Det norske språk- og litteraturselskap 1970/2010.

Bjørnstjerne Bjørnson: Bjørnsons brevveksling med danske 1854–1874

Utgave ved Øyvind Anker, Francis Bull og Torben Nielsen.

ISBN: 978-82-93134-31-2 (digital, bokselskap.no), 978-82-93134-32-9 (epub), 978-82-93134-33-6 (mobi)

Teksten er lastet ned fra bokselskap.no

Brevveksling med danske 1854–1863

Bjørnstjerne Bjørnson

Til Emmy Spindler.

[Kristiania mai/juni 1854].

Kjære Emmy!

Jeg kan ikke noksom udtrykke Dig min Bedrøvelse, min Anger, mit store Løfte om aldrig at gjøre det mer, som min Udeblivelse i gaar har forvoldt.

Ak! – – – ja Du ved, hvad jeg vil sige, derfor siger jeg det ikke.

O! – Nuvel! Du skjønner det; derfor tier jeg.

En anden Gang, naar Du møder mig paa Gaden, min uforligne– lige Emmy, skal Du ikke blive saa rød som om jeg havde kysset Dig; thi det har jeg dog aldrig gjort. Heller ikke skulde Du, fordi jeg har en vakker Sidekammerat, bare se paa ham med forlibte Blik og slet ikke ændse mig, din Fætter, thi det er jeg jo dog virkelig. Forøvrigt: vær Gud befalet og hold Dig vort Bud og Befaling efter– retlig.

Givet paa vor mathematiske Examensdag 1854.

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til Emmy Spindler.

[Kristiania] 30/3 1856.

Det første Blad nu jeg lægger ned; –

Du vælge det selv dets rette Sted; –

Det er plukket af en Gren, som i Vinden suser

Og kaster en Flok, naar det voldsomt bruser.

Men dette i Magsvejr er taget af;

Thi Venskab det var, som det tog og gav:

Jeg vilde saa gjerne om Hjertet samle

En trofast lille Flok af Unge og Gamle, –

Jeg vilde saa gjerne, naar det stormed og sled

Kunne tænke mig did, der var Varme og Fred.

Jeg beder idag: vær mig En af dem,

Som reder min Tanke et fredsælt Hjem;

Jeg beder idag, vær en trofast Veninde;

Jeg kan vist ingen bedre i Verden finde.

Det koster ej stort: et Blik for min Færd

(Den vil glæde dig tit, den vil oftere ængste)

Giv mig dertil det Løfte af sælsomt Værd:

«Tro godt i det Længste».

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til Anna Cathrine Spindler.

Hotel Phønix, Kbh. 13/1 1857.

Ser du, –

at skrive til mig, paadrager En ganske sikert tvende Ubehageligheder: den første at vente en god Stund efter Svar, den anden: endelig at faa det. Det Sidste er forresten værre end det Første, siger man; jeg skal nemlig magelig kunne paa lovlig Maade lægges i Bøder for Tort og Tidsspilde foraarsaget ved mine Bogstavers Mangel paa al velopdragen Spagfærdighed. Det skal være skrækkeligt at komme i en ordentlig Samtale med dem.

Forsøg det! – Hernede har jeg det i alle Maader udmærket, med Undtagelse rigtignok af, at det er smaat for mig, ofte dygtig smaat for mig. Men det kommer især af, at jeg er trodsig og ikke vil skrive i de norske Aviser, skjønt jeg har hæderlige Tilbud fra to, og ganske sikert kunde faa det fra den Tredie, Fjerde og Femte – trods Mad. Wulfs Tro om det modsatte. Men enten er jeg Kritiker og lever forat sige Folk Sandheden, d.v.s. lever forat gjøre mig Uvenner med dem, eller jeg er Forfatter og lever af at gjøre mig Go’venner med dem. Det gaar ikke an at blande de to Ting sammen, trods al den Lyst min stridbare Natur har dertil. Nu trænger jeg andet hvert Menneske hernede og deroppe, d.v.s. andet hvert Menneske, som der er noget ved. Nu er jeg i den beklagelige Nødvendighed at tie stille. Ogsaa en anden Grund har jeg. Som Forfatter gjælder det at lade sin egentlige Mening om Kunst og deslige Ting skinne frem af Arbejdet selv, det gjelder at lade Andre som da faar Kritikens Rolle, nøjsommelig pille den ud deraf. Jeg bør ikke lade den gaa splitternøgen ved Siden af og vise sig i sin oprindelige Skikkelse, «det sølle Skrog».

Jeg faa[r] altsaa tie – og sulte. Det ha[r] saamangen Mand gjort før mig, det er jeg desuden ikke ukjendt med selv, og om det er en Dag, to, tre ogsaa, jeg ikke spiser Middag, saa er jeg i Selskabet om Kvellen, saavelsom foran mit Skriverbord om Formiddagen, den frejdigste Fyr af Verden lige godt for det.

Min Omgang hernede er den bedste. Hermed mener jeg ikke Høedt; thi det er en meget ussel Omgang, «en Pjat» er han, som de siger hernede, en christelig Broder Liderlig, som er christelig fordi han ingen Lægge mere har, – det skal jeg sværge paa Holberg havde villet sagt om ham – og til «gamle Kjerringer» kan jeg jo saadan i al Stilhed sige det videre ifra Fatter Holberg; thi som sagt: det er bestemt ham, som har hvisket mig det i Øret. – Det er ellers en munter Ting, den, at komme ned og se selv paa et og andet. At se fEx at Høedt trods alt Skrig, ingen Skuespiller er, at Wiehe, som der ikke har været synderlig Tale om uden blandt de Indviede, er Nordens første Skuespiller, at Hagen utvivlsomt er større end Phister, om ogsaa denne griber lidt videre om sig, at Jørgensen er genealere end hver og En hernede trods at han vel ofte ikke har den ubrødelige Smagsgrændse, – at min elskelige Jfr. Svendsen staar saa højt, saa højt over Jfr. Larcher og disse som nu spiller her, at – – au mit Hjerte! – – Men Jfr. Svendsen skulde herned og se Wiehe spille. Hun spiller ganske i hans Maner, d.v.s. Begge spiller i Fru Nielsens, eftersom Folk siger; men Wiehe er kommen saa uhyre videre end Jfr. Svendsen, skjønt han visselig ikke har hendes Begavelse. Ved blot at se Wiehe spille en eneste Rolle maa Jfr. Svendsen, saaledes som hun nu staar, pludselig være sat paa det Fjeld, hvorfra hun kan se alle de tolv Kirker, (forat bruge Folkesagnets Ord).

Jeg beklager højlig at Jfr. Sullustad ikke har seet Jfr. Larcher nu eller saadan, som hun er bleven. Disse To har samme Sort Begavelse, her bryder jeg mig ikke om de Roller, hver af dem hidindtil som oftest har spillet; jeg bryder mig blot om hvad jeg ser de burde spille, deres Begavelse. Jfr. Sullustad har vitterlig et Fortrin for Jfr. Larcher i det at gjøre en Ting fint (hold Mund: Petersen!), Jfr. Larcher derimod overgaar hende vidt i det Rørende-Naive, omendskjønt Jfr. Sullustad sikert ogsaa her har større Fond at øse af, da Jfr. Larcher er meget indskrænket, men overordentlig vel benyttet, til alle Sider vel benyttet. Den Økonomi, hvormed hun omgaaes sin Naivitet, se den kunde S. lære af. Og hun vilde lære blot ved at se hende en eneste Gang spille «En Kone, som springer ud af Vinduet», en Rolle, som Sullustad strax skulde faa, var jeg Direktør. I det hele taget, raadede jeg blot et halvt Aar, saa skulde jeg have vist, hvad Kræfter de Piger havde; det ved man nemlig ikke.

Heibergs begynder at blive gamle nu; Fruen bliver mager og Heiberg federe og federe; han er noget saa nær færdig. Men her er en ung Stok af Æsthetikere, som er højst respektabel, og der er jeg. I fine Kredse, O, saa fine, fine, at sidste Ret er blaae Kopper med Vand i, til deri at tørre sine Fingre, – har jeg været og kommer stadig, skjønt langtifra saa ofte som jeg kunde. Jeg agter nemlig ikke at blive nogen Høedt, jeg agter at vedligeholde det Fond af Friskhed, Livsfylde og Frihed for alt det Blaserte, som jeg Gud ske Lov endnu har, jeg agter desuden at benytte min Tid, og ikke blive «en Pjat», Saameget har jeg seet, at jo længer op, man kommer hernede, jo daarligere er det.

Ellers tror jeg at jeg gjør megen Lykke hernede, og at det netop er det, som Mange deroppe kaldte Raahed, nemlig min Varme for en god Sag, Energi i at føre den gjennem og Humør til at give enhver Ting sit rette Navn, som hernede er ligt. Det er i alle Fald vist, at jeg godt kan mærke flere holder sig fast i mig ifølge samme Følelse omtrent, som den syge skaldede Heltberg, da han sad og tog i mit Haar og sukkede: «Gud bevare mig for et stærkt Haar, jeg bliver frisk ved at tage i det». Her er nemlig altformange af dem, som det aandelig er fat med paa samme Maade, som legemlig med Heltberg.

Saa ved du altsaa, at jeg er bleven Digter hernede, og det noget rent Betydeligt med een Gang. Nu skal du blot se, naar jeg giver det ud, hvad de danske Aviser tager til at skraale og raabe Bravo, det er netop disses Kritikere, som har fortalt mig, at jeg er en saadan allerhelvedes Dramatiker, men at jeg maa tage Farvel med alt det Franske og offre mig det, jeg er … … mit Værelse og dufter, – ramler det med Sværd og Skjolde borte ved Kakkelovnen, – kommer der en og anden blid En og slynger Armen om mig, men det er min Forbandelse, at disse sidste alt for ofte ligner en vis Skuespillerinde i Norge. Den Afstand er en flau Ting derved, at man da ofte ser det, man ikke saa nær hos.

Gud ved, om mit første Stykke kommer til at gaa hernede nu. Det er afhængigt af Fru Hejbergs Lune, og da hun den ene Dag vil, den anden ikke, saa gaar jeg blot og beder Vorherre om godt Vejr og saa Roes, o, saamegen Roes, at levede jeg blot deraf saa! Smask!

Naar jeg nu saa faa[r] min Tragedie istand, udgiver jeg begge strax, og saa taler vi Alvorsord med Borgaard.

Hvis det kan interessere dig at vide det, saa tvivler jeg nu ikke et Øjeblik paa, at jeg alene gjennem dramatiske Arbejder om lidt, rundelig skal soutinere; thi jeg vil have Alt opført ogsaa her, og med den Mening, alle Vedkommende hernede har om min Begavelse og mit Blik for det Dramatiske, gaar Alt af sig selv. I Norge – tys: vi skal nok ... den fede Gris, om han ogsaa blev ... siger Kjærringen. …

Hvordan lever Bedstemoder? Hvordan lever Bedstemoders værste Fod? Bed hende tage den bedste Krumkage hun steger den Dag og sætte i en Ildtang, rigtig midt i Kniben, og hold den 5 Minutter nedover mod mig, saa vil bestemt en eller anden god Nisse bringe mig den. Thi det gaar over al Vid og Forstand hvad jeg længes efter hendes Krumkager, ja efter hende selv med; det er ikke derfor.

Ak, Gud, ja: ogsaa Jfr. Svendsen! Kys hende fra mig, – havde jeg nær sagt; men hun er jo ikke noget Mandfolk, og at kysse hende paa Haanden, skal jo ikke være videre rart, siger Jørgensen. Men sig hende dog, det vil maaske smage bedre end et Kys (fordi hun intet Menneske er; thi var hun et Menneske, saa, o!) sig hende: at hun er en stor Skuespillerinde, stor (saadan udtalt som af Bye naar han er begejstret, nemlig lige nede fra Maven – saadan: sto-o-o-r), og at jeg … eget, naar jeg kommer op, og et … med hende trods alle … arge Kjærringtrold …ds smaa friende … hende hvis … Forfængelighedens og … borti Religionens, Sværmeriets, Sukkenes vaade Taageland, ak, da er jeg ogsaa der.

Jeg tror forresten jeg skal skrive hende til, thi Pokker ved, hvad jeg kan falde paa.

Hils den lille blide Emmy, bed hende hver Aften naar hun læser sit Fadervor og kommer til det Sted: frels os fra det Onde, sige de Onde eller i alle Fald tænke paa visse Personer, – nu ja, lad gaa! Gaa hele Verden! gaa som du vil min Putte; jeg skal ikke kunne standse et eneste af dine Hjul.

Vil du saa sige med det Samme du ser Bye: Hovedet i Vejret! Mod i Brystet, fremad March! Vil du sige til Collet: tak for sidst! Vil du sige det Samme til Flere – en ti, tolv Stykker, fEx – du kan selv finde dem ud.

Vil du saa sige til dig selv: lev vel.

Din Fætter …

B…

Sanne’s er aldeles mageløse mod mig.

Til Clemens Petersen.

[Kristiania 19–27/7 1857].

Min herlige Petersen!

Fy, skamme dig, at du lod et Støvgran af Tvivl til mig falde i dit Sind og derfra paa dit Brev! Fy, skamme dig, at du kunde tro, jeg var vred paa dig, – Jeg, som ikke skriver en Linje bent frem, men bøjer den lige mod dig, – jeg, som ser dig dernede, hvorhen jeg vender mit Øie og leder op mig selv fra det tilbagelagte Ophold, – og jeg, som plager alle Kammerater med dig, slaar op i dag Pag. – og næste Gang Pag. – og har endog faaet dem til at lægge Mærke ved enkelte. At du et eneste Øjeblik har kunnet misforstaa min Taushed viser, at du dennegang ikke tog det rette Øjemærke. Du er orienteret i Egnen, det ved jeg nok; men det kommer ofte an paa at finde Sigtepunktet. – Ser du, – jeg har det med Trangen til at søge min fraværende Ven, som jeg har det med at søge mig selv i de lyriske Digte. Jeg søger den Nærmeste op og digter saa hele Trangen episk væk. Dersom denne Nærmeste, d.v.s. den, jeg først faar fat paa, er af dem, som løfter, saa digter jeg mig glad; men er han af dem, som først skal løftes, digter jeg mig mismodig. I sidste Tilfælde er jeg atter nær ved at skrive, men saa er Aanden lavt flyvende, tung, og Brevet skrives da i Hovedet.

Skriver jeg langt idag, saa bliver dette Brev ikke godt; thi jeg er syg, fornemmelig af Mavepine, men ogsaa af ren, ligefrem Træthed. Thi jeg arbeider nu formeget. Da jeg fik dit Brev igaar og endda ikke kunde skrive Synnøves Klagesang, saa mærkede jeg, det var galt fat. Aldrig havde jeg følt slig Lyst til at lægge dig fuldstændig ned paa anden, rettere tredie Haand end da, – nemlig gjennem mine Karakterer. At jeg ikke kunde dette er det vel, som gjør, at jeg nu sidder her og skriver direkte til dig.

Det var ret længe før jeg kunde oversætte mine Fordringer fra Dansk til Norsk, og mit første Ophold her var saare møjsomt; thi jeg maatte daglig grave nye Kanaler og Afløb, da de gamle ikke kunde bruges og Strømningen spændte paa. Nu, Gud ske Lov, har jeg lejet mig et lyst herligt Værelse til 6 Spd Maaneden, tæt ved Slottet, frit landligt til alle Sider, Have omkring, susende Løvværk længer borte og Smaafugle om Morgenen. Her sidder jeg da og skriver, en enkelt af mine Kammerater finder mig nu og da; de fleste føler ingen Trang dertil og jeg ikke til at søge dem. De er komne bort fra mig i Vinter, og at samle dem ind igjen bliver et tungt Arbejde med liden Løn. En enkelt, Kahrs, den Stærke, har jeg kastet mig over, og han er bøjet tilrette, er kjerlig og søgende med mig. En ny har jeg vundet i Meidell, den bekjendte «Krydser», og gaar vi og driver omkring i de herlige Omgivelser her til 1, 2 om Natten. At vi stod hinanden saa nær, ante mig mindst; jeg er nu for ham, hvad ingen Anden kan være og skal i ham vinde en komisk Forfatter for Landet og Tiden, som man skal søge Magen til. Hans skarpe Blik er overraskende; han kjendte dig af dine Opsatser (som i Forbigaaende sagt har gjort stor Opsigt og Lykke her) bedre, end de Fleste af dine Kammerater i Danmark kjender dig, Ja, det var til Forundring. Og kom nu strax op til os, saa skal du se, hvor ypperligt du kan fældes ind mellem os. – Foruden ham har jeg den smukke, sentimentale Landskabsmaler Bagge, som har fundet mig, (rigtig det Bedste i mig) og klynget sig fast. Og saa har jeg Bye.

Men mit Meeste har jeg i mit Arbejde. I hine har jeg en mit Gemyt fornøden Opmuntring, og ellers er jeg saa afstængt, at Papiret maa faa Alt. Synnøve Solbakken er bleven en lang stor Fortælling, og jeg ser godt, at den skulde være endnu længer. Nu udgiver jeg den Kapitelvis i mit Blad og tager Aftryk med det Samme. Den kommer ud som Bog om 3 Uger og jeg venter at den vil blive en kjerlig Hilsen til dig. Da her skulde være Bevilgning til et norsk Theater satte jeg mig her og skrev en Anbefaling i Morgenbladet. Den gjorde megen Lykke, blev rosende omtalt i selve Thinget, og Udfaldet (forkastet med 49 mod 54) var dog saa godt, at det nu naturligvis gaar næste Gang. Saa har jeg maattet skrive en Kritik over de ny norske Skuespillere Brun med Madame, og en Anbefaling for Jfr Svendsens Aftenunderholdning. Jeg benyttede den til at gjennemgaa hende og saaledes, at det sviede, da hun – nok sagt! Saa har jeg skrevet over Wiehe, som de holder paa at ødelægge med at forcere ham. Det bed. Se, saaledes maa vi kjæmpe her til Højre og Venstre; ellers har vi tilsidst ingen Mark for det mindste æsthetiske Frø. Og, saavidt muligt maa en eneste Mand gjøre Altsammen. Jeg er hjertelig, hjertelig kjed af dette; naar man omtaler, at det var dog godt jeg engang kom hjem igjen forat sige dem Sandheden o.s.v., da er det mine værste Øjeblikke; thi jeg føler saa vel, at det maa gjøres; men jeg er for god til at gjøre det, og dette kan jeg ikke gjøre dem begribeligt. Naar jeg da midt i dette (jeg læser ogsaa Norsk paa Heltbergs Skole med Artianerne) skriver Synnøve Solbakken og skriver den, som jeg nu har gjort det, saa aarker jeg ikke Mere; thi jeg maa dog ogsaa læse, maa dog ogsaa tale med Folk. Og der er ingen af dem, som søger mig, der kan give mig Noget, de kommer Alle forat faa.

Jeg imødeser en mørk Vinter. Men det er det Samme: om en tre Uger drager jeg hjem forat fuldføre Hulda; imidlertid er Synnøve udkommen, ligeledes «en Bjørnejagt», en Skitse leveret Tønsberg forat ledsage to Malerier af Tidemand og Eckersberg (vor) som oplysende Text. Jeg har nemlig sammen med A. Munch faaet det hædrende Hverv at give Text til «Norsk Bondeliv». Han tager de religiøse Emner og lægger Digte paa dem, kan jeg tænke, – jeg tager «Kortspillerne», Sanct Hanskvelden, «Tømmerfløderne» m. fl. og lægger Fortællinger paa dem. Dette Værk har Subskribenter over hele Verden og gaar ud paa Norsk, Fransk, Engelsk og Tysk. – Nylig skrev jeg en længere Opsats i Aftenbladet om den foreslaaede Lektor i Literatur. Mit Avismærke er Bn; Jeg skriver baade hist og her.

Det lader til at min Synnøve gjør megen Lykke, og det kunde nu næsten være det Samme; for nu tror jeg selv paa hende. Mit bedste Kapitel blev det, som fulgte næst nærmest (det 5te) paa det, du siden læste. Synnøves Moder er godt greben nu senere hen, Aslak er færdig. Du skal se, hvorhen jeg har ladet Aarene føre begge disse. Men jeg ærgrer mig over, at jeg har lukket op Aslak; jeg vilde gjerne have havt Hemmeligheden for mig selv. Dette gik saa haardt i mig, at jeg straks maatte trække frem et Par, som ikke har lukket op og ikke vil. – – Hele min Arbejdsomhed er vendt tilbage; jeg har skrevet et Kapitel i Synnøve paa een Dag og det fuldt af Vers og Fantasier. Jeg længes indtil Sygdom efter Halte-Hulda; nu skal hun blive færdig paa en Uge, saasandt hjælpe mig Gud! Men jeg kan desværre først vinde frem til hende gjennem meget Arbejde. Jeg maa nu ogsaa skrive om Kunstudstillingen. Her er jo ikke et eneste Menneske, Morgenbladet gaber og gisper og Folk forstaar lidt af, hvad de ser; saa vil jeg da lade et poetisk Gemyt gaa gjennem Gallerierne. Ikke videre. Weilbach skal ærgre sig sort. Dette begynder jeg paa imorgen. Naar nu den er expederet, Tønsberg, Synnøve (blot et Kapitel igjen!!) saa hjem! Forinden maa jeg have dig her – hører du? Eller hjem, eller siden, nej strax: Petersen! Du bor frit hos mig, paa et herligt Sted. Alt frit, Kammerater med aabne Punge rundt om, Ærefrygt præsenterer for dig, Fjeldene bestiges, klare Dage over Kattegat, blot 20 Spd i Lommen og du rejser paa første Plads op og ned. Kom!

Se dette var mit Forretningskapitel, da jeg ved, at du vil have et sligt. Jeg har ogsaa skrevet det med alle Angivelser af at «gjøre Lykke» o.s.v. Du kjender mig, og misforstaar mig ikke. – Nu noget Bedre. – –

(Senere)

Jeg er frisk igjen, har atter læst dit velsignede Brev, som er det bedste jeg nogentid har modtaget; det kan vel ogsaa alene overtræffes af dig selv; thi om der er flere slige forunderlige Mennesker til, saa er de i alle Fald ikke til for mig. Var Tiden til det, fik du mange Ark som Svar; men Gud, hvor jeg maa arbeide skal jeg naa frem til Hulda om en 3 Uger. Jeg er Jakob, som træller for Rachel og som tit har troet at naa hende, men fik Lea. Mit Brev kunde give dig Billedet af et uroligt, distraheret Menneske; men det er jeg ikke. Kun lever vi her paa en anden Maade, midt oppe i Livet. Jeg spænder og sparker fra mig. Avisopsatsene stjæler jeg fra mig selv saaledes at ikke Synnøve ved af det, og saa op til hende igjen og til Goethe, med hvem jeg fortiden reiser i Italien. Min Fremstilling vinder, som det forekommer mig, og Karaktererne aabner mig daglig Dybder, som jeg ikke har seet før. Hvorhen jeg vender Blikket staar de og venter; kun saameget kan jeg se, at jeg kommer til at skrive flere Fortællinger end jeg een Gang tænkte; men aldrig slipper Hjertet sin første Elskov; Dramaet sidder i Højsædet og venter, medens jeg blot giver en kort Audiens til «denne Ene», som rigtignok slæber nok En med, og saa En og endnu En; men Dramaet sidder dog og venter. Jeg ser godt, at jeg vil have al min Kraft behov forat holde mig til det, da det kræver Ro, Ro, – og alle trækker i mig. Men, Gud, hvor jeg ogsaa skal snyde dem allesammen! Som sagt: om 3 Uger herifra! Hvis ikke du kommer da.

Saaledes som nu Alt kommer mig imøde her, har jeg Haab om Stipendium til Vaaren. Italien, Italien! Ja, jeg reiser der alt ...

Jeg omgikkes Goldschmidt fordi han smigrede mig? Nei: fordi han aabnede sig! Saa snart En viser lidt af sit Hjerte, er jeg fangen, og dersom den, der gjør det, ikke har gjort det for Nogen paa nogle Aar, da er jeg fangen tilgavns. Se, Erik Bøgh; jeg holdt ogsaa af ham; thi jeg følte at han snakkede med mig, som han ikke har snakket med Nogen siden, – ak, siden hans sidste Ven forlod ham, og det er visselig længe siden! Men Herregud, dette er jo mine dejligste Øieblikke i Livet, og dem vil du tage fra mig? Det er i Kraft af dem jeg virker, ja, du vil se det i Synnøve, du vil se denne Højtid over enkelte Scener, hvori man kan høre Hjerterne slaa og Stemmen tale saa sagte, saa sagte for ikke at forstyrre den store Nærværende: Sandheden. Du, ene, du vil gjennem slige Scener kunne aflure mig, hvorledes jeg er kommen til min Menneskekundskab, at Halvparten er ligefremme Selvtilstaaelser: thi jeg har denne Nøgle med mig, som oplader Folk. Og den er ikke min, for jeg kan ikke bruge den; den er Vorherres, og han bruger den for mig; naar jeg mindst venter det. I slige Øjeblikke prøver jeg da ogsaa mig selv, og Nøglen føler jeg drejet om i mig og det er mig et Behag at lukke mig op, uanseet hvem der sidder hos mig; thi jeg gjør det egentlig for mig selv. Men du har en Nøgle, som du selv kan bruge og fremfor Alt bruge paa mig. Du er min anden Samvittighed. Jeg er bange dig, for fuldt Alvor bange.

Det du nu sidst sagde mig, takker jeg atter for, atter og atter! Det er sandt. Men trøst dig: her er Ingen, som smigrer. Hovmodig gjør jeg Fejl! Ja! Jeg har nylig syndet. – – – Men jeg bliver mere og mere moralsk stærk; thi jeg var een Gang uhyre svag. Jeg lever ogsaa nu ordentligere end nogensinde før, og du skal se, du faar Glæde af mig, du kjere, kjere Ven.

Aldrig har jeg seet et saa uhyre stort Begreb om hvad Venskab er, som hos dig. Jeg maa gaa lige tilbage i Digtningen forat søge Sidestykkene og heller ikke der træffer jeg dette Hvisk, som du kan faa istand med En, enten du nu er ved hans Side eller over Havet. Herlige Fyr, med de herlige Evner; jeg skulde havt dig her forat beskytte mig forat du kunde tage din Andel i vort Fællesarbejde ud imod Verden; thi, ak, jeg maa besørge begge, og det er dette, som vil dræbe mig, intet Andet. Men jeg skulde især havt dig forat kunne hviske.

Jeg har ikke seet to Venner skildret, ikke saadan som du har givet mig Motivet i dit Begreb og i dig selv. Sig mig en saadan Bog, eller jeg er nødt til at gjøre en. Jeg tænker mig, at den, der tog denne Side i Menneskelivet, han greb, han maatte gribe saa dybt fat, at han enten blev siddende der, som den der vilde rædde de sjunkne Pengekister eller han kom op igjen som Verdens rigeste Mand. Og jo mere jeg nu stirrer ind i et saadan Sujet, des mere synes det mig et Tidsemne, og at det vilde komme som Englene til Loth. Thi Venskab er Indgang til Sandhed.

Dette sidste Begreb er nu den store Klokke, som hænger i mit Taarnuhr og ringer baade Morgen, Middag og Aften. Jeg fører Alt tilbage dertil, og naar jeg fra dit Brev gaar ind i mit, saa ser jeg ret, hvor langt tilbage jeg ligger; jeg sidder egentlig og bivuakerer ved en rask Ild, som brænder et Steds i en Skog, hvor Løvværket dækker meget af Himmelen, Mørket er faldt paa, saa Fantasien kan flagre og forsøge at erstatte Dagen, den fulde dejlige Dag. Men du er kommen frem, er vel herbergeret og studerer blot paa, til hvilket Kammer du nu ogsaa skal vende dig. Og kommer jeg engang frem, saa er det meget fordi slige prægtige Karle som du og flere til, sender Hest ud forat lede mig op og føre mig frem.

Mandag Morgen (d.v.s. Dagen efter) [20/7].

Jo mere jeg nu tænker dig frem igjen, des ulykkeligere bliver jeg ved Sammenligningen af hvorledes man har det i Verden, og hvorledes man kunde have det. Det, jeg hver Dag har erindret hos dig har mere været dine Bemærkninger, din Vejledning; nu kommer dit Brev og minder om det Andet, det jeg næsten havde glemt: dit Venskab. Du ved jeg har denne velsignede Evne at kunne glemme. Jeg kjender næsten ingen Retning, hvori det er nødvendigere end her. Blot siden igaar, siden det fulde Begreb af dit Venskab svulmede mod mig, har jeg været meget mismodig; thi mit Hjerte er saa skabt for saadant, at naar jeg midt i min Ørken endelig ser det, ak, blot i Luftspejling, bliver jeg aldeles ulykkelig. Du kunde nu lænke mig fast til dette Brev som en Hund. Saalænge i alle Fald sad jeg midt i Stil hedsringen. Stedet, hvor der hviskes. – – – –

– – – – Du har Ret: det er urigtigt at kalde dig et Reflexionsmenneske, fordi Folk, naar de tillægger En et Prædikat, da har afpudset det saaledes, at blot dette ene, rene Stof findes deri. Men fik jeg sige: Petersen er et Reflexionsmenneske, som styres af Fantasien, saa skulde jeg være med. Din Reflexion er din Kikert, dens Stillads utrolig megen Læsning, men Fantasien stiller den; det er fuldstændig regelløst, hvad du den eller den Tid betragter; du tror der er fuldstændig Regel deri, men det er saa tilgavns Regelløshed i dens Bevægelser, at dine Kammerater engang for alle maa vænne sig af med at gjøre visse Fordringer til dig, som de ellers gjør til Alle. Jeg kjender ikke to slige Mennesker, derfor hellerikke denne Nummer To, som kan staa bag mit Digt og sige: derhen gaar det! Du har glemt det og det! Det tyske Forsøg paa Sligt kjender jeg nok; men ikke den virkelige Evne. Denne sætter jeg i, at Reflexionen hos dig er ikke alene, som hos Alle, den sidst Tilkomne, men den meget sent Tilkomne; ellers plejer den hos de Fleste paa Grund af Verdens karrige, tørre Opdragelsesmethode at vinde Jakobsretten til Esaus Førstefødselsrettighed; men din Esau holdt sig og Knægten maa istedetfor at fly til Mesopotamien og gjøre adskillige Giftermaal, blive hjemme og arbejde, ja rigtig trælle. Indbyd dig til at gaa ind i et Digt, – og du kommer som den grønne Jæger, med Riflen kastet let over Skulderen, glad, munter, forat jage paa det nye Revier. Du har med dig en fin, spids, allesteds snusende Hund, som du er rigtig tyrannisk imod, men hvad Ingen lægger Mærke til. De Andre har ogsaa Hunde med, store, mæskede Bæst, som plager dem og trætter dem med. Saa gaar Jagten, Pidskene smælder, Hornene blæser, Hundene spænde paa og gjør; de slippes; du slipper ogsaa din. Men se: de Andre kommer væk med een Gang, din farer aldrig længer bort end han kan lyde dit sagteste: hid! Og saa gaar I Eder ganske stille ind paa Vildtet. De andre løber, løber, Hundene, hvor er Hundene?

Men denne spidse Snusende i Snoren er din Reflexion.

Vrøvl.

Det er forunderligt at du fik samlet saavidt din Læsning, at du fik Examen, meget forunderligt. Men ogsaa her har vel Fantasien gjort Underværker. – – – –

Saa skulde jeg vel tale lidt om mine Karakterer. Ja, – du ved, hvorledes jeg har det: jeg tænker i det jeg skriver, men ellers leger jeg. Det Bedste jeg har gjort i min Fortælling er et Relief jeg har givet de handlende Personer i hint Bryllop paa Nordhaug, som Thorbjørn føres ind i. Det er Granlidfjeldene udsat i Mennesker, – Slagskyggen i Bygden. For at lade det inderlig Menneskelige i Synnøve faa Lov til at bøie sig mod Thorbjørn, selv hvor han er skyldig, – og navnlig ruste hende ud med Kraft til at søge ham, hvor han ikke længer tør søge hende (netop Tegnet paa hans Forbedring) saa maa jeg tage Noget bort af Moderen. Dette lille spinkle fine Væsen, som du engang kjendte, er gjennem Aarenes Løb bleven en travel Kone med saare meget af Bibelen i Munden, men ganske umærkelig udsat til Sætninger som: «holder vi os nær til ham, husker han nok os» – «bed til Vorherre om Kvelden, saa øges dit Arbejde om Dagen» – en selvkjerlig Religion, som ikke kan fylde Synnøve (naturligvis ubevidst) og lader hende gaa paa egen Haand (ogsaa ubevidst). Hendes Fader er den Samme med de store blaa, milde Øjen, som holder saa mageløst af Synnøve, men tier, hvergang Moderen nævner Noget af Bibelen. Altsammen bare let og antydningsvis. Jeg forstaar heller ikke denne Tegning ud over al Mark, denne ørkesløse Snak. Jeg nævner næsten ikke deres huslige Indretning, og dog indbilder jeg mig, at vi allesteds bor hos dem og kjender Stuen. Jeg indbilder mig, at ni tiende Parter af vore Romaner faldt bort, hvis man rigtig tegnede, og hermed mener jeg: havde Formaal, mente Noget med hvert Ord. Jeg er desværre endnu ikke kommen længer end jeg hist og her søler mig i en «Fyldningsscene»; hvor jeg da arbejder, indtil den ogsaa har en bestemt Opgave, og jeg stryger den, har den det ikke; thi Mærket og Maalet bærer jeg hos mig: de kjeder mig, ja Mere; de gjør mig ondt at skrive. Naar jeg læser Romaner, begriber jeg ikke, hvorledes man «er kommen over» det eller det Afsnit. Disse Mennesker kan ikke føle Glæde, naar de skriver, thi Glæden er dog ikke den at se sin egen Pen gaa, men den at se Andre gaa gjennem den.

Og saa deres Naturskildringer. Naturen har da intet andet Sprog end det Mennesket giver den, kan følgelig heller ikke som gjengivet opfattes uden gjennem et Medium. Dette Medium er de Menneskers Stemning og Forhold, som netop er paa Scenen. Men hine begynder sine Bøger med en Naturskildring! Begynder regelmæssig sine nye Kapitler med dem! Selv, hvor man ingen Tone tager med at lægge udover – fra den sidste Scene! – – Saa tykkes det mig ogsaa, at den hele Bog er anlagt paa at røre, eller paa at forfærde, eller paa at delikatere, anlagt paa et Indtryk! Jeg har paa 6 Aar ikke læst 4 Romaner, og dog sidder jeg her og skriver. Gud ved, hvordan det nu gaar. Kom jeg bare engang saa langt, at jeg kunde læse mine Ting i Bog forat kunne faa dette Maal paa mig af «for langt», «for lidt», «for meget». Ligesaa med mine Dramer. Jeg maa se dem opført!

Aslak var ikke af disse stærke Folk, som kunde stige, selv i det Onde. Hans Ondskab er en Svaghed hos ham, og den trækker da ogsaa mere og mere af det hele Menneske ned i en alsidig Afkræftningsproces, hvori den selv tilsidst faar liden Magt, skjønt megen Vilje, – og næsten bliver blød over Følelsen heraf. Han drikker nu, og naar han er fuld, græder han. Bliver han fuld tilgavns taler han om det, som han ikke ved af, naar han er ædru; men han ved af, idet han siger det, at han siger det, – ogsaa, at han ikke husker det, naar han er ædru. Saaledes faar vi se ind i ham. – – – Sæmund, min herlige Sæmund, elsker jeg og kjæler for. Hvilken norsk Bonde! Skjønt lidt styg.

Gud ved, hvad Wille vil sige, naar nu ikke engang Synnøves Moder faar Lov at være et Ideal, ikke Synnøve selv engang! Det er forbudt blandt Haugianerne at dandse. Saa sidder Ingrid og hun paa Stølen og er saa glade over, at Thorbjørn «som er saa mærkelig god til at dandse», ikke dandser paa Nordhaug idag. Men Ingrid griber hende i, at det er ikke fordi Thorbjørn dandser, at hun før (uden dog at lade sig mærke dermed) har været vred paa ham, naar han gjorde det; – «men fordi han dandser med Andre end hende!» Og da hendes Protest ikke hjælper, mener Ingrid det er bedst, hun lærer hende dandse, «forat hun ikke skal have det at ærgre sig over». Den Anden vil sletikke, men Sangen, Dagen, Anledningen river med, og saa – – kan hun dandse!! Ingrid blev forundret kan du tro; for (mellem os) er hun et lidet nydeligt Tossehoved; men sig det endelig ikke til hende. Hun har nemlig hele Maneren af at være klog; thi hun er jo ogsaa opdragen af Synnøve mere end af sin Moder. Derfor er hun ogsaa uden Kristendom mere dejlig i sin Færd end Synnøves egen Moder med sine Regler (skjønt engang var det nok mere end Regler). Synnøves Moder er ventelig bleven slig fordi Forbindelsen med den Mand lod hende formeget faa Overtaget og lokkede hendes energiske lille Karakter noget udover Kvindegrændsen, om ikke i sin Færd, saa i sin Tanke. Nu ja, det er maaske ikke rigtigt at optage vor korte Samværestund med dette. Men det er fristende, fordi her er Ingen jeg kan tale med dette om; Meidell ser blot dem, som gaar omkring ham, her er jeg med og det er interessant nok; men være med at konstruere abstrakt morer ham endnu ikke. Og med ham er den Sidste gleden ud ifra mig.

Greensteen tænker jeg usigelig ofte paa; men skrive – ja, havde jeg Tid saa; men jeg lever i det Nærværende; de faar holde paa mig, de som kan. Greensteen maa huske mig med sine Digte; thi mine omarbejdede Fortællinger skal snart lægges under Pressen, naar blot Hulda er færdig. Wille – nu ja – Hils ham; det skulde glæde mig meget at træffe ham igjen. Weilbach husker jeg bedre, forunderligt nok. Men hans bestandige Ord om Samliv, Indvirkning – ja; han er i mit Væsen, det er sandt, og det troede jeg ikke. Lille Elberling er en brav Gut. Nehm, du, er Ingenting. Affekteret, snild, brav. Nej, takke mig til Greensteen, Gudbevare: end Greensteen! og hans mageløse Moder, solide Søster, haardhændte Broder med det sikre Øjekast. A. Smidth, ak ja, – tag dig af ham ... Sig ham, at den Baadtegning, han bad om, kan Ingen her gjøre, hvorfor jeg maa vente til en Ven kommer hjem efter Ferierne.

Hils din Søster.

Jfr. Svendsen er nu meget gladere i mig end jeg i hende. Bestandig faar jeg mere Magt over hende; forleden tvang jeg hende til at gaa ind og kysse sin Værtinde, som hun havde været uartig mod. Nu har jeg ikke været der paa fjorten Dage, hun sidder og venter mig hver Dag, og det har hun godt af. Men Sagen er, i en saa travel Tid maa jeg benytte min lille Ferie til at lædske mit Hjerte, og det gjør jeg ikke der. Hele Verden er forresten hinsides – og jeg her. En hel Del Overløbere kommer over til mig forat – give mig Noget? – nej, forat faa Noget hos den Fattigste af de Fattige. Verden er Fru Heibergs Entredør. – – Du, dette Menneske hader jeg, og kan ikke hjælpe det. Naar Folk spørger mig efter Heibergs fortæller jeg lidt af hvad du fortalte og lader dem i Uvished om jeg har talt med dem eller ej, fordi jeg i sidste Tilfælde maatte fortælle Grunden, og det vilde tirre dem heroppe frygteligt. Saameget har din Samtale virket, men ikke Mere. Jeg hader hende, fy! hader, hader! – Hvor hun har krænket mig, hvor hun krænker mig daglig derigjennem, at «det er en lukket Dør for mig,» og jeg, som havde slig Ærefrygt for den, at det næsten var det lukkede Parnass, – ja, som endnu har den; men netop derfor hader; thi det var en Uretfærdighed, hele mit Indre stamper i Gulvet af Raseri. Det er af dette, som jeg, hvis jeg havde Magten, vilde tugte, tugte, tugte! – – Der er Øjeblikke, hvori det forekommer mig, at hele min Tilværelse som Digter er koncentreret paa dette Punkt. – – –

Gud, lad mig ikke selv engang komme til at gjøre et ungt begyndende Menneske saa ondt. Jeg vil aldrig se hende i hendes Hus. Fordømt.

Otte Dage efter. [27/7].

Ja, desværre: otte Dage efter! Det er ogsaa Pokker: naar jeg har skrevet, saa har jeg ingen Trang til at sende det; at faa udtale det er Hovedsagen, tror jeg. Min Artikel om Lektorposten i Aftenbladet brænder mig paa Samvittigheden: jeg var saa kaad, da jeg skrev den, men i det Kaade er smaa smaa Partikler Ondt; det ser man først bagefter. Det Menneske, som jeg har fornærmet, kunde jeg kysse; det ved han ikke noget om, og hader mig. Men det er Bladskriveriet, som gjør det Altsammen; det fordømte demoraliserende Bladskriveri. Nu holder jeg paa med Udstillingen og har et Øje paa hver Finger. Jeg har skrevet en Indledning udelukkende med Hensyn paa dig, og du maa læse den og sige mig din Mening. Tak, Tak for dit sidste Brev. Herregud, hvor du er snild mod mig. Mit smukkeste Digt vil jeg dedicere dig. Vovede jeg det, fik du Halte-Hulda.

Om Goldschmidt, ja, du skriver saa overbevisende, at Pokker alene kan have en anden Mening; men Fru Collett! Vogt dig for de Norske; de er ikke Alle saa aabenhjertige som jeg; de Flestes Fulhed bestaar netop i at synes ligefremme indtil det Stødende, men netop da ved de allerbedst, hvad de siger. Og slig er Fru Collett. Hendes Kejtethed er Forlegenhed, og denne i sin dybeste Bund Forfængelighed. Tro mig! Sorger har hun ikke havt, har et Gemyt, som de ikke rører. Hun er bitter, og det er en Helvedes Løgn at Sorg gjør bitter; det er netop dem, som ikke kan tage mod Sorg, der bliver bittre; de tager Ærgrelse af Vorherres Værk, det nøder dem til at gjøre fæle Sammenligninger, men er det at sørge? Fru Collett er ingen smuk Karakter, tro du mig. Men du har en uforklarlig Evne til at fremtrylle det Gode i Mennesket, som jeg ofte har følt, men lad dig ikke skuffe deraf til at tro, det blot er Godt i dem. Jeg kjender blot een, tror jeg: Rode.

Tak for dine Bemærkninger om mine Artikler; jeg tænkte ikke du læste det Skidt; naar jeg har nævnt dem, har det blot været forat overbevise dig om at jeg arbejder, og for at du kunde føre en Kontrol hermed, som du har mere Ret til end Nogen paa Jorden. I denne Uge er Synnøve færdig! – – Wille er kommen, og jeg har gjort stort Gilde for ham, hvori jeg havde samlet mine Kjernetropper, og hvor han erklærte, at det var det bedste han havde bivaanet! Ibsen er kommen fra Bergen (læs hans «Gildet paa Solhoug»!) Jeg elsker ham!! Nu holder min Kammeratskreds et stort Gilde for Borch, kommen fra Kj.havn, Glosimodt (ligesaa) Conradi (Komponist, kommen nylig tilbage fra Leipzig) Vinje, den vilde Digter, Ibsen (Digteren fra Bergen) Meidell (den vittige herlige Fyr med den store Sjel) Skuespiller Brun (i gamle Rosenkildes Maner) O. Vig (Folkeskribenten) Paul Botten-Hansen (Udgiver af illustreret Nyhedsblad) Bagge (Landskabsmaleren) Bekkevold (Kand. mag. Sangeren) alle mine Kammerater, – og saa rejser jeg, hvis ikke du kommer! Kom, kom, kom! Gud, hvor vi Allesammen længes efter dig, hvor endog Wille roser dig, hvor vi vil være snilde mod dig; du er aldrig før kommen til slige Folk; du vil gjøre en Synd mod dig selv, hvis du ikke kommer. Meld mig øjeblikkelig, om du kommer eller ej! Hører du! – – Ja, du har Tid til at skrive Breve; men jeg! – – Tak for din Kritik over Andersen! Tænk, at jeg synes den er et Afsidessprog med mig, og at ene jeg kan forstaa hvert Ord, at du etsteds smaaskjænder paa mig, andresteder befæster mig i det Gode. Riv mig nu ikke ud af den Illusjon. Hils Greensteen, Weilbach, Elberling o.s.v.

Din

Bjørn.

Til Clemens Petersen.

[Kristiania medio november 1857].

Min Petersen!

Tak! –

Formodentlig fordi jeg i al denne Tid har levet sammen med dig hver eneste Dag, har jeg ikke skrevet dig til. Faar du Brev, er Arbejdet standset af en eller anden Grund; faar du det ikke, da gaar det – for dig og sammen med dig, Ark ud af Ark, til det staar; og jeg maa knytte Forbindelsen med dig paa anden Maade, – denne nemlig. Dit kjere sidste Brev traf mig i Kristiania netop et Par Dage efterat jeg med den færdige Halte-Hulda var vendt hid. Saameget har jeg oplevet siden da, at jeg vel ikke faar en saadan Periode een Gang til i mit Liv; men saa er jeg da ogsaa beredt derpaa. Idel Glæde og Lykke, alle saakaldte Fiender (hvis Tilstedeværelse jeg forresten aldrig har følt) er som blæste væk, bare Lykønskninger og Tak. Jeg tør sige, at fortiden har de ingen kjerere ung Mand heroppe, og man kappes og strides om mig; jeg maa op i Visitter, Kaffeselskaber etc., morer mig en Stund, og saa længes jeg hid til Arbejdet igjen.

At Lykken var saa dejlig vidste jeg ikke. Jeg var dum nok til at tro den var en Rus. Nej, – min Ven, den er en stille Samtale med sig selv, en, som Gud hører paa. Den er Længsel til Arbejde, ingen kort, forfængelig brusende, nej beskeden og frugtbar. Den er Sikkerhed i hvad man gjør; den er Skarpsyn ogsaa udad, – man tager i Tilsidesættelse Fejl af Mennesker og Forhold, i Lykken stilles Vægten i os tilrette, d.v.s. den stilles op paa Religionens, Humanitetens Balance, og forunderlig sikkert faar man afvejet. Den er kort og godt: Væxt, men en stille og i det Smaa. Den er Fred; før puffede man; men nu puffer man ikke mere. Før tænkte man ængstelig efter en Andens Mening; nu ser man den strax, men ogsaa strax rigtig, og da tager man den derefter. Den er Ensomhed, og jeg troede den var Samliv! – Den er Taknemmelighed.

Min kjere, bedste Ven, jeg skylder dig saameget, at jeg aldrig faar afbetalt. Men jeg ved, hvad du vil; du vil have Lønnen i mit Arbejde, og da maa det være din Glæde, at den Lykke, som Ingen mere end du har skaffet mig, fordobler Arbejdet saavelsom Arbejdstimerne. Jeg har aldrig i mit Liv været saa flittig som nu. Dog bør jeg heller ikke være blind for, at den større tekniske Færdighed giver mere Lyst til at kile paa. I Danmark generte den ny Form, som jeg netop der fandt op. Nu er jeg stærkere i den, og den bliver mig dog bestandig ny. Jeg skrækkes for den Dag, da den ikke længer maatte være det, at jeg maatte som saa mangen Bedre: give Gjentagelser.

Nu er første Oplag af Synnøve (1000 Exempl.) udsolgt. Andet kommer ud i Danmark desværre; det er skeet uden mit Vidende. Da skal du faa dine 5 Exemplarer, som jeg har lovet dig. 600 Exemplarer er solgt i Danmark; Bogen er der over det hele Land, saaledes ogsaa i Jylland, hvad der sætter min Forlægger i stor Forbauselse. Her er vi saa tilbage; men det kommer nok, og da netop, som Forlæggerne nu indser, gjennem Bøger, der forener de to Læsekredse. Paa Grund heraf overbyder de hinanden, og jeg staar mig snart godt og kan betale min Gjæld. For Synnøves første Oplag faar jeg 240 danske Daler og det uagtet jeg Intet havde betinget mig. Nu kommer flere Fortællinger efter Jul, og andet Oplag af Synnøve vil gaa friskt [i] Julen, den eneste Tid, hvori Mellemklassen her kjøber Bøger. Er een smuttet ind, gaar de andre nok efter. Saadan staar det.

«Mellem Slagene» gik meget godt, gjorde langt større Lykke end jeg havde ventet. Jeg var meget rolig, sad blandt Tilhørene og saa paa i samme Loge som Hr. A. Munch og Ibsen. Men anden Kveld slog Jfr. Svendsen sig krakilsk. Hun var smudsig nok til at tro, jeg havde skrevet en Kritik over hendes Spil, – og gav Rollen som Vredestegn blot halvt. Men det gik, som venteligt, ud over hende selv. Ak, hun er paa Afveje; ingen sand Stræben, bare Tant. Nu har jeg forsøgt det eneste Middel, jeg hidtil har ladet uforsøgt, nemlig at bruge Alvor, og jeg skal oprigtig og udholdende fortsætte dermed i Vinter. Uden hende kan vi Intet – fra Scenen.

Mellem Slagene udgiver jeg neppe. Maaske i en Føljetong og med en liden Fortale, siden man nu endelig vil have den. Aldrig har Publikum saa bestemt følt og udtalt, at disse Skuespillere ikke er vore, som da Stykket gik. Nogle saadanne Slag til, og vi har Kamppladsen. Jeg holder mig nu ganske rolig. I al Strid er der per sonlig Forfængelighed, og den svider saa stærkt – bagefter. Det er en anden Sag med dig. Du er saa stærk og ren; jeg følger din Virken, kan du tro, og Meidell ikke mindre. Du skulde maaske forbauses ved at staa her og se Kampen herfra; thi jeg ved, at under Striden undervurderer man en Gang imellem sin Sags Dygtighed, skjønt dens egen Godhed nøder En til ubevidst at bruge større Ord end man selv ret tror paa i Øjeblikket. Men stod du her, saa du først, hvor storlig du har Ret. Tænk en Gang imellem paa os, at her falder Ordet ned, om det der overhøres. Hvad jeg ellers kunde have at sige dig i den Anledning er vel ikke stort, og jeg er nu engang blot kommen i Discipelforhold til dig, hvad fælles Virken angaar.

Hvad jeg hidtil har skrevet, er skrevet forat udhale hvad jeg egentlig vilde skrive: om «Halte-Hulda». Under stor Begejstring har jeg læst den for mine Kammerater, og Gud give jeg kunde have en saadan Stund hos dig. Nu sender jeg den – ganske taus. Men siger du mig ikke din Mening med næste Post, saa finder du den Gang ikke rigtig Form for dit Venskab – i saa Fald den første. Dersom nu Fru Heiberg – Gjør med den, hvad du vil. Men først maa jeg lade den trykke, det vil du selv indse, og er Stykket ikke istand til at trække større Hus, netop fordi det er trykt, saa er min Hensigt forfejlet. O, hvormeget jeg havde at sige: men hys! – Du skrev om at du vilde gjøre mig opmærksom paa Fejl. Er de bagatelagtige, saa lad dem staa; er de organiske, saa maa de staa. Jeg voxer, men ikke Værket; den Goldschmidtske Fejltagelse maa du ikke dele. Var du her, saa jeg læste hvert Stykke, hver Scene for dig, altsaa medens det endnu var i smeltet Tilstand, da var det en anden Sag. Men nu noget Andet! Nu Fortællinger.

Mit næste dramatiske Arbejde bliver et Slags Lystspil, der behandler en Skik i Norge som kaldes «Utpaagangeri». Hver Lørdagskveld søger alle Frierne sin Jente, og der er da ret lystige Sammentræf. Det bliver overvejende Sangspil og er nærmest gjort for Tellefsen.

Derimod har jeg et andet, som jeg glæder mig til, og Ideen skyldes vist tildels dig. Jeg vil vise, hvorledes en ung Mand bliver Kunstner. Ja, det er dumt udtrykt. Han har et Forhold til en ældre Kunstnerinde, som han tror er Elskovsforhold. Hun tror det nok ogsaa, men mere forat gjøre sig interessant, forat lege paa gammel Vis, forat nyde i Langdrag maaske – leder hun alle hans Sværmerier hen paa Kunsten selv og ifra sig. Han er Digter, han maa digte for hende. Disse Digte er da egentlig den bankende Sjel i Stykket, maa med stor Vaerhed ramme de forskjellige Stadier. Han digter, han foredrager blot for hende og af slet ingen anden Bevæggrund; Digtene trodse og true, de larme, de er stille, de ser lidt udover Stuen, er der atter o.s.v. Hun drager og støder.

En ung Pige er stillet ved Siden; hun har et Hjerteforhold til disse Digte, hun roser netop dem, hin finder mindre gode, og han er ligefrem grov mod hende derfor, agter dog tilsidst paa hendes Dom, netop hvor den er dadlende. Der var maaske Noget i ham selv, som ogsaa havde dadlet. Men den ældre Kunstnerinde havde ført ham med sig ud i Verden, hvor hun gjorde lidt Eventyr med ham. Det begyndte at more ham, og hun blev lidt bange, men forbigaaende. Den Yngre var blot glad, naar han var stille og ikke saa udad. Derfor opmuntrede hun den Anden til at holde ham borte fra Larmen. Det vilde hun dog heller ikke ganske. «Udgiv nogle Digte,» siger hun. Hendes Vilje er hans Lov. Han udgiver. «Har De læst min unge Vens Digte?» hedder det overalt. Nej, men paa hendes Anbefaling maa de jo læses. Og de læses. Ros, stigende, stor – til Tinden!

Den Unge bliver bange. Han undrer sig lidt, gaar saa omkring og hører lidt paa Rosen, en anden Kunstnerinde, som nu føres til i de Andres Nærværelse, smigrer ham paa en for ham ganske ny Maade. Hun gjør Kur til ham. Derigjennem bringes han til at tænke paa, hvem han egentlig er: nemlig værd Kur, og det ovenikjøbet hendes. Hun er af disse Damer, som altid ligger bagover en Stol, lidt slapt, men indtil Gejlhed interessant. Hun har Vifte; men hun slaar den aldrig op. Den ældre Kunstnerinde bliver lidt ræd – og trækker til. Han kommer strax, men lidt forundret. Hin er urokkelig passiv, og han ser ogsaa did. Den Unge tør ikke være tilstede. Saa skal han citere et af sine Digte, og han tager et, der ikke længer har noget ganske bestemt Forhold til Noget (rettere Nogen) i Stuen. Han citerer det ogsaa nu paa en lidt ny Maade, nemlig til To, d.v.s. lidt efter lidt for Ingen! Den Unge staar nu bag. Foredraget har gjort stærkt Indtryk paa ham selv; han er kommen hen – han ved ikke hvor. Den anden Kunstnerinde fører Talen umiddelbart hen paa Kunsten, og nu er han istand til at give den Ord og Udtryk, som gjør ham smuk – for sig selv. Den første Kunstnerinde ser, at det glider udover de snevre Grændser hun holdt ham i og søger ængstelig at forstyrre. Den Anden hidser; blot med Stikord. Hans Opfattelse bliver tilsidst saa ren, at den ældre Veninde søger at sætte tvær Spot imod. Pludselig tier han – og ser. Den Anden byder Armen. De gaar. Den Yngre græder. –

Saa er han sværmende for den Anden, og det gaar lidt dybt. Han har et Fy! færdigt i sig, men forstaar det ikke rigtig, før han ved Siden af hende og til hendes Ære skal gjøre Figur i en fin Kreds. Der er den Unge, den Ældre ogsaa, men kold. Den Yngre drager, Rosen gaar om ham ogsaa her, men i ædel Form, de to ældre Kunstnerinder fører en Samtale, spydig, tør, han ækles, han vender sig, han taler med den Yngre, han er træt, træt af Alt, hun vækker ved simple Ord stærke Længsler, hun er da saa smuk.

Ja, det Sidste har jeg ikke tænkt mig; thi den dramatiske Plan hviler naturligvis heri, og den udarbejder jeg ikke for det Første i al sin Strenghed; jeg maa samle Lidt først. Lidt bedre end her det Sidste er, har jeg det; men et ækelt Menneske taler i næste Værelse og rejser med min Glæde; han er saa uren, hans Stemme saarer mig. Det er Loke; du husker ham nok. Saaledes har jeg glemt at føje til, at den anden Kunstnerinde angriber – fint – den Unge, fordi hun jo gjør Indtryk paa ham – og han ser Modsætningen. – Stykket skal slutte med at de to Unge staar ganske alene paa Scenen og han citerer et Digt for hende.

De to Ørneunger skriver jeg nu for norsk Folkekalender. Fremdeles kan jeg ikke skjønne, at de blot er første Kapitel i en Bog, skjønt jeg nok kan skjønne, at de kunde illustrere en Bogs Handling. Men heri ligger ogsaa, at de kan staa alene. Jeg skjønner heller ikke at Thrond er første Kapitel. De er jo begge første Kapitel i en Tankerække; men deres Væsen er, at andet Kapitel er Verden selv. Som jeg kan forstaa, faar jeg flere slige Stof. Men i den senere Tid har jeg siddet for indeklemt i Halte-Hulda til at se efter Susjetter, som var mig nye. Derimod har jeg baaret hver Dag paa et eller andet af de gamle, som derved er voxet i mig, til de nu snart i omarbejdet Form skal gaa ud efter Synnøve. Det var hjemme, at jeg fandt det Susjet, jeg ovenfor har beskrevet. Overhovedet ved jeg aldrig rigtig, hvad Susjetter jeg har, saalænge jeg arbejder. Det har hændt før, at naar jeg for en Stund standsede, besad jeg flere, og frit er det vel ikke at jeg har sammendraget nogle nu med.

Fortiden søger jeg den literære Stipendiepost, d.v.s. 520 danske Daler om Aaret til at uddanne sig i nordisk Literatur for en Gang at kunne blive Lektor i den. Den er oprettet af sidste Storthing, og Folk tror jeg faar den. Vel bliver jeg ingen Videnskabsmand, kommer vel heller ikke til at ofre formegen Tid paa den; men jeg tænker trøstig som saa, at jeg skal give dem det igjen paa anden Maade. Landet har nu engang ingen Form for Understøttelse af en flittig og ung Forfatter. Faar jeg Stipendiet, kommer jeg næsten strax ned til Eder og lever der. Kunde du ikke indrette dig slig, at vi rejste sammen til Italien ad Vaaren? – Tænk herover.

(Dagen efter)

I Bladene kommer jeg vel til at levere en fire Artikler i Vinter, blot forat gavne Kammerater og Kunstbrødre, da jeg nu engang læses. Men Mere vil jeg heller ikke. –

Angaaende Halte-Hulda er det siden faldt mig ind, at Hr. A. Munch har forspildt Opførelsen af sit nye Stykke dernede blot ved vankelmodig Adfærd, hvad ogsaa ligner ham. Han havde i denne kritiske Tid henvendt sig til Heiberg, Høedt og Christensen paa een Gang, for ikke at sige flere. Følgen var, at Ingen vilde have med det at skaffe. Man raader mig her til at levere Christensen det, da jeg ellers faar Modstand. Nej; jeg leverer Heiberg det. Bliver hans Anbefaling ikke hørt, forsaavidt jeg faar den, da er Stillingen dernede saa ussel at jeg bryder mig Djævelen om den. Og Fru Heiberg er visselig for mig i denne Rolle et sine qva non. Finder du det rigtigt, saa send Heiberg et Brev fra mig, som du kan lade hvem du vil skrive i mit Navn eller sit eget. Jeg tør ikke mere, da jeg jo sidst gjorde Formfejl, og vil ikke mere genere saa fine Folk med dem. Men gjør Fortgang, min Ven, da du skjønner det er mig magtpaaliggende.

Idag er jeg tør i Hjernen. Jeg sidder her med «Inger til Østeraad» af Ibsen og maa kriticere det, da ingen Anden vil. Skriv mig dog endelig til om Ibsen. Husk hans «Gildet paa Solhoug». Desværre han maa nu atter slaa om i en anden Gade forat jeg kan faa Tro til ham. Han har i «Gildet paa Solhoug» digtet paa Kjæmpevisen saaledes at han tilsidst blev mig en levende Kjæmpevise. Alt, indtil dens Sprog gik i ham. Saa sprang han over i Sagaen, og nu kommer han op igjen derfra med dens Udtryk, dens Sprog, Ord til andet, dens mindste Vending og al dens færdige Poesi. Han er større Virtuos end Ole Bull endsige Henr. Hertz. Der er et forunderligt drømmende Gemyt i ham, som ikke er dygtigt til at sænke sig i Livet, men i den færdige Poesi og tage der indtil, ja indtil Klakken paa Væggen – saadan som Tordenskjold. Og han har en utrolig sikker Reflexion, saa han i sine Digte kan gjøre Vindueskarmen efter, slig som han tænker sig til at den var. Nu har han sidst i «Hærmændene paa Helgeland» gjort om igjen Sigurd Fafnersbane og hele den umaadelige store Sangcyklus omkring ham og tilliggende Sagn grupper. Det er imiteret eller dramatisk indsat indtil Fuldendthed. Det maa jeg erkjende og rose, og dog fnyser jeg af Harme, netop fordi han er saa god og troende, at jeg ikke kan tale ud. Var det ikke fordi, at han neppe er stor nok, til ret med Kraft at tro mig fri for Misundelse, saa sagde jeg ham Sandheden alligevel, i en stille Time, gjerne medens jeg trykkede hans Haand. Men nu gaar jeg her formelig og sveder. Sagen er, jeg har det heller ikke rigtig paa det Rene; men her er noget Galt, det er jeg vis paa.

Ser du vel: Stykket a er Folket, Stykket b er Folkets Poesi. Poesien fremkommer nemlig derved, at et Folk strækker sig. Gjennem Vølsungasagnene m. m. har nu de nordiske Folk strakt sig et forfærdelig langt Stykke op med sin Længsel. Slig vilde de være, hvis de kunde. Men de kunde ikke. Da var det jo, for Pokker, ikke Poesi længer. Nu gaar Ibsen hen og gjør os Menneskene paa Erik Blodøxes Tid slig som Sigurd Fafnersbane, da Alt, der berettes om ham, saavelsom alle andre Herosdigte, her er benyttet, – sat dramatisk ud. Nu kan jeg ikke faa i mit Hoved, at Menneskene da ikke var Mennesker, men Guder. Jo, de var, Fanden gale mig, Mennesker! De var mere Mennesker end selv deres virkelige Historie, da den endelig blev skreven, viser det. Eposet er saa gyselig, frysende fornemt; men hvem hører dem ikke græde, hvem ser ikke de Timers, de Aars Vankelmod kanske, som denne enkelte Handlings Jernbestemthed, Følelsesløshed endelig voxede ud af? Hvad skal Dramaet være i Forhold til den færdige Historie, naar det ikke skal være Udjevneren, Opløseren, Forbinderen med det menneskelige Liv indtil den fineste, mindste Traad? – Forsoneren? – Nu kommer, som antydet, hertil det Værste, at dette ovenikjøbet ikke er Historiens Folk, men Fabelens. Bevar’s, de skal benyttes, ligesom Folkets Poesi overhovedet, men ikke saaledes, at vi spænder Folkene op i dets egne poetiske Livsformer, men trækker deres Længsler ned i dem igjen, lader dem cirkulere i deres Kjød og Blod, lade Sigurd Fafnersbane vise sig gjennem Helten, naar han f. Ex. i et vist Moment bryder en Snelde istykker.

Sligt forstaar ikke Folk, og derfor kommer dette Digt af Ibsen til at gjøre ubodelig Skade. Enhver har nu fra sine Skoledage tænkt sig de Gamle, og da helst saaledes som deres poetiske Figurer. Enhver tænkte da ogsaa: det skulde være morsomt engang at se dem, og han begyndte kanske selv at skrive Dramer. Nu faar han se dem; der er de! Ja, der! «En Mand, som mister 6 Sønner i Kamp forat befri sin Fiendes Barn, og kommer hjem og finder at Fienden har dræbt hans Syvende imidlertid, gjør da Ingenting uden at tage denne Syvende paa Ryggen, gaa med ham hen og sætte sig ned forat synge sine syv Sønners Drapa!» O, de vil le af Glæde saa de revner –, – der er de, ja der! – Nej, der er de ikke. Sligt kan ingen Mand i Verden, og kunde han det endda: sligt forstaar ikke vi, og vi maa sætte dem ud i Former, som vi forstaar. Folk her vil tro de forstaar, og det er netop Ulykken. De lægger ikke Mærke til Forvexlingen af Liv og Læsning.

Selve Sproget: det gaar dog ikke an at tale Sagasprog i vore Dage. Sproget maa da bide fast der, hvor det slutter i Dag og føre det længer frem, om det er muligt, men det maa ikke lægge sig udenfor Landet og hen i det store Hav paa lige saamange Smaaøer, som der er Stof – her ligger Kjæmpevisesproget, der Sagasproget, atter der Overgangssproget. – Eller staar vi endnu midt i Romantikens Vildfarelser? – Hvad er ogsaa dette, at gaa ned i en historisk Tid (her Fabeltid) blot forat male den? Som en Skolegut.

Dette Stykke bevæger mig Mere end noget Andet til at udgive Halte-Hulda strax.

Kunde du sende mig et Par Ord om disse mine Anskuelser, blot forsaavidt de er urigtige, saa var jeg dig Tak skyldig. Thi de er for mig hverken mer eller mindre end Troesartikler, hvorpaa en Del af mit Liv er bygget, ikke reflexionsmuret, men voxet. – Og saa min bedste Ven, lidt Undskyldning for Skriften. Jeg er saa afhængig af Pennen, og denne skriver ikke godt. Desuden er der Dage, hvori Haanden vil, og andre, hvori den ikke vil. Bed nu Greensteen skrive mig til. Det er dog Skam af ham, saa vakkert jeg skrev ham til, den kjere Gut. Weilbachs «Samliv» blev der nok ikke stort af. Aanej; det var det jeg sagde, at det var en Misforstaaelse, som kom af, at han Ingenting havde at bestille. Kunde du ikke søge at finde Billedhugger Borch; han holder saa af dig gjennem mig og af egen Drift. Der er Poesi i den Mand! O, hvor I har misforstaaet ham. Jeg har nu faaet en ny elskværdig Kunstner herop, nemlig Arkitekt Langlet, en Svensker, som skal bygge Storthingsbygningen. Du ved jeg blev forlibt i hans Ide og skrev om ham saalænge til han brød igjennem. Hvilken stille, from Kunstnersjel. Hvor jeg begynder at forstaa Kunstneren. Hvor gement af den Mand dernede, som mener han skal skille sig fra Menneskene.

Og saa mit kjere Blod, Farvel! Giv mig blot Formaninger, jeg trænger dem, og du boer i en renere Luftkreds end jeg. Men frygt nu ikke mere for mig i Smaalighederne og deslige. Jeg er ikke synderlig forfængelig, arbejder i alle Fald imod. Forelskelsen. Ja, det forstaar ikke du. Forstod du det, saa var du mig, og gjorde Mit. Men du har da vel et Vink i Synnøve, kan hænde ogsaa i min Omgang. Ellers er det Et til, som viser, at du ikke forstaar mig længer end hid. Det er den lette Tilskrift du satte paa dit Brev. Ved du, at jeg kan leve for en saadan Tanke, der falder skævt nedpaa, medens jeg gaar over Gaden? – at den kan voxe saadan sammen med mig, at den er mig kjerere end alt Levende omkring. Læs Scenen mellem Hulda og Thordis i tredie Akt.

Din

Bjørnst. Bjørnson.

Ret «hvidest Skarlagen» til: «hvideste Lagen» (staar i anden Akt i Alfesangen, Skrivfejl).

Til Clemens Petersen.

[Bergen april 1858].

Min kjække Petersen!

Ganske uventet kommer jeg dennegang til at skrive; det bliver ikke mange Ord, dels herfor, og dels fordi jeg var fuld igaar. Den, som overbringer dette Brev er Mad. Nielsen, en ung Skuespillerinde som bl. Andet har spillet Inga i «Mellem Slagene», hendes bedste Rolle, og hvori det lille Ting udviklede en Kraft, som forbausede. Hun ser nu en ny Stubb af Verden for første Gang i sit Liv. Hun er gift fra sit attende Aar af, (fortiden frugts.) – men har taget sin Ungdom med opover, dandser mindst tyve Aar til. Du skal uopholdelig søge hende efter Adresse og være hende til al den Nytte du formaar, da det netop er slige Folks Vejledning, som kan gjøre hende til Noget, og du vil i hende se paa sælsomme Figurationer. Navnlig maa du staa hende ved Siden en Gang eller to mellem Akterne.

Hun har med «Halte-Hulda», som du skal modtage som den, til hvem den fremfor Andre er skrevet. Heibergs Dom kjender jeg endnu ikke; men da her er væsentlige Forandringer gjorte, Jamberne rettede, m. m., kan du, om du saa synes, anden Gang indlevere den. Ærgerlig nok har to Forskjellige læst Korrektur, den Sidste med alle disse Forsøg paa Tilnærmer af Oldennorsken, som grasserer heroppe, og derved er den Liderlighed fremkommen, at Bogen har to væsentlig forskjellige Skrivemaader. Jeg maatte naturligvis ud og tage det paa mig selv omtrent i den Form: gaa Fanden i Vold Allesammen – men jeg er ret vred; thi det staar nu engang skrevet at jeg skal have deslige Smaaærgrelser af mine Bøger.

Desuden har hun mit Portræt med til dig; jeg haaber hun siden har dit med til mig. Du skal faa nogle Exemplarer af Halte-Hulda til Foræring.

Nu er jeg mere tilfreds; thi om to Maaneder kommer «Arne», en ny Fortælling. Derefter tager jeg fat paa Sverrer, Magnus og Biskop Nikolaus (Sverrers Saga); læs den først tilligemed Haakon den gamles, og du skal i næste Brev faa min Plan. Jeg glæder mig svært til dette Arbejde, fordi det er ganske nye Karakterer jeg kommer til at sysle med.

Hils og lev vel!

Bjørnst. Bjørnson.

Til Clemens Petersen.

Bergen 18/8 1858.

Min kjække Clemens!

Saasnart vi havde ført tilende vort berømmelige Theatertog, bøjede jeg ind imellem de mørke Romsdalsfjelde, og videre indad paa de sorte Fjorde, og siden op, over Fjeldvand og højtliggende trange Dale, der støder Næsen tværs mod Dovre. Der lagde jeg mig til at skrive min «Arne», det kjækkeste jeg endnu har skrevet. Jeg havde med mig nogle Damer, som vilde gjøre Fjeldvandringer, fiske, gaa paa Sæteren og pleje mig. De opførte mig Løvhytter, hvori jeg sad rolig, til de tørrede; Damerne drog hjem i Husene alleslags Bær og Mad, læste Shakespeare, Oehlenschläger og Aandsbeslægtede, medens jeg skrev, bare skrev. Og nu er Værket under Pressen; det er omtrent dobbelt saa stort som Synnøve. Om halvanden Maaned har du det.

Jeg hører Goldschmidt har angrebet Halte-Hulda –; jeg hører du har forsvaret den, hvorfor jeg takker dig. Endnu har jeg Intet læst; thi ved min Ankomst hid fandt jeg Theatret i Opløsningstilstand, Bull var borte og syg, nogle Penge i det var opsagt i den forrige Revolutionstid og skulde ud nu netop. Men nu, 14 Dage efter min Ankomst – er Aktietegning af 100, hver til 36 – seks og tredive – Spd. fuldendt, og Theatret sikret Bergen for evig. Jeg er ganske færdig med mit Vinterrepertoire og glad i det. Nu læser jeg, imorgen begynder jeg at levere til Pressen og da give dette sidste Gjennemsyn, som altid behager mig meget, fordi det spænder at sidde med en Følelse paa hver Finger.

«Arne» vil du dømme kraftigt og godt om; thi, min kjere Clemens, denne Bog har Hjertet skrevet, og det kan jeg ikke sige om mine forrige. Denne Bog er skreven i Begejstring, med menneskelig Medlidenhed og Barmhjertighed; min herlige Forlovelse har vist hjulpet mig. Hvad det nu er vist: min Forfattervirksomhed er indtraadt i en ny Fase; det er rystende Scener af Livet, den ene paa den anden, Bogen bevæger sig igjennem, ikke altid længer de almindeligste, men bestandig de stærkeste til at udføre hvad jeg vil. Jeg knuser min Karl bedre, og jeg rejser ham bedre, og ikke længer i dette Fjernsyn, hvor han staar og vender sig i et Maleri, men saa tæt indpaa os, at vi holder hans Puls i Krisen. Naar jeg læser det op for Folk, tuder jeg, men tvinger mig, saa de ikke ser det. Derimod græder mine Tilhørere, saa det gjør mig godt til Forklarelse.

Kjere Clemens! jeg er lykkelig, ret inderlig lykkelig. Og Alt om mig lykkes, og Alle om mig er mine Venner. Jeg hører, at Nogle længer borte ikke er det; men de er ogsaa langt borte. Jeg skal gifte mig om en Maaned, da jeg vil arbejde stærkt i Vinter, og følgelig skaffe mig Ro. Jeg tjener her 600 Spd. og har fri Bolig og frit Brænde og Lys; desuden tjener jeg ved mine Bøger vakkre Penge; – men har Gjæld. Menneskene er gode mod mig, men jeg tror ogsaa, at jeg er god mod dem, skjønt jeg nok mangen Gang i en større Sags Tjeneste maa sige dem et strengt Ord. Dog nu forstaaes jeg, og det er det Væsentligste. Her sidder jeg med en vægtig Guldkjæde, som er Foræring, i en mageløs Lænestol, som er Foræring, i en Silkeslaabrock, som er Foræring, og med min Kjærestes Portræt foran mig, som er min bedste Foræring. Herregud, hvor jeg elsker hende, Petersen; og hvor du engang vil holde af hende. Sommetider har jeg lange Beskrivelser af hende for dig – fuldfærdige i mit Hoved; men kommen til Papiret er mit Sind en eneste Solskinsdag, og den har ingen Skygge for Tegning, og for stærk Sol for Syn. Des uden gjorde jeg nylig dette op for mig selv, at min Bog nu kan tegne dig baade hende og mig; jeg vil blot som sædvanlig sige, hvad der er hændt mig. Altsaa: hvad jeg har læst, først og fremst.

Ser du, om jeg ikke havde Ret med «Fantasterne»; den Mand er ikke i dybeste Forstand Forfatter, men Daguerrotypist; nu har han jo leveret ud sit Apparat. – Hans ny Bog er kjedelig-underholdende, og som den forrige anlagt paa at ruinere den poetiske Opfatning af Livet. Han arbejder trolig sammen med Goldschmidt til det Maal, at man skal digte efter Opskrift.

«Kongens Yndling» af Hauch har bevæget mig saa, at jeg skriver ham til; thi det er nu anden Gang (Tiberius første); dengang var jeg feig; men nu vil jeg til, især da jeg i Mellemtiden har gjort ham Uret. – Han er Danmarks første Karaktertegner, ligesiden Holberg. Og det er dog ikke dette, som har grebet mig mest i denne Bog, der i en Forstand endog er ubetydelig (en Slags Prøvetegning er den nemlig), men det aldeles storartet dejlige Menneske, som taler ud af den. Nej, hvilket Barn, og hvilken Barnets Fred! Det Mandige hos ham er fra Barnets længselsfulde Standpunkt tilreflekteret, og ofte meget naivt. Derfor griber han ogsaa helst efter disse Overbegreber derom, som Barnet beskjæftiger sig med i Eventyr om Folk, som stod med Foden paa Jorden, og plukkede Æbler i Himlen. Men den abstrakte Forbindelse af Dyder og Laster i dem forstaar han sig paa, akkurat som Barnet, der ser den saadan langvejs borte. Og det bliver saa enfoldigt sikkert.

«Othello» kan jeg nu næsten udenad, da vi skal spille den i Vinter, og jeg da som sædvanlig først maa kunne spille alle Roller selv. Othello er let at spille, Shakespeare overhovedet saare let, fordi en Skuespiller med Ungdom og Mod, Bryst og Fantasi med slig Kjerlighed tager paa sig et af hans Mennesker. Og Forklaringen ligger i dem selv. Jeg forstaar godt, at den gamle, indekserserte Skuespiller har vanskelig for det; det maa være Mennesker, som sætter ivej, og det er vi Alle her. Men da er han ogsaa let at spille. Jeg har op fattet Othello ganske paa min egen Maade. Jeg udelader saaledes hele første Akt; ikke af anden Grund end den, at Folk er afvant med at se saa fuldblods Mennesker, hvorfor det rent ud forvilder dem, naar Jago fortæller om Grunden til sit Had, og det dog ikke er Grunden, – endvidere fordi man vil ikke sidde rolig længe nok og se paa denne vidunderlige Akt, der tilsyneladende Intet indleder, – endvidere fordi Begrebet Othello er Introduktion nok. Lad dem gaa paa Hovedet ind i Forfærdelsen; det tager dem mere med Trumf, og jeg trænger Trumf, da jeg vil gjøre dem forrykte efter at faa se mere Shakespeare. Endvidere udelader jeg Akten fordi den er den vanskeligste at spille for mine Skuespillere. Den bæres bare af Personlighed og understøttes ikke af Affekt.

Ovenfor talte jeg om at Grunden til hans Had rent ud var grebet i Fleng blandt Millioner Grunde, og derfor kunde skuffe det tværre Gemyt, som holdt fast ved den og syntes Virkningen blev for svær. Jago er jammerlig bedraget engang i Livet, frygtelig, grændseløst. Han gjør nu det Onde med usigelig Vellyst. Men han bliver dog selv ræd paa Slutten; jo han bliver.

Ja, jeg har ikke Tid til lang Udvikling; men nu dette: hans Maske maa være raa og næsten godmodig; men fremfor Alt raa, eller rættere svær, forat Finheden kan ligge bortgjemt i umaadelige Smaating henover hans Ansigt; thi han er saa fin som vel noget Menneske kan være det, paa samme Tid, som det netop er hans Plumphed, der narrer til Tiltro, til med Taalmod at høre paa hans ligegyldige, tilsyneladende blot grætne Bemærkninger, hvori man endog fandt et Slags kildrende Behag. Han gaar for «ærlig», fordi han angriber Alt, som man endnu ser det daglig. Hos ham er det blot Taktik, som tildels er bleven Vane. – Hans Forhold til Othello er tilfældigt; thi han gjør alle Mennesker ondt, som han støder ihob med, og gjorde det Samme, om han nu sad i en Fiskerhytte; han gjør ogsaa alle mulige Slags Ondt paa samme Tid. Hans Tilværelse er Krig, og ovenikjøbet en Krig, som han foragter. – Han er gift; engang var jeg nærved at tro, S. blot havde gjort dette, forat skaffe ham et Øjebliks Værktøj; men nej; saadant gjør neppe den Mand Shakespeare. Det er blot en Affødning af Jagos Livsforagt; han gjør hvad de Andre gjør, dette gjorde han maaske engang i et Slags lystigt Humør, som han ofte har; ja, han er rædsom.

«Correggio», denne henrivende Digtning af et Barn, spiller jeg saalangt som Barnet har skrevet. De to sidste Akter spiller jeg ikke, fordi de er enten Opkog, eller saare fattig Tilreflekterthed. I Wien gav de fire Akter; det forstaar jeg endnu mindre. Vel faar man da med hint Historiske «ogsaa jeg er Maler»; desuden krones han. – Men begge Dele, baade hans Forvisning om at være kunstkaldet og Kroningen, er skjønnere udtalt længe før. Hint i hans Strid med sig selv, dette i Giulios og den senere angrende Angelos Æresoprejsninger. Hid til tredie er det et fuldendt Drama. Silvestro stryger jeg; ligesaa en hel Hoben af Giulios Reflektioner; og saa sætter vi afsted! – Oehlenschläger er jeg nu bleven saa barneglad i, at jeg derfor ret takker min Gud; han skal aldrig mere forlade mig; thi netop mit Gemyt søger der saamegen Husvalelse.

Jeg har læst en Mængde Shakespeare i Sommer, næsten bare ham, desuden Romancer og Oehlenschläger. Ak, jeg har levet et dejligt Liv.

Smiths Holberg er jeg begyndt med, og er nu min Lekture. Herligt!

Schillers Selbsterkentnisse af Fischer, og andet men mindre, staar for Tur. – – – –

Skriv mig snart til, min Ven, hvis du har Noget at sige mig, i alle Fald bør du gøre det til mit Bryllop, som staar om en Maaned. – Saa i Kunstens Navn faar vi tales ved til Vaaren. –

Hils Greensteen med, at jeg har averteret om Post til ham i Aviserne, og han kan gjerne for den Sags Skyld gjerne komme straks, da her er stort Slagsmaal om Huslærere, og Kandidater i aller sjeldneste Fald frembyder sig. Han faar naturligvis sin Rejse godtgjort fra Kristiania af. Lad ham tage op til mig, og bo hos mig, til han tager ind i Landet.

– Lev vel!

Din

Bjørnst. Bjørnson.

Til Erik Bøgh.

B[ergen] 1/9[–1/10] 1858.

Kjere Bøgh!

Tak for Deres lange og interessante Brev; Tak for den Omhu De viser mig og mine Foretagender. Imidlertid overstormes jeg saaledes af Raad, at jeg gad vide om mangen ung Mand i de tre nordiske Lande taaler at bære, hvad jeg bærer i saa Henseende. Og Følgen af det Hele bliver? – – –

Næste Verk er en Fortælling; men atter næste: Drama eller Skuespil. Sige hvad De vil: jeg er Dramatiker, dette alene, Dramatiker, om ogsaa i Svøb. Nytter ikke.

Dette skrives samme Dag jeg skal hen at gifte mig, følgelig har jeg travelt. – Hvorfor kan jeg ikke til Foraaret rejse til Italien? – Jeg vil betragte det som en personlig Indvielse, hvis min Søn fødes netop der.

Men hør: omtales som i Dagbladet, dertil er jeg Fanden gale mig for god. Det er en Elendighed ved det Blad, at Alt det rører ved, straks antager Karakteren Bille. Bliver smaat. –

«Ildebrand i gamle Huse» har De ikke sendt. Kjere, Gud signe Dem, lad mig faa det. Og skyndsomt, fordi; for idag har vi Generalforsamling i det Nye Aktieselskab, om otte Dage Kassen fyldt og vor Virksomhed altsaa i fuld Flor. Naturligvis giver jeg hvad De tror jeg bør give fremmede Forfattere eller Oversættere. Herefter aldrig spørge mig. Nu, da jeg faar Penge og Bestyrelse, skal jeg ogsaa realisere min første Plan at lade Penge ligge hos Dem. De bør jo ikke staa i nogetsomhelst Forskud.

Da de ikke kjendte den lille Heks, har jeg uopholdelig bestilt Musiken i Kristiania. Dersom De alligevel har sat den i Afskrift, er naturligvis Udgiften min; men her hastede.

Musiken til Casimir.

Bliver den nye Oberst snart færdig?

Flere Vaudeviller!

Fru Nielsen bar paa en Datter dengang hun var i Kjøbenhavn; dette har nu vist sig heroppe (medio August). Hun beder hilset, hun og hendes Mand. Ellers er det som sagt en Hastværksdag den Dag idag; jeg haaber, at jeg efter min Hjemkomst kan skrive Dem et langt Brev til, om ikke saa interessant som Deres. Kun maa jeg til Slutning aflægge Dem min respektfulde Hyldning fordi De i Slagets Hede har teet Dem som en sand Mand.

1ste Oktober.

Jeg er kommen tilbage fra at have giftet mig, og finder desværre, at jeg har forlagt Brevet imidlertid. – Nu ja. – Lad mig faa det nye interessante Lystspil, lad mig faa alt muligt, lad mig faa! Husk at Dampskibsfarten snart stopper, om ikke med Eder, saa mellem os indbyrdes. – Aktieselskabet er dannet, Theatret dette overdraget, men Alt i Bergen, som jeg ikke gjør selv, gaar sent. Saaledes er endnu ikke «den Kommitte, som den første Komitte indsatte forat indsætte Bestyrelse og overlevere (puh!)» – færdig med at inddrive Aktiehaverens Kontingent, og jeg maa vente, bare vente, men jeg vil skrive dem en Regning paa alle de Eder, jeg i den Anledning fortærer.

Nu tror jeg dog, at jeg har dem alt i næste Uge, saasom vor Sæson da begynder. Og følgelig har De dem i næstnæste. Indtil da patientia!

Næj, jeg synes at se, hvor Deres Fingre skal klø, naar De læser Arne. – – – Hør, De maa snart skrive en liden nydelig Vaudeville igjen, en af disse med Humør som Champagne. Kommer De engang til Bergen, bliver De dyrket som en liden Gud, ja det er blot at sætte Deres Navn paa Plakaten, saa er der fuldt Hus. I hvilken Anledning jeg er temmelig færdig med at tillyve Dem Arbejder, som De vist neppe har seet, forstaar sig, blot Oversætter eller Bearbejdertitelen, videre tør jeg ikke gaa. Men Folk ved, at De kun befatter Dem med kvikke Stykker, og et og andet lidet, som fortjente Dem, – faar Dem, NB blot i Snakket, «jeg tror det er Bøgh!» – «jasaa, er det Bøgh?» – «Tror det;» – «Saa er det vist kvikt.» «Uhyre!» – – Men kom nu med en liden Djævel, der gjør os et Rundkast oppi Alvorets Ansigt; det gjør Fandens godt sommetider.

Jeg er bare Solskin om Dage og Maaneskin om Nætter, jeg er i mine Hvedebrødsdage og indbilder mig naturligvis at aldrig Nogen har havt Magen. Jeg bor nydelig, Alting har jeg faaet hos de gode Bergensere, Alt jeg trænger, indtil Gulvtæppe, Senge, Møbler, Dækketøj, Indbo forøvrigt af hvad Navn nævnes kan, og Slaabrock med Silkefoer, Tøfler, Lænestol med Stop og Udskjæringer, Guldkjæde og Blomster, Væggepryd og alslags Pryd.

Dersom De venter at faa ordentligt Brev af mig for det Første, saa tager De Pinedød fejl.

Derfor maa De saalænge nøje Dem med de hjerteligste Hilsener til Dem og ærede Frue fra

Deres hengivne

Bjørnson.

Til Clemens Petersen.

Bergen 5/3 1859.

Min kjere Clemens Petersen!

Med en Glæde, som igrunden var Rørelse modtog jeg igaar et Brev med din Udskrift; og den, trods min Forsømmelse, bestandig venlige Tone, hvori dine Betragtninger følger mig, gjorde mig mere godt end Alt, som i lang Tid kan have hendt mig. Skjønt jeg idag er træt og burde ikke skrive, er jeg dog altfor utaalmodig; jeg sprin ger over ethvert hvorledes forat komme frem til hvad. – Min kjere Ven, ikke kjerere end jeg selv bestandig ved af, men dog saaledes, at jeg maa smile, hvergang en Omstændighed paany bringer mig til at se paa det, – min kjere Ven! – Havde jeg dig nærmere, vilde Meget visselig være anderledes med mig.

Lad mig begynde med Slutningen af det, jeg vil skrive om, vis paa at Begyndelsen nok vil faa Plads. Lad mig begynde med Ibsen. Hvor lang Tid har jeg ikke krævet din Mening om ham, og har slet ikke faaet den. Nu har jeg den, og nu har du glemt min. Den er vistnok ikke saa haard som din, men du ved, at du altid ligger mig en Streg for stærkt mod Vinden, det er maaske ogsaa en af Grundene til den Frygt der ligesom staar udaf dit Venskab. Maaske der dog i hvert kraftigt Venskab er Frygt tillige.

Ibsens Hærmændene har jeg engang forsvaret. Det var, da det danske Theater i Kristiania forkastede Stykket, og var fejgt nok til at sige, det var fordi Stykket ikke vilde trække Hus, det var ikke dramatisk. Borgaard mente noget Andet, men turde ikke sige det af Frygt for Ibsens Parti. Da slog jeg i Bordet og sagde, at dette Stykke er ganske overordentlig dramatisk, som sandt er; endvidere at det som Udskrift af Sagaen har en ganske særdeles Interesse paa Scenen. Mangengang senere er disse mine Yttringer blevne forvekslede med ogsaa gunstige om Indholdet som Digt betragtet. Derom har jeg aldrig offentlig talt, men privat til dig, saa du dog maa vide min Mening. Lykke har Stykket ikke gjort, skjønt det saa paa Frastand kan tage sig ud. Ibsen staar i «det norske Theater» i en Klik af Venner, som det hele norske Theaters Publikum egentlig er. Hele denne Anstalt er bare Løgn, og forceret Galskab holder den. Den troskyldige Middelklasse, som vil have Norsk, Do. Tilrejsende gaar der, og Ibsen har desforuden en liden Egoistklik om sig med «Nyhedsbladet» til Anfører. Men hvergang han skal ud i stort Publikum, gaar det galt, og jeg har nu to Gange da maattet ud at hjælpe ham, fordi Ibsen trods Vildfarelser er Digter. Og jeg haaber en Gang at faa ham ind til sig selv og fra al den forbandede Efterdigtning. Den Dag Ibsen erkjender, han er liden, er han med det Samme en ganske elskelig Digter. Dette har jeg sagt ham temmelig tydelig, men Frugten er, at han er skinsyg. Han har gjort mig adskillig Smaafortræd, gjør det fremdeles. Det har ærgret ham, at jeg ikke har taget «Hærmændene» paa mit Repertoire; men Sligt kan jeg ikke bekvemme mig til. Nu har en af Skuespillerne taget det til Benefice forat faa fuldt Hus, og jeg har arbejdet dermed, saa det er deraf jeg idag er træt. Jeg har aldeles omlagt Stykket.

Hans Digt, «Maageskrig», har jeg saamænd ikke læst; jeg har hørt det er noget affektert Tøj, nærmest fremkaldt ved at et dansk Maanedsskrift har sagt, han er en mindre Forfatter end mig. Se, det er deslige Ting, som altid drager Ibsen bort fra, hvad han egentlig skulde være og gjøre. Nu kommer hertil, at han er af Figur en ganske liden tusset Fyr, uden Rumpe og uden Bryst; derfor føler han, at han, som heller ingen Talegave har, maa tage saa forfærdelig i, naar han skriver. Og saa skriver han ikke, hvad han egentlig vilde d.v.s. kunde. Aa-ja; jeg har jaget med dette uden Sammenhæng; du faar lappe. Isandhed, jeg tænker sjelden hen i disse Retninger, et Maageskrig mer eller mindre – det gaar dog sin Gang hos os; han har ingensomhelst Opsigt gjort, tvertom man har leet en hel Del. – Du vil vide, kan jeg se mit Forhold til Danmark; det er dette: jeg udbringer Danmarks Skaal i ethvert større Lag, og disse Skaale er altid mine smukkeste, af den simple Grund at de udspringer af det Smukkeste i mig selv. Humanitet og Ærbødighed.

Mit Forhold til den norske Sprogsag m.m. rokker intetsomhelst i mit Forhold til Danmark; jeg anser hver den, som indretter sig anderledes, for en halvstuderet, uklar, eller borneret Karl. – Mit Forhold til dansk Kunst er dette: dansk Kunst paa norsk Bund er en himmelskrigende Vildfarelse, sinker vor Nationalitets Blomstertid i Litteratur og finere Aandighed noget overordentlig; skulde ud af Landet idag. Mit Forhold til vore Sprogforholde dette: anser en suksesiv Fornorskelse for uundgaaelig; skriver idag akkurat hvad Pennen vil have, giver ikke efter for noget nylært Ord. Kommer paa den Maade selv til at gaa suksesivt frem i Fornorskelse, men sand mod mig selv kan du være tryg for at finde mig. Tror at Orthografien har adskillig vildledende Indflydelse; havde vi svensk Orthografi, saa Enhver straks lettere, hvor langt vi igrunden alt er komne mod os selv og opgav disse overordentlige Anstrængelser; haarde Konsonanter er fEx vort Særkjende, Svenskens med, og Svensken sidder igjen med vor gamle Orthografi for dette.

Mit Forhold til de Andre, som virker her, er overmaade passivt, skjønt de alle er mine Venner. Jeg tænker som saa, at Alle kan forsøge sig, Vorherre finder nok udaf det endda. Da det gamle Sprog kildrer ethvert norsk Øre, morer det mig at bidrage til dets Udbredelse gjennem mit Blad, og overlader til den store Sædmand at bestemme hvormange Sædkorn han vil lade blive liggende. Vær tryg, her er intet usundt, kun mangeslags Arbejde. Den dygtigste er A. O. Vinje, en Mand med stor Begavelse, igrunden langt over min; skjønt jeg mangengang tror, at jeg er ham nær, men at der er mere Løgn i hans, saa den tager sig større ud end den virkelig er. – Han «med de tyske Gloser», er den Nobleste, Braveste af dem alle, kun en saa aristokratisk Konsekventsehelt, at han bliver mig meget original. Men Danmark burde have mange slige Fiender som ham, siden det absolut skal have Fiender.

Naar jeg har skrevet noget summarisk om alt dette, saa er det fordi jeg er kjed af Emnet; thi vi hører saamangen Strid i disse Anliggender den udslagne Dag, at vi tilsidst maa stille korte Satser foran os, og sige: dette er mit – gaa saa med dit. Jeg har ogsaa skrevet det saa skyndsomt, at du, naar det kommer til Stykket, ikke kan læse det.

Fra Greensteen fik jeg et elskeligt Brev her i Sommer, som jeg besvarte, men ikke sendte. Apropos! Ved du jeg er gift fra i Sommer af? At jeg lever uendelig lykkelig? Ved du, jeg har to Søstre i Kjøbenhavn boende hos en Fru Rabe, som bor i et eller andet Apothek (nærmere Underretning hos Pianofortehandler Sanne.)

Min Stilling forøvrigt er den, at jeg med Theatret har et saa overhændigt Arbejde, at jeg fast intet Andet faar bestilt, hvorfor jeg nu er fast bestemt paa at slutte til Vaaren, saafremt jeg ikke ser, at jeg kan slippe lidt billigere jo mere øvede mine Kræfter blive. Jeg har taget Redaktionen af «Bergensposten» for Theatrets Skyld, da Publikum maa opdrages; jeg har arbejdet som en ung Hest. Og alt Slags udvortes Produkt har jeg faaet frem, Skuespillere, som er glade, fordi de kan glæde sine Medmennesker, Lydighed, Ærbødighed for sin Gjerning, – Paaskjønnelse i en Maalestok ude blandt Publikum, som en Dansk har ondt forat forstaa, – Presenter, – Respekt for mit Blad indtil Underkastelse – kort alt dette, som jeg synes om, ligetil jeg opnaar det, og da straks faar medhørende til Mad, Drikke og alt dette, man ikke lægger Mærke til. Jeg tror forresten jeg magelig kunde være bleven Storthingsmand fra Bergen, hvis jeg havde Alder! – Min Stilling Landet over er den bedste jeg kan ønske; og et saa forbausende Omslag i de to Aar, siden vi var sammen, vovede jeg dengang ikke at drømme om.

Men – men – men jeg har Ingenting bestilt. Ingenting, Ingenting. Dog – jeg er ikke ræd; jeg skal nok blive en meget produktiv Forfatter.

Der er to Emner jeg senere eller tidligere maa skrive til dig om, det er min Kone og Ole Bull. – Den første er en klarøjet, mageløs Pige, hvis Mesterrolle det vilde være at spille Emilie i Othello (er det ikke saa hun hedder, hun som skjælder Othello ud, da Mordet er begaaet.) Denne Del af Rollen, denne den sidste er hun ligesom født til at spille; der er noget i hendes store Øjne, i hendes Mund hendes Pande, hendes fuldendt græske Profil for den; og der er alt i hendes Hjerte, hver Dag noget paa hendes Læber, og en Rødme over Kindene for den. – – Hun er sangfuld, klar, elsker Kanarifugle og Hunde, dandser gjerne Nat paa Nat, men sover da frygtelig den hele Dag og er aldeles ødelagt, ligetil hun skal dandse igjen. Og paa Bal har hun Lokker om en god, klar Pande, lidt, lidt stolt, dandser muntert som en Gut og med fuld Hengivelse til sin Herre. Hun havde en evig Møje, før hun fik de to Kanarifugle til at synge, hun sad og gnidde med en Kork paa en Flaske den hele Dag; Fuglene er bestandig frie i Værelset (som i Paranthes sagt er gjennem Gaver bleven det smukkeste Værelse i Bergen.) Hun syr og broderer og hekler til den halve Verden og med en saadan Voldsomhed, at hun kaster sig bagover og raaber: au, nu kan jeg ikke mere! – – og saa ler hun. Hun har en fyldig, varm Haand og giver det bedste Haandtag jeg har kjendt; hendes Latter smitter et helt Værelse, hun ler bedst af alt som er tosset eller af Narrestreger, fEx naar Bye slaaes med hende og hun taber, eller hun faar fire Damer op at slaaes, saa de alle ligger paa Gulveteppet. Da kan hun le i et Kvarter, og ler i Uger efter, bare hun tænker paa det. Hun har en dejlig liden rask Fod, men vil ikke gjerne gaa meget. Og saa er hun sjaloux som en Ravn – ikke paa nogen Ny, men paa alle dem, som man sagde jeg holdt af før; blot hun hører at en af dem er i et Selskab, er det Grund nok for hende til at stænge mig inde. Og har vi uforvarende truffet sammen med nogen af dem, og jeg da havde villet dandse med Vedkommende, var hun gjerne gaaet op midt i Salen og havde taget mig væk; eller ogsaa var hun løbet lige hjem forat hyle til Kl 3 om Natten. Alle Mennesker, som engang har gjort mig noget Ondt, er med en Gang, og for bestandig blevet hendes uforsonligste Fiender, d.v.s. lige til de lide Nød. – – Naar hun ser paa en Komedie, ser hun saaledes, at hun næsten kan blive rasende; da Lord Russel gik, svor hun paa det var det væmmeligste Stykke, Gud havde ladet Nogen skabe, hun fik Krampe om Natten og henfaldt i vildsomt Snak. – Hun er stærk som en Bjørn, skjønt hun ingen stærk Figur har, men en smuk; hun er ikke høj; har et bitte lille, nydeligt Hoved og Lokker; men store Øjne, høj græsk Næse, klar Pande, men Kindform og Hage som de gamle danske Dronninger; der er ingen Streger deri. Hun har ingen synderlig Lyst til Læsning, men til at se og høre. – Hun faar visselig ingen Børn paa mange Aar; thi hun holder for meget Spektakel.

Om Ole Bull er der sagt saameget fra 1833 tror jeg, da han traadte op i Bologna og fulgtes hjem af det hele Theater – kort sagt saameget, at Ingenting er sagt. Og jeg skal vel vogte mig forat tro, jeg her siger Noget. Det maa du vide: han er uden Betænkning erklæret for den eminenteste Begavelse, man synes at have truffet. Hans Indtræden i et Værelse slaar alt til Jorden, og dog er den beskeden; men den er saa vidunderlig frejdig, saa lys, saa med een eneste Tanke, saa smilende, overmodig, – og saa beskeden. Hans Øje er uudgrundelig varmt, drømmende, talende, vekslende, hans Øjenbryn som en Skov, men herligt formede; intet Portræt findes der af ham, som ikke er af Træ. Ansigtet kan ikke tages; da kan du altsaa forestille dig, med hvilken Magt han er tilstede i den Tanke, han netop hviler i, og hvilken umaadelig Flytning. Hans Mund er ironisk og dog vemodig, noget Koboldagtigt leger om den, saadan som den trækker sig ind; Hagen liden, kløftet, kløgtig, koket; Kinderne med Smilehuller, stærke, Udspring ved Øjnene som paa alle nordiske Ansigter, Panden rundladen, uden et eneste Fremspring, bred, hvælvet som en Violinryg. Hans Højde er tre Alen, hans Figur den første, som kan tænkes, idet aldrig Nogen synes at have seet en Lignende. Han er nemlig slank, bredskuldret, smal om Livet som en Jomfru, og Brystet eller Strækningen fra Armen og til Hofterne rund, som var han drejet. Han har mange Mænds Styrke, hans Arm er af Staal, du kan ikke sætte en Finger en Linje ind, hans Hænder ere senede, energiske, og saa talende, at Mage til saadan Karakteraabenbarelse i en Haand har jeg aldrig seet; det kommer formodentlig deraf, at de tjener hans Aand saa uforholdsmæssigt stærkt.

Denne Mand, hvis Skildring aldrig bliver stærk nok, har ført det eventyrligste Liv fra Gutten af. Han har gaaet paa det norske Universitet sammen med Wergeland, og disse To byggede et Norge op i Tankerne, som de hver har lagt Tømmer til i sit Liv, Wergeland ved det han skrev, virkede, og som naaede op til det Utrolige, Bull ved at anlægge norsk Theater, samle Kunstnermod til alle dem, som havde Lyst og tog Kraft af hans Eksempel, hans Omgang, hans Ord, hans Lykke. Bull har desuden, rasende over at Storthinget ikke vilde tage sig af et norsk Theater, rejst lige til Amerika forat realisere et nyt Norge paa et romantisk Sted, satte Millioner til paa denne gale Tanke, spillede dem ind og kom hjem igjen. Saa løste han ind sin Fædrenegaard, satte 50 Arbejdere i daglig Drift og vil plante alleslags Træsorter, indføre alle Slags fremmede Dyr; saa byggede han sig en Lystjagt efter egen Konstruktion og som ganske rigtig sejlede ifra Dampen, men er paavej at sejle ham selv under. Saa er han midt oppe i Pianofortebygningen, og experimenterer med deres Sangbund, da Tonen er ham for lukket, «med formegen Næselyd», Og han har faaet et forunderlig drømmende Pianoforte op i sit Værelse. Saa er han Violinmager, har samlet i sit Eje Verdens første Violiner, holder paa med nye, faar dem ikke til, om igjen, om igjen, faar Ideer, og lader En i Paris, En i Kjøbenhavn, En i Italien faa dem og forsøge dem. Midt under dette gaar han frem og spiller, saa Folk bliver gale og skriger bagefter paa Charlataneri fordi han har faaet dem op i en Begejstring, hvorfra de maa falde ned; thi den er ikke rolig, men hidsig, forfærdelig, rasende, enhver Koncert er som et stort Slag, han taber det og han vinder det, eftersom Stemningen er til i ham og om ham. Saa er det undertiden han stilner af, spiller Mozart, græder Beethoven, er dejlig, henrivende og ligesom forsoner en Verden med sig, i det lille Øjeblik han saaledes flyder hen. Ja det er en genial Begavelse; nu har han graat Haar, men er lige ung og vild.

En saadan Violinvirtuos eksisterer naturligvis ikke dobbelt; thi da var Storheden ikke saa stor, og endda er det ligesom en tilfældig Elvebund for hans Væsen; thi han maa skaffe sig Sprog, og i For virringen er det ligesom det hurtigste og letteste at gribe til. Naar han tager Violinen, er Instrumentet som omskabt; uden at have hørt ham, ved Ingen, hvad en Violin er for en forfærdelig Magt. Se disse, Joachim, Beriot, Artôt, Vieuxtemps m.fl. anvender deres Liv paa at spille rent, fyldigt, elegant; han blot tager Violinen forat digte; derfor kan Enkelte, som har hørt en Koncert af ham, sige: uklar, vried, manieret, og en Anden, som har hørt en anden Koncert, sige stor, klar, høj indtil Svimlen. Han ved det selv, og naar Nogen siger til ham: læg bort de vilde Paganini-Numre, Deres egne med, tag de stille høje Komponister, begynd en Rejse med dem fra Leipzig af, og De erobrer Verden anden Gang, – saa smiler han blot, som var det ikke dette han vilde. Han bryder sig ikke om at forstaa Andre; men disse skal forstaa ham. Og dog bliver han nu roligere, og maaske han i sin Aften hviler fuldt ud i Musikken, idet han lader den tage imod sig i Fred. Da gad jeg ogsaa høre ham. Jeg ved det, ved det saa sandt, at jeg ved ikke meget sandere, ved det, at han endnu har noget Stort igjen. Denne Mand er ligesom blot halvfærdig.

Blodet har brændt i ham som en Ild; hans fire Børn er Bergens vakkreste, – med Gud ved, hvormange han har Verden rundt. – Lad mig flygte dette Emne; vi skal engang tale sammen om ham.

Af Weilbach saa jeg en Artikel om «Andria». Nej, at han var en saa halvfærdig, lappet Stakkel, havde jeg dog ikke tænkt. Var han virkelig saa liden, da jeg kjendte ham, saa bemærkede jeg ikke, hvor liden han var. Bed ham holde op. Dette bliver jo til Intet. – Greensteens Digte (dem han sente mig) var uklare, ufærdige, og dette forbandede Drømmeri bliver mig kjedsommeligt. Lad ham dog komme ud over Versemaalsomsorgen og faa en højere; thi det er ikke Vinger, der mangler ham, men Luft. – Jag ham herop.

Dig læser jeg stadig og med Fornøjelse; din Artikel om Kong Lear var dog det bedste. Maaske du blot skulde skrive sligt. Det er dog lidet, det Andet, jeg mener Theatret. Vi faar opgive at virke direkte baade du og jeg; men vi skal gjøre det indirekte – – Nu er «Hærmændene» gangne og med megen Glands (og Løgn); men den sidste ser blot han, som har instrueret, og som søgte at give det Sandhed saalangt det gik an.

Ved du hvad? Jeg tror jeg maa slutte; thi jeg venter Brev fra dig straks, og vil da skrive straks.

Lever du i godt Selskab dernede? Til Vaaren kommer jeg ganske vist; og bliver mit ganske vist, ikke vist, haaber jeg at dit bliver det. Med flittig Hilsen fra min Kone, og mine Venner og mig selv sidder jeg selv her igjen og venter paa Brev.

Din

Bjørnst. Bjørnson.

Til Clemens Petersen.

Gaarden Hoop ved Bergen 21/5 1859.

Brave Clemens!

Kom nu!

Her ude paa den vakkreste Herregaard i Bergens Omegn sidder jeg og fuldfører «Arne», som er færdig før du kommer.

Skynd dig! Ved Ankomsten til Bergen melder du dig i Theatret; en Time senere er en af mine bedste Venner hos dig, Hest og Vogn og du paa Vejen. Om en Time er du hos mig.

Op, op!

Tag Penge til Rejsen hid; Resten lager sig nok; hele Sommeren maa du tage dig fri, at vi kan rejse hen og være hvor vi vil.

Greensteens mageløse Digt gav mig en hed Længsel til ham. Men du kan vel ikke faa ham med, skjønt det skulde være dejligt.

Kom nu Petersen! Gud velsigne dig; jeg holder saa af dig.

din Ven

Bjørnson.

Til Clemens Petersen.

[Bergen før 8/8 1859].

Min kjere Clemens! –

Enten har du ikke modtaget mit lille Indbydelsesbrev til sammen med den kjere Greensteen at gjæste mig i Sommer, eller ogsaa maa du være syg eller borte – eller ogsaa vred paa mig. Det Sidste skjønner jeg ikke, og forbigaar det aldeles. Er du derimod syg, saa maatte du da faa en Anden til at skrive mig til. Her har jeg ventet paa dig Maaned paa Maaned, Uge paa Uge, hver Søndag har jeg været ude forat tage mod Kjøbenhavnsskibet, men bestandig forgjæves. Jeg tænkte du skulde komme, saalænge jeg boede paa Landet, men du kom ikke. Nu har jeg et lidet Værelse lejet til Eder i Byen, til dig og Greensteen. Jeg har aftalt Fodturer, Dampbaadturer. Men bestandig bliver vi skuffet. Nu skrives dette her forat du uopholdelig efter Brevets Ankomst skal telegrafere op, om jeg har Haab om at vente Eder, samt hvor snart og, om Greensteen bliver med eller ej. Hører du: du skal telegrafere derom straks op til mig; thi det er uvist om jeg bliver i Bergen. Et Par Spd skal den Uvished og Angst, hvori du har sat mig, dog i det Mindste koste dig.

Jeg skrev i hint Brev, at havde du blot Rejsepenge hidop, kunde jeg siden hjelpe dig. Har du ikke faaet noget saadant Brev? –

din Ven

Bjørnson.

Til Clemens Petersen.

Bergen 8/8 1859.

Kjekke Clemens! –

Tak for dit Brev! – Saa det var Penge, du manglede! – Jeg skrev jo til dig, at saasandt du kom hid, skulde du være hjulpen. Jeg skrev jo, at manglede du Penge, maatte du sige til. Hvorfor i al Verden har du ingen Hjælp villet tage, hvorfor har du Intet bedt om? – Du har spillet saa kry i dette Kapitel, naar du har talt om Rejsen, at jeg højlig har undret mig, og saa var du fattig alligevel! – Nu–ja, det lader sig ikke ændre, og min Længsel og evige Venten er dog et poetisk Afsnit i mit tørre Bergensliv.

Nu sender jeg hverken Penge eller søde Ord; thi siden sidst jeg skrev har meget forandret sig. Jeg har kjøbt Halvdelen i Aftenbladet, som jeg altsaa nu ejer sammen med den vittige, elskværdige Meidell. – Vi to Vildkatte skal styre med dette Landets næststørste Blad fra Nytaar af. Min Nettoindtægt efter at al Lønning og 500 Spd Afdrag til ham, jeg kjøber det af, er betalt, bliver allerede i første Aar 1500 Spd. Jeg maa have noget at sidde paa her i Landet og Theatret bringer mig Ære, men kjeder mig. Se til, hvem der her har Taalmod i Længden!

Om min Popularitet i Bergen og tildels i Landet fortiden, kan jeg ikke give dig stor nok Forestilling; men jeg har intet Øjeblik taget denne i Betragtning under min Fremtidsbestemmelse. – Nu kaster jeg mig ind i en odiøs Livsstilling, men med saadant Alvor og med saadan Kraft, at jeg nok skal skaffe mine nationale Ideer baade Ørelyd og Respekt; troede jeg ikke dette, saa begav jeg Alt.

Arnes sidste Ark ligger under Pressen; det har ikke været Dovenskab, som har sinket den, men Adspredthed; hvorledes har jeg, som slet Intet er det Øjeblik jeg ikke er hel, hvorledes har jeg kunnet digte? Jeg har jo kuet den mindste Oprørsakt ved Theatret, anført en Opposition i Avisen, holdt Foredrag i Kjøbmændenes Klub, do do i Haandværkernes, slaas om Æsthetik i Bladene, skrevet Sange ved fædrelandske Lejligheder, prædiket Skandinavisme, og Vorherre ved, hvad jeg ikke har gjort. Om fjorten Dage forlader jeg Bergen, om en Maaned er jeg i Kjøbenhavn med et nyt Stykke i Arbejde og et halvt Aar foran mig, hvori jeg blot tænker paa Poesi og i Mellemstunder læser Statsøkonomi.

Altsaa om en Maaned min elskværdige Sofamand, sidder jeg i den store Stol og fortæller, om en Maaned faar du have en Anden paa Skolen i dit Sted og jeg skal aldrig forlade dig! Kunde vi bo sammen, saa var det dejligt; i alle Fald i samme Hus! Men jeg maa have en tro Opvarter, som henter min Mad og min Vin uden at snyde mig. – Og vil du nu ikke være praktisk paa den ene Maade saa skal du blive det paa den anden. Jeg vil bo privat, og du skal leje for mig fra August Maaneds Slutning af. Maaske bliver jeg ikke mere end 14 Dage i Kjøbenhavn paa Nedtour, og 14 Dage, naar jeg kommer tilbage; men begge Gange vil jeg bo privat og helst sammen med dig eller i din umiddelbare Nærhed.

Herom vil jeg snart høre noget fra dig under Adresse: Søgne Præstegaard pr. Kristianssand.

Noget fornuftigt skal du i den Tid ikke tage dig for, og saa maa vi tale om, hvorledes jeg skal lægge min Udenlandstour.

Greensteen, den Kjeltring! Jeg bliver glad bare jeg tænker paa ham. – Hans dejlige Digt og hans Eksamensuheld. – Sig ham, jeg vil prygle ham, naar jeg kommer ned, jeg er bleven en Gang til saa stor og stærk og ikke det Ringeste mere fornuftig. Det skulde da ogsaa Pokker være! –

Min Kone lever i ualmindeligt Velgaaende og hilser mange Gange, men er lidt snurt fordi du narrede hende.

Det lufter mig under Vingerne blot jeg tænker paa at rejse.

Thorvaldsens Musæum, Greensteen, din store Stol, Antiksamlingen og Lange Linje!

Farvel Clemens Petersen! – og Hilsen Fra din Ven

B.

Ja, du vil have fornuftige Breve, naar en Mand staar paa Rejse? Nej, min Ven, det er en Umulighed.

Til Clemens Petersen.

[Søgne 9/9 1859]

Min Ven!

Har jeg før skrevet til dig som ulykkelig? – Jo, jeg tror een Gang før.

Min Ven; dersom du var hos mig nu, enten som Prædikant eller Trøster, jeg skulde anse det for den største Lykke jeg for Øjeblikket kunde modtage. Det er det samme hvad du sagde, kun du sagde noget; thi jeg maa høre en Anden tale end mig selv.

Det er «Arne», som ligger mig med saadan trykkende Vægt paa Hjertet. Det Forunderlige er hendt mig med denne Bog, at jeg i Løbet af et Aar har ført et fortroligt Samliv med denne Bog saaofte jeg er gaaet til den, at jeg har fortalt Brudstykker af den for Venner og Forsamlinger, at jeg har sat den højt som mit bedste Værk, – og at jeg nu, den er udkommen, vrider mig som en Orm under dens ubarmhjertige Alvor. Jeg kan ligesom ikke begribe at jeg har skrevet den.

Den Altforbarmende være hos mig nu i nogle Dager, jeg imødeser en frygtelig Katastrofe i mit Indre. Alting sker os til Gode, saa dette vel ogsaa. Er jeg saa endelig færdig med det Sorte?

At det saaledes skal lure sig ind paa mig! – Har jeg da vidst, hvad jeg har skrevet. Men nu ved jeg det, Læren er endelig følt, og følt saaledes, at jeg neppe synes at kunne holde det ud.

Fejlen er ikke min, men vort Samfunds. Jeg er ikke ond, har aldrig i mit Liv gjort noget Ondt, skjønt meget Hidsigt, Vildt. Men heroppe er meget ondt og jeg har villet træde paa det, som paa Ormer.

At ikke Andre fik dette Arbejde! Det fortærer nu mit Hjerte, min Munterhed, jeg kommer jo aldrig til at skrive det jeg vil.

Hvad har jeg ikke at skrive om, hvad har jeg ikke at fortro til mine Venner! – Naar skal jeg af mig selv og min Gud faa Lov til at naa dette? Eller skal det nogensinde ske?

Derfor er mine Bøger endnu ikke harmoniske, derfor at jeg endnu ikke er færdig med det omkring mig, som saarer mig.

Men mine egne Bøger saarer mig ogsaa, dog ingen som den sidste, og derfor tror jeg, at Gud nu har villet mig dette, forat jeg kunde blive skræmt sammen under dette milde, skyggefulde Træ, som dufter etsteds i mit Indre.

O, lad mig faa bryde Kviste og kaste ud til Enhver af Eder for hvem jeg har en mild Følelse, og som længes efter noget mildt af mig!

Gud være mig arme Synder naadig! Dette Værk er en Frugt af alle mine ikke kuede Lidenskaber. Derfor hader jeg saa Synden omkring mig, fordi den i mit eget Hjerte overrumpler mig.

Lad mig selv blive bedre og mine Værker blive bedre! – Dog ikke lyve, som jeg ser Mange gjør, men skrive rent ud bestandig. Give, saa Gud det snart blev en bedre Mand, som skrev, end den, der nu nylig har skrevet.

Petersen, kom nu og hjælp mig, alle mine Venner kom nu og sig mig noget!

– Og dog, der er noget forunderligt lokkende for mig i denne Bog. Er dens Grundlag stygt, har Plougen gaaet for dypt i Samfundet, saa har jeg dog forsøgt at saa deri af det Bedste jeg havde. O, havde du et trøstende Ord til mig. Jeg mener det saa alvorligt med mine Bøger, og derfor maa Kritiken tage sig alvorligere af mig end den sædvanligt gjør.

Herre skjænk mig Fred! – Lad ogsaa dette Værk blive mig til Fred! Og lad det drage mine Venner stærkere til mig, ikke lad mig miste en Eneste!

Ser du, jeg kan ikke skrive om det. – Jeg maa læse mere i det. – Jeg har læst H. C. Andersens «At være eller ikke være». Det skeede mod min Vilje. Kjere, saadant vilde jeg ikke gjerne skrive, selv om Folk nu skal sige om ham, at han er den bestandige God hed, og at jeg er ond. Jeg har ogsaa nu læst Hjortens Flugt. Kjere, saadant vilde jeg heller ikke skrive, selv om man bare lod sig gynge fra første Blad til sidste, og man nu maa lægge mig bort mange Gange. Men jeg skal dog engang blive saa mild som dem begge, hvis den kjere Gud ikke vil gjøre mig mit Selvarbejde for tungt. – Før jeg begynder min journalistiske Virksomhed vil jeg have nok et Værk færdig. Dette skal ikke være mit sidste – om blot for nogle Maaneder. – Jeg maa nu til Kristiania, kommer vel neppe til at rejse for det første. Skriv mig til, og addresser til Søgne; men skriv uopholdelig. – Petersen aldrig har jeg bedet dig saa alvorligt om noget, som nu om dette. Jeg har sendt dig tre Eksemplarer, – har du faaet dem gjennem Boghandleren?

Din inderlige Ven

Bjørnson.

Til Clemens Petersen.

Heltbergs Løkke, Kristiania 24/10 1859.

Kjere Clemens!

Tak for dit Brev!

Du syntes i en Slags Forlegenhed forat sige mig, hvad Du vilde, og dette maa du aldrig. Jeg optager Alting i den bedste Mening, naar det udtales af en Ven som dig, om jeg ogsaa tænker derom, hvad jeg selv vil. Thi om det vi skriver, har vi ikke Andres Tanker, men vore egne – ind i al Evighed. Din velmenende Kritik takker jeg ogsaa for, skjønt den aandede Hastværk.

Min Bog har jeg havt overmaade megen Glæde af, skjønt den er forskjellig modtaget af Bladene; gamle Venner af mig ser sig nemlig overløbne, og Forfængeligheden har været stærkere end Kritiken. Vi har nylig havt et forargeligt Eksempel, som just ikke skadede mig, men vor skjønne Sag; man har seet, at her er Egennytte og Smaalighed med i Spillet, at man har kjempet for sig selv alene. Forresten har jeg selv ingen Kritik læst uden din; her er Ingen heroppe, hvis Ord om Bogen (i Anmeldertone at sige) jeg gider høre.

Fortiden arbejder jeg paa et Epos: Arnljot Gellina (den første, som faldt ved Stiklestad, en Stimand og Røver, der lod sig omvende forat kunne være med). Emnet har jeg opfattet klart og kort; Jeg tror at det Hele lykkes mig; over Halvdelen er færdig; det kommer formodentlig i en Nyaarskalender herifra. Ved Siden heraf har jeg begyndt en liden sød Fortælling «en glad Gut», der afslutter som tredie Led den Karaktercyklus: Thorbjørn, Arne og nu Eyvind. Denne sidste har nemlig i Modsætning til hine den lykkelige Vuggegave af et Solskinsgemyt, der leger udover al Verdens Vanskelighed. Jublende Digte omringer ham, store Taarer falder, men saa gode og fromme. Han er, hvad de Andre vilde have været, og som visselig deres Børn blev; thi jeg tror som du ved paa Slægtens Sejer. Hans Væsen udtaler sig i Bogens første Sætning: «Eyvind hedte han, og græd, da han blev født».

Endvidere har jeg et Skuespilemne, som jeg kalder «en Klokkerfamilie». Manden er virkelig Klokker, men det er forsaavidt ogsaa et Symbol, som Menneskene ikke vidste, hvad Andet de skulde gjøre ham til. Han har nemlig en eminent Begavelse, men det praktiske Tryk udenom er ham for stærkt, hans Energi vender indad i Planers Udkastelse, Drømme, uhyre Sympathi for alt Stort og Ædelt i Verden, henrykker somme, lokker Latter hos Andre, kort er dem ubrugbar og bliver Klokker. Han har en Kone, som i tyve Aar har troet med ham, og bliver nu tilsidst lidt vantro, og det lærer hun hans voksne Børn. Verden har han igrunden levet udenfor, men nu berører dens Virkelighed ham gjennem Børnenes Skjebne: hans ældste Søn negtes Parti, thi han er Søn af en saadan besynderlig naragtig Mand. Hans Børn, paa samme Tid, som de lærer at mistro Faderen, har dog en Rem af Huden og kan i det enfoldigste men skjønneste Drømmeri sammen med ham glemme al Verdens Nød. De regner nemlig naragtigt nok fra en Sejer i Italien til Sejer for deres Familieanliggende. Og saadan maa jeg ende denne lille Komedie, at disse Folk ogsaa virkelig sejrer, thi til dem maa det lyde i deres Svaghed: «din Tro har frelst dig» – sagt af Ideen selv. En Maskine, som den Gamle har arbejdet med i tyve Aar frelser den Mands uhyre Ejendomme, hvis Datter er den ældste Søns Kjerlighed, og denne selv maa som Musikus og Komponist faa en pludselig Glands over sin Beskjæftigelse og Stilling, som er en Landsbyopfatning af deslige Ting saare uventet, paa samme Tid som vi kan se, at den i verdslig Realitet igrunden betyder meget lidt (nemlig noget Avisomtale og saadant Smaatteri). Visheden for hans Sejer maa ligge i hans egen Optræden, ikke i Medaljer og Ordener, saadan som i elendige franske Stykker, der nemlig ikke magter at tegne Kunstneren, men vel at lade Paparbejderen forfærdige en Orden for ham. Dette efter verdslig Dom det Bedste maa ikke blive det her, men netop ironisk bedrage dem i Landsbyen, som dømmer efter saadant, og forsaavidt i Ærbødighed yde selve Talentet sin Tjeneste.

Et lyrisk Digt udarbejder jeg en af Dagene, som skal blive mit smukkeste; det hedder: du skal elske din Næste.

Mange Susjetter har jeg; men nu til Nytaar maa jeg tage Avisen. Imidlertid søger jeg Stipendium til Vaaren; jeg vil ikke længer gjøre det afhængig af Falitter i Bergen etc. om jeg kommer udenlands et halvt Aar eller helst et helt.

Broderlige Ven; jeg har det godt nu; min Kone bebuder hver Dag en Søn eller en Datter, jeg bor mageløst heroppe med al Kristiania, Sø og Dal under mig og lave, venlige Fjelde omkring, midt i en gulnet Have, som Sneen i disse Dage barmhjertigt dækkede.

Den dejlige Greensteen med ironiske Væderhorn til Beskyttelse over sin Drøm kommer jeg mig aldrig til at skrive til; men det kommer meget deraf, at jeg tænker mig Eder to i et fortroligt Samliv. Han maa snart sende mig et Digt saa mageløst som det sidste.

Du maa ikke skrive saadanne tossede Ting til mig som at jeg ikke bryder mig om dig fordi jeg bestandig glemmer at dele Bøger ud i Øst og Vest og saaledes ogsaa kan glemme det ligeoverfor dig. Vent nu til du selv bliver Bogforfatter, saa skal jeg se, om du husker det bedre. – Naar jeg har skrevet Bøgerne er jeg igrunden færdig med dem. Jeg tænker lidt over dem bagefter, og saa tænker jeg paa noget Nyt.

Min kjere Kone beder dig venligt hilset. Hvordan har du det nu? Du maa fortælle lidt om dig selv næstegang, og denne næste Gang maa ikke være langt borte. Du skulde have seet hvor vakkert jeg har det, og hvor gode mine Venner er mod mig. Her kommer du engang til at leve nogle af dine lykkeligste Dage, det føler jeg paa mig.

Hils nu Gotfr. Rode mfl. fremfor alle Greensteen og lev vel! –

din Ven

Bjørnst. Bjørnson.

Til Clemens Petersen.

Brejdablik ved Akers gml. Kirke i Kristiania Mandag 4/3 Form.[–13/3] 1860.

Kjere Clemens Petersen!

Nu maa jeg skrive dig til; thi jeg længes.

Først og fremst maa jeg gjøre dig Afbigt for nogle Yttringer i Greensteen-Brevet om en Kritik over Welhaven; jeg har læst den atter, og ser dog, at vore Anskuelser igrunden er de samme, kun er din Form anderledes end min. Hvad du roser hos ham, er jo ogsaa hans, hvad du tager, er ikke hans, og den Hovedfortjeneste har denne som flere af dine Kritiker, at den gratis giver populær Forklaring af et æstetisk Begreb, som Samtiden netop tygger paa, – her af det Formelle i begavet Stil – og det Musikalske (sig ikke det Rythmiske) i Digterens Stil. Du skal have Tak for dette Stykke Arbejde, det klarede meget hos mig, jeg har netop paa dette Punkt været udsvævende, som sandselige Naturer let kan blive det. Endvidere har jeg læst en Kritik over Macbeth, som mindede mig om dit gamle Kvistværelse og den brede Stol; den var desforuden af æstethisk Værd for mig; jeg takker dig for den. Fortiden læser jeg udelukkende; rigtignok kommer der nu og da et Kapitel af «den glade Gut», men jeg ved egentlig ikke, hvordan det kommer isammen; det ene Ord trækker det andet ind, jeg selv er slet ikke med i Tanke og Anlæg, det er min Natur, som ferierer der. Med at skrive, saadan som jeg nu har Lyst dertil, venter jeg til jeg er kommen ud; før vilde det være Forbrydelse. – Men det er kosteligt at «den glade Gut» har gjort en Lykke heroppe som intet, jeg før har skrevet, det overbeviser mig om, at jeg fra Sofaen af, konverserende, koket terende og fremforalt nydende, dog skulde gjøre Lykke i dette Samfund.

Gud skal vide, jeg længes mod noget Andet. I denne Tid har jeg havt en egen Nydelse af at læse samtlige Heinrich Kleists Verker, den mærkeligste plastisk begavede Mand jeg næst Shakspeare har seet. Jeg maa nævne dette først, fordi det hos ham blot er Produkt eller villig Form for dyb, stærk, lidende Natur, hvis Skridt man hører langt borte, hvis Ord falder med det Oplevedes Vægt, hvis Bevægelse er en Tanke, – og hvis Billede lever igjen [i] det Værelse han engang har betraadt. Hvor ækelt at se Tieck tendle, spøge, hoppe, fløjte, krandse omkring ham med sine letsindige Tendentser, ikke Ethik tjenende Forklaringer; – hvor rigtig til et Ørefigen oprørende det er at se hin græske Vingud Goethe skyve hans Bøger med en enkelt Finger stille bortover Bordet fordi de maaske er trykket paalidt for grovt Papir. Hvor lille Goethe er imod Kleists sletteste Værk, fordi hist er der en vellystig Drøm i en abstrakt Tanke, her er der en ethisk Karakter, som gaar sig blodig paa den mindste Gaade i sit Liv. Jeg tror han var den eneste ansvarlige af alle dem, der skrev samtidig med Gøthe.

Julian Schmidt, hvem jeg forresten i høj Grad respekterer, og som kriticerer paa samme Maade som du, gaar sig dog vild i Kleist, forsaavidt han med megen Uro leder efter Sygdommen i hans Natur, men glemmer, at i visse Tider er det netop den Stærke, som maa blive syg. Javist er Kleist syg, vi ser det Allesammen, men ikke forat beklage ham eller støtte ham, men forat beundre ham og aldrig lade ham selv mærke, at vi er Medvidere deri. – Engang vil der komme den allerheftigste Reaktion mod Goethe; jeg kan sommetider læse mig ind i Væmmelse for hans Kunststykker, Prøver, Forsøg, Studier, og til andre Tider gaar det mig som Øhlenschlæger, at en Rose i hans Have holder mig ved Knaphullet.

Med Kleist maa man fradrage Meget, som hans mod sine Stof oprigtige Natur foretog – uden Hensyn til den Form som falder Genret og – Publikum lettest. Saa siger de, jeg læser Alt. Selv hans «zerbrochene Krug», læser jeg Ord til andet, jeg har sjelden læst noget saa gjennemfornøjelig som hin Dommer, og hint Faktum, hvorom det Hele drejer sig. Disse 500 Papirer viklede omhyggelig omkring en Nødd, faar mig til at le saa jeg længe har godt deraf, denne Forfatterens djærve Hensynsløshed til Folks Tid, Vane, Krav, styrker mig, ja Kleist var en Mand. Syg er Kleist, stakkels Kleist; men den der anlægger en hel Kritik blot paa at vise dette, han elsker sin egen Dygtighed som Læge saa højt, at han ønsker brav mange farlige Tilfælde. Kleist har været syg, blot forat Julian Schmidt engang kunde paavise det, – dette er Indtrykket.

Sand Hjertensglæde har jeg havt af Hammerichs Ewald. Taler du nogensinde med den Mand Hammerich, maa du takke ham. Ewald er atter den ethiske, fuldt ansvarlige Personlighed, der kjæmper efter Sandhed gjennem en Tidens Lyst til Frase og Hulhed. Ligesom han er Danmarks elskværdigste Skald, er han ogsaa dets stærkeste. Øhlenschlæger var bredere, federe, gik tyngre og mægtigere, – var dog ikke saa stærk. I hele Ewalds Liv er Kampen udtrykt, ja det er kun en nøjagtig Form for den, som lever i Balder, Rolf Krage, eller et andet mindre vellykket Værk. Store, enkle, herlige Gjennembrud af Sandhed, saa det lyste ind i en lang Fremtid, og atter en dvask, drømmende, brændevinopblæst Ventetid. –

den 12te Marts. –

Lang Tid er gaaen hen, før jeg fortsætter. Jeg kjeder mig herhjemme, maaske fordi min hele Hu er vendt udad. – Du har ogsaa meget at staa i, kjere Cl.; længter du ikke ud? Kunde vi ikke i Begyndelsen af Mai slaa Følge til Udlandet? Kunde du ikke opdrive et Stipendium? af Hr. Ploug selv til Exempel? – – Greensteen skriver mig ikke til, vistnok forat straffe mig. En saa længselsfuld Vennesjel skulde han ikke straffe. Kjere, sig mig, hvordan det gaar Weilbach? Jeg har læst for lang Tid siden noget om Ensomhed af ham, men sligt Vrøvl er usædvanligt. Hvordan gaar det den store Wille? – Arentzen er jo gift, hvad lever han af? – Goldschmidt er syg og udgiver sit Liv; nu; naar man ikke længer lever, gjør man sligt. Heiberg sidder jo i Fortaler og skriver Harcellas over dig? Duer de noget, de to Folk henne paa Krestianshavn? Er de ikke begge lige begavede Skuespillere? – Hvad bestiller Paludan-Müller? Hans Calanus sætter jeg næsten op til Tasso; Ideen er meget større; han er en af de første, jeg vil tale med. Hør, hvordan hænger det sammen med det kgl. Theater? Jomfru Svendsen faar I derned; hun rejser ganske bestemt, hvis I blot tager imod hende. Nu faar I til Casino den fleskefede Wiehe, og I faar se, hvad man her sætter over baade Nationalscene og Borgerpligt.

Idag er jeg saa treven, at jeg ikke skulde befatte mig med noget Brev; men jeg ønsker dog at sende det, for snart at opnaa et lidet Grynt fra dig, før jeg selv rejser til Sverige. Her er et ganske mageløst Vinterprospekt lige udenfor mine Vinduer, som lokker mig til at opsøge kjere Minder og vente haabefulde Ord: dette Prospekt, ligesom al skjøn Natur fører mig altid tæt hen til kjere Mennesker.

Har jeg fortalt dig om min Familie, at jeg har en aldeles hvid, lys Dreng, fire Maaneder gammel, der ligger og ler mellem hvert Søvntag, spender i Buxen og vil slet ikke være bunden? Han beundres af alle Besøgende, men naturligvis mest af mig selv. Han hedder Bjørn, og skal engang hedde Bjørn Bjørnson, det er en mageløs Glæde.

13de Marts.

Nej jeg kjeder mig herhjemme uden Maade; thi jeg har slidt op mine Bekjendtskaber. Jeg flyttes fra den ene Selskabskreds til den anden, men det er dog Altsammen det samme. Her er en eneste stærk materiel Aand, som trykker og nedtræder alt Andet. Skarpere har Luften neppe været, siden den dræbte Wergeland og jagede Ole Bull til Amerika. – I det norske Selskab trænger lidt efter lidt Tvivlen ind, og der føler jeg mig stærkt forladt. Kommer jeg først ud, skal vi se, naar jeg kommer tilbage; men dette Sidste er min Hemmelighed. Fra Leipzig har jeg smukke Tilbud, Englænderne er glade i det, jeg skriver, jeg maa altid kunne slaa mig igjennem, naar saa endelig skal være. – Jeg er aldrig mismodig, som Du vel ved, kun lidt arrig for en Time eller to, men kjede mig, ja det kan jeg, og det gjør jeg af Hjertens fulde Lyst.

Farvel Clemens Petersen, tag mig atter op i Naade og skriv mig til. – Apropos, en Veninde af Fru Thoresen i Bergen har gjort dit Bekjendtskab, og derom tilskrevet Fru Thoresen. Hun roser dig meget, fortæller ogsaa, at jeg skal komme did ud, naar jeg kommer til Kjøbenhavn. Hils hende paa Forhaand; er hun blot nogenlunde lig Fru Thoresen, er vi strax Venner. Hils Greensteen og hans Familie. Lev vel.

Bjørnst. B.

Til Carl Ploug.

Aftenbladets Expedition, Kristiania 14/3 1860.

Hr Carl Ploug!

En ny, større Roman, som jeg skriver, nemlig «fra en større By», – agter jeg at lade udgaa som Føljetong i et norsk, svensk og dansk Blad, saaledes at den samtidig leveres til alle tre. Da det ene Lands Blad næsten ingen Abonnenter har i det andet, kan Experimentet visselig lykkes, og mig er det om at gjøre at tjene lidt, da jeg hidtil har ladet mig narre.

Jeg vilde ærbødigst spørge Dem om, hvad De vilde give mig for Arket, og i denne Beregning maatte jeg faa opgivet, hvorledes De udregner Arket.

Forsaavidt De ikke skulde modtage mit Tilbud, hvilket jeg meget skulde beklage, da jeg helst vilde skrive for Deres Abonnenter, er De maaske saa god at melde mig det snarest muligt.

Hr Magister Cl. Petersen kommer vel undertiden paa Deres Kontor; – vær saa god at fortælle ham denne min sidste Beslutning, maaske vil han derover baade skjære Næse og Øren af mig. –

ærbødigst

Bjørnst. Bjørnson.

Til Clemens Petersen.

[Kristiania, 6/5 1860].

Kjere Clemens Petersen!

O, hvor dit Brev kom godt; baade min Kone og jeg var bevæget til Taarer. Ja, jeg kommer; idag sker Afrejsen fra Kristiania; jeg maa følge min Kone hjem og tage Farvel med min Fader, ordne nogle ældre Smaafortællinger, som jeg har solgt, og saa rejse!

I Slutten af Maj Maaned og kanske før, har du mig. Kunde vi bo ved Siden af hverandre, var det bedst; hvis ikke maa du sikkre mig et af de smaa billige Værelser i Hôtel Phønix. To eller tre Dage før Ankomsten, d.v.s. ved min Afrejse, telegraferer jeg til dig; men Adressen, Adressen! Aa-ja, jeg skal bruge «Fædrelandet» som Vejviser.

Sig Gyldendal, at han om et Par-tre Uger skal faa «Det første Kys», Fortælling af B. B. O, det er en allerdejligste lille Kokotte af en Fortælling, som jeg ofte i Selskaber har fortalt, men aldrig skrevet. Du ved, der er en ganske liden Del i mig, som vender ud mod Poul Møller, det er denne, som i hin Fortælling har samlet sig og skudt Kile frem. Fortællingen er desuden bogstavelig oplevet af mig selv, indtil den mindste Reflexion, og det føler Læseren uden at vove at sige det. Den skal han faa.

Fortiden er jeg, som du ved, poetisk ledig. Det vilde være en Forbrydelse at tage fat før i fremmede Forhold; det vilde ellers gaa mig som Thrond. Jeg kan nok rejse Europa rundt med et Susjet i Hovedet, men ikke med en Mappe, hvori ligger første Kapitel, skrevet i Hamburg, fire og tyvende, skrevet paa Mont Cenis (se Goldschmidts «Hjemløs»). Altsaa nu Stop, til jeg er hos Dig. Og derifra atter Stop, til Italien.

Hos dig kommer jeg til at nedskrive hin lille Fortælling og – nu maa du høre vel efter; thi dette er Forretning, ser du. Du skal gaa til Gyldendal for mig og sige ham, at jeg har forsøgt at bortlicitere mig, det vil sige et enkelt Digt af mig, til norske Boghandlere; det er muligt, at de alle er brave Folk, men jeg maa sulte ihjel, hvis jeg ikke skal have mere end de byder. De betragter det enkelte Værk, de faar Kløer i, som et coup, det flyder ikke ind i en større Bedrift som noget udfyldende, deraf kommer, at de vil tjene al Verden paa den enkelte lille Ting.

Nu har jeg i Hovedet flere Stykker episke Sange, ikke alene det Bedste, jeg nogensinde har skrevet, men (derom kan du trygt forsikre G.) det Populæreste jeg har tænkt ud. Sangene behandler Optrin af den norske Historie, d.v.s. de mindre kjendte, fordi de er den simple Mands, men netop derved Sagaætlingens. Krigen 1808 og 1814 optager de fleste Sange. Jeg har en dobbelt Drift i mig til dette Arbejde; jeg vil sætte en svensk Grændsevagt, der ikke vil svigte, og jeg vil behandle nogle af de stærkeste, kvikkeste Sider, som vor Folkekarakter kan udvikle under Følelsen af Fare. Gud bevare mig, hvor jeg er omsuset og bruset af flyvende Susjetter i disse Digte! – Nu tænker jeg, at Hr. G. i sin Aftenlæsning kunde trykke af Sangene enkeltvis som de kom, og siden udgive dem samlet. Hvad vil han nu give mig herfor, Ejendomsretten beregnet til 10 – ti – Aar?

Runeberg har jeg atter havt fremme. Nej, han er særdeles sentimental. Ja, jeg er nu ikke længer kompetent; jeg lægger ubevidst norske Karakterer ind i Handlingen og Ordene. Men han er glimrende, mørkøjet og stolt. – Jeg faar en umaadelig Kamp med det Stygge, som han ikke engang kjender. Alt flyder i Finland aabent, som af en Kilde, vort kommer op af Jorden som af Spring. Vort faar mere Humor, men der er Blod paa den, saa man maa tage vart i. Hint har noget langsomt Storladent ved sig, noget Værdigt at søge netop i den Ting at tage det sendrægtigt. Det er ogsaa hos os, men blot som Form eller rentud Løgn. Der er mere Lystighed, mere Haab i os; mere Trods tillige. Ak, saa er der mere Kjerlighed i Finland, – og blot mere Forliebelse her. – Eller ogsaa siger Runeberg i dette Stykke ikke sandt; thi det er næsten overjordisk dejligt, det toner som fra Gudernes Tid gjennem hans Elskovssange. Dette har vi rent ud ikke, og jeg forstaar saa vel, at netop dette Punkt vil i al Evighed gjøre at han sættes femten Hylder højere end mine Sange. Men jeg skal arbejde og prøve med Beskedenhed.

Alt dette er kommet ned uden at jeg har tænkt synderlig derover; derfor er det vel ogsaa rodet. Sagen er, her er stor Nedpakningsscene omkring mig, og den Tomhed, saadant giver, maatte jeg udfylde.

Lev vel!

din Bjørnst. B.

Til Frederik V. Hegel.

[Kbh. ca. 15/6 1860].

Hr Boghandler Hegel!

Vil De være saa god at lade mig indbinde Wergelands udvalgte Digte ved Lassen (to Bind tror jeg); det er en Present. – Vil De ved Lejlighed minde Johan Dahl om at jeg faar nedsendt: Ivar Aasens Prøver af Landsmaalet i Norge, Asbjørnsens og Moes Folkeeventyr. Er der endnu intet Brev til mig? –

ærb.

Bjørnson.

Til Frederik V. Hegel.

Hjørnet af Vestervold og Vestergade, [Kbh.] 3/7 1860.

Hr. Boghandler Hegel!

Vedlagte lille Stykke «Mellem Slagene», som jeg herved har den Ære at fremsende, og som er en Del af den Bog, Giertsen lader trykke, ønskede jeg indheftet i stor Skynding (og simpelt) forat den kunde sendes Etatsraad Heiberg, om han muligens kunde ville lade det indstille til Opførelse. –

Jeg bad om et Separataftryk af «Arnljot Gelline». Kunde jeg erholde et saadant?

Deres meget ærbødige

Bjørnst. Bjørnson.

Til Carl Ploug.

Vestervold 22, [Kbh.] 3/7 1860.

Hr. Redaktør Ploug!

Herved vover jeg at adspørge Deres bladudgivende Højhed, om De maatte ville forunde Vedlagte Plads i Fædrelandets Føljetong.

I saa Fald ønskede jeg nok helst en Lørdag samt Anledning til at læse Korrektur.

Deres med Agtelse hengivne

Bjørnst. Bjørnson.

Til Martin Hammerich.

[Kbh. medio juli 1860].

Hr. Professor, Ridder M. Hammerich, mag. art.

Først og fremst paa Grund af den ganske fabelhede Varme, der koger min Hjerne, saa jeg Intet sandser, blot damper, puster, glor, – dernæst paa Grund af at jeg ved første Svalning vil knibe en lille Pust til de udspændte Sejl for «det første Kys», der driver sygt omkring og dog skal være i Havn allerede paa Thorsdag – og endelig fordi Petersen synes mig uduelig for al menneskelig Forretning, saasom det Sidste han endnu aarker, er at holde Regnskab med sin Puls, – – tror jeg vi gjør rettest i ikke at friste de højere Magter med et Forsøg paa at rejse os, men vil fra Stedet, hvor vi ligger, sende en Længsel, en Bøn, om at denne Sætning endelig engang skal faa Ende, og sige det ligefrem, at vi kan slet ikke komme.

Gud, lad os atter faa Vinter Deres

Bjørnst. Bjørnson.

Til Hans Sødring.

[Kbh.] 2/8 1860.

Hr. Sødring!

Da jeg igaar kom tilbage, da min «glade Gut» ogsaa er kommen, ønskede jeg at læse den for Dem med Familie, men vilde gjerne udbede mig at Greensteen hørte paa. Ellers hvem De selv vil. De kan selv bestemme Tiden for Deres ærbødige

Bjørnst. Bjørnson.

Til J. L. Heiberg.

Vestergade 22, Kbh. 9/8 1860

Hermed har jeg den Ære at sende det kgl. danske Theaters Censor mit Stykke «Mellem Slagene» i en noget omarbejdet Skikkelse.

ærb.

Bjørnst. Bjørnson.

Til Clemens Petersen.

[Kbh. sensommeren 1860].

Idet jeg søger om efter en ren Stump Papir i dit paa denne Vare (det er næsten symbolsk) saa fattige Værelse, finder jeg noget, hvis ene Side jeg engang har misbrugt. Saa misbruger jeg da nu den anden til at sige dig, at jeg har været her i syg Tilstand og tungt Sind – forresten saare oplagt til alt Andet end at give efter herfor. Allerede min Nærværelse her skal være Beviset.

Jeg sad ret længe, tændte Lampen og læste. Man læser anderledes paa en Fremmeds Værelse end paa sit eget, saasnart denne Fremmede engang i en fortrolig Time ganske lydløst er skreden ind i vort Væsen. Du har derifra stadigvæk havt Repliker med under Læsningen, ja det er egentlig dit Smil, som har baaret den.

Altsaa: tak for godt Selskab.

Bjørnst. Bjørnson.

Hvem kan styrre vor Glæde her?

Døden vel, men den fejge Forræder

For vort Blik tilbage træder

Sundhedens blomstrende Konningespær

mødte ham der.

Hvem kan styrre vor Glæde her

Ah jeg veed det – Ingen kan finde

Mod eller Kraft, naar den listige Kvinde

Ind i Kredsen tryllende ser

tryllende ser.

Den, som Blikket hun sænker paa,

Taber sit Glas – og sine Kvæder

Glemmer vor Pagt og vore Glæder, –

Siger Farvel, maa lyde og gaa –

lyde og gaa.

Til Magdalene Thoresen.

Hjørnet af Vestregade og Vestrevold, Kbh. [ca. 1/9 1860].

Kjære, gode Frue!

Det er med Lys jeg skriver; derfor bliver vel ikke Skriften rar. Men Sagen er, at jeg trænger til at skrive Dem til. Idag læste jeg i norske Aviser en Strid Dem angaaende og den morede mig, jeg vil tro, den ogsaa morede Dem. Deres Digte elsker jeg og De kan isandhed være rolig for Dem. Skriv De blot flere og lad dem rykke ind i næste Samling. Vær dygtig, som Deres Natur, smil og arbejd, sandelig jeg har neppe kjendt en stærkere, grejere Kvindenatur end Deres med al sin Lidenskab og – Forfængelighed. Jeg længes efter nye Digte fra Dem, friske muntre eller alvorlig-stærke. – Hvad De vil: jeg kjender jo ikke Deres nærværende Stemning. Bladene hernede tier fordi jeg har bedet dem (indirekte) at holde sin Mund. Jeg skrev baade til H. P. Holst og Bille, fordi jeg vidste, at forat forstaa Deres Digte maa man selv have Karakter, – og det har ingen af disse. Ude hos Heegaards fik jeg ogsaa af en Kand. Rimestad, Medarbejder i Bladet, høre, at Holst ikke syntes om Bogen. Han fandt den var reminicentser. Se en saa lav Sjel kan heller intet Andet se i en Bog end Tankestumper; han finder ikke den ledende Snor. Bille er jo, æstetisk taget, ikke til at tale om. Clemens Petersen vil jeg ikke skal skrive om den, før det tiltrænges, og det gjør det jo slet ikke. Hans Mening er forresten ikke min. Han tror ikke det saameget er Digte som Vilje og Personlighed. Jeg tror akkurat det Modsatte. – Ja, deri søger jeg Deres Liv. De er jo stærk, ja stærk som faa, men Gud i Himlen hvor De ogsaa er svag; thi De er Digterinde. Illusjonerne narrer Dem paa alle Punkter.

Hils nu den Mand Danielssen fra mig, og sig ham, at jeg nok tror han er en af mine bedste Venner i Norge. Hans klare Ansigt, hans vellydende Stemme, og disse sagte «Ja», hvormed han følger Tanken i en Konversation, men fremfor Alt hans fortrolige Aaben hed, hans Frejdighed og hans næsten pikeagtige Ømhed, skjult under en hel Del Skjæld og Smæld eller sommetider røber de sig i Øjnene og Tonen og den foroverludede Stilling, hvormed han da taler, – dette minder mig og opdrager mig. Jeg vil bo i Bergen, naar jeg om to Aar kommer tilbage.

Apropos, den Mening F. B. har om Deres Digte er Ord til andet Henr. Ibsen, som dog forresten ikke har skrevet Stykket. – Ibsen er nu saa norsk! Jeg synes, jeg triller Sten i Fjeldene, naar jeg læser ham. Det ramler og skramler, men slet intet Videre. Han maa dog engang slutte med dette Tøv. Jeg vil tage Mod til mig og sige ham det ligefrem: thi han er for god til at gaa saalænge paa Vildspor eller «Vidderne».

…

Jeg har det mageløst hernede, bor sammen med Petersen i en stor literær Lejr, kommer mest hos Premierminister Hall og Prof. Hammerich, hos Hauch, Rung, Ploug og disse dejlige Folk. – Jeg skriver paa Arnljot Gelline, som er det bedste jeg har skrevet og i en ganske anden Genre. Jeg lader nu snart anden Sang trykke. Har De læst første? – Om otte Dage kommer Karoline og saa om en Stund drager vi. Jeg har Penge nok: her betales jeg mageløst og hanler bort min Fremtid, men befinder mig saare vel derved og har gode Mænd med paa Raad. – Jeg skriver neppe mere Fortællinger. De kan vel ogsaa se paa den siste at jeg slog Formen itu, bare af Utaalmod. Men saa er den frisk og klar. – Nu, Frue, skal hverken De eller det store Norge se mig igjen, hvis Gud vil hjælpe mig, før De Alle som En ret har Glæde deraf.

Vær nu en sød og rar Kone og skriv mig til, helst saadan lidt om at De holder af mig; thi det lider jeg saa godt at høre. Men skriv ikke om hvad Skyer der netop da er i Bergen, for det bryder jeg mig slet ikke om.

Deres

B.

Til Martin Hammerich.

Hôtel Phønix, [Kbh.] 12/9 1860.

Kjere Prof. Hammerich!

Jeg er ganske i Forlegenhed med min Gjenstand; thi det er gemenligen ikke den, der skrives om mellem to Forfattere. Heller ikke er det almindeligt at henvende sig til højlærde Professorer om saa barnlige Gjenstande. Men hvad skal jeg Arme gjøre, som mellem Venner og bekjendte af den Pythiske blev anvist netop Dem. Sagen er at min Kone er kommen, og at hun har faaet det fortvivlede Indfald at ville under Kjøbenhavns videre Beskuelse trille sin Dreng med i en Vogn. At kjøbe Vogn i Kjøbenhavn, naar man skal til Italien oprører sig endog mod mine praktiske Begreber, – at kræve den af en latinsk Professor, en indisk Viis, en dansk Magister burde vel ogsaa oprøre sig mod samme Begreber; men mærkværdig nok er det ikke skeet. Tvertimod har jeg i Aanden seet Dem lægge «de fire nordiske Universiteter» tilside og paa sin Plads for et Øjeblik, medens De sagtmodig skrider gjennem Rafaels Værelse til Sanctuarium og der med mild Røst siger: «findes endnu noget af dette, hvori Børn age paa Gaden, styret af en Kvindehaand? Findes det paa mit Loft under mit Tag, saa lad ham faa det, ham fra Norden, som skal til Syden. – Og efterat der saa er talt om at han mulig kan brække det tynde Tøj istykker, gjøres opmærksom paa, at saa er al Kjødets Gang – og jeg faar Vognen en Maaned.

Tror De ikke?

Men har De ingen Vogn, som De for Øjeblikket intet Brug har for, – saa tænk ikke mere paa den Ting; jeg skal da plage en anden Medborger. –

En af de første Dage har De baade min Kone, vor Søn, og Deres altid hengivne

Bjørnst. Bjørnson.

Til Clemens Petersen.

[Kbh. efter 7/10 1860].

Kjere Petersen!

Jeg kommer til at huske, at du i din Biografi omtaler, at jeg ingen anden Examen har. Dels er dette urigtigt, saasom jeg jo har Afdelinger af samme, dels er anden Examen hos os ikke hvad den er hos Eder. Thi vor Artium er Eders baade første og anden Examen paa lidt nær (Naturfag) og denne Rest danner anden Examen hos os, den man gjør fra sig paa 1/2 Aar. Du vækker følgelig en gal Forestilling om mig i den Henseende, og paa en dobbelt Maade. At jeg intet Embedsstudium valgte og hengav mig til, det var Kilden til Splid med min Fader.

Din

Bjørnson.

Til Israel Levin.

[Kbh.] 16/11 1860.

Hr Cand. Levin!

Vistnok har jeg ofte hørt Dem benævne med Navne, som er den lige Modsætning af det, jeg finder mig foranlediget til beundrende at omvinde Deres Tinding; – Jeg skal heller ikke vove at fritage Dem i alle givne Tilfælde; men i min Praxis har De vist Dem at være den mest udsøgte, balsamisk indstænkede Høflighed.

Den zarte Paamindelse jeg igaar modtog om at det er min Skyldighed at aflægge Visit, før jeg rejser og takke Dem endnu en Gang for den inderlige Godhed De har vist min Kone og mig, – en Paamindelse, der ikke opsteg af Brevet, men af selve Sagen – kan De tro jeg selv har følt og skal efterfølge.

Maa jeg gribe Anledningen til at takke Dem for Deres sidste tilsendte Pjece, der er Pokkers godt affattet og vistnok meget fortjenstfuld. Den har det udisputerlige Fortrin for Deres fleste andre, gode Hr Levin, at den ikke først behøver at skabe det Stof, hvorom saa siden Allarmtrommen skal gaa. Det er dennegang tilstede paa Forhaand og i rigelig Mængde.

Jeg saa Dem ikke en eneste Gang paa en Ole Bulls Koncert? – Og han kalder dog altid Jøderne fra sine Verdensrejser «sine Allierede»; de har gjort Halvparten af hans Lykke.

Modtag min og Kones venlige Hilsener. Jeg har den Ære at henleve som Deres altid hengivne

Bjørnst. Bjørnson.

Til Censor ved Det kgl. Theater.

Hôtel Phønix, [Kbh.] 21/11 1860.

Til den kgl. danske Theatercensur!

Hvorvidt mit Stykke Halte-Hulda har været indleveret til den kgl. danske Theatercensur, ved jeg ikke. Nogen Dom er mig aldrig bleven meddelt. Jeg kjender Heibergs private Dom derom, og da Stykkets Antagelse formentlig maa være afhængig af, hvorvidt Fru Heiberg vil spille Titelrollen, har jeg ingen officiel Dom æsket, tror heller ikke, at min Kommissjonær har gjort det paa mine Vegne.

Nu staa to Ting mig for Hovedet, 1) om Fru Heiberg muligens vil spille Titelrollen – 2) om Theatret har det Princip til Fremhjælp af Literaturen som Hovedforsorg for den nordisk-dramatiske Literatur at antage dertil kvalificerede Stykker, uagtet de i Øjeblikket ikke kan spilles?

Forat faa dette forsøgt, tillader jeg mig ærbødigst at sende Stykket ind til den kgl. Theatercensur.

I Tilfælde af, at det skulde spilles, vil jeg forbeholde mig at indsende en Del ubetydelige Rettelser i Deklamationen paa nogle Punkter, – altfor uvæsentlige til at kunne have Indflydelse paa den Dom, der rammer Stykket som Arbejde, men altid tjenlige til hist og her at dæmpe et Skrig, forsone en Misklang eller tydeliggjøre. Forsaavidt Replikbygningen undertiden ikke skulde falde saaledes, at en dansk Skuespiller kan behandle den (Stykket maa forøvrigt ikke berøves sin Lokalfarve), maatte det blive bestemt at den danske Forfatter, jeg fik til at hjælpe mig dermed, konferrerede med Censuren, da det ligger i Sagens Natur, at jeg selv herom ingen Mening kan have.

Hr Clemens Petersen, cand. mag. (Vestervold 39) modtager Svar paa mine Vegne. Besætningen har jeg tænkt mig saaledes: Fru Heiberg Titelrollen, – Hr Wiehe Eyolf, – Frøken Thomsen Thordis, – Hr Hultmann Gunnar, – Fru Jacobson Svanhilde, – Jfr. Møller Hallgerde – Den gamle Kone samt Aslak maatte jeg nærmere forbeholde mig at overtænke.

Halte-Hulda udarbejdede jeg med megen Flid og Begejstring; den var min Ledsagerske i næsten et Aar. Jeg har undertiden læst Stykket højt i større Forsamlinger, og jeg tør med Glæde sige, at det er fulgt med en Spænding og Interesse som kan lade mig have de bedste Forhaabninger til Scenen. Men det maatte behandles med Kjerlighed.

Med Agtelse

Bjørnst. Bjørnson.

Til Clemens Petersen.

[Postst. Roma 2/4 1861].

Min kjere Petersen!

Længe og forgjæves har jeg ventet Brev fra dig. Ikke som om Noget i mit sidste fordrede Svar, men fordi du nu fører et stærkt studerende Liv og jeg gjerne vilde have lidt fra dit Bord. Jeg gjør jo selv det Samme paa min Vis og til mit Maal og har Meget at skrive om. Ja saameget, at jeg ikke ret ved, om jeg dertil faar Tid; thi Livet hernede er vistnok Fred, men af den aandelig bevægede Art, som er den skjønneste.

Jeg drages alt af nye Emner og forbereder mig med Udholdenhed. Sigurd Slembedegn er Manden. Det direkte Historiske, som skal lægges til Grund havde jeg jo længst og har nu atter læst over Alt, som handler om ham blandt vore egne og Eders Historikere fra hin og denne Tid. Men dette er endnu Intet. Vort Fædrelands Historie især før ham har jeg ogsaa repeteret; den efter ham er Sverres. Men Sigurd har rejst hele Europa rundt, og omendskjønt jeg ikke i Stykket kan rejse med ham, maa jeg vide, hvad han har seet. Jeg maa altsaa fare vide og er nu midt oppe i dette, hvilket er meget vidløftigt. Kunstindtrykkene fra hin Tid vogter jeg mest paa, den store Rundbuestil, som allerede da i Sydfranken begyndte at tage den taarnede spidsstræbende Art mod Himlen. Digtningen fra den Tid er jeg paa Jagt efter, og Munch er naturligvis her behjælpelig. Saa maa jeg desværre ogsaa op i den slaviske Literatur, som jeg dog kjender lidt fra Runeberg og Docent Smith; men de finske Myther kjender jeg ikke. Sigurd havde nemlig meget med Finnerne at bestille, blandt Andet med en finsk Pige. Han var, hvad jeg bestandig maa huske, sin Tids mest beundrede Helt i de nordiske Lande, han var Skald, en ualmindelig klog Mand, kjendt med Kristendom og Lærdom, og ikke som Haakon Sverreson blot til Gjenskin i et raskt Liv, men til Grundlæggelse af store Planer.

Nu deler jeg min Tid (naturligvis altid med det halve Øje paa Rom, navnlig nu i Paaskefesten, saavelsom paa det, hvorfor jeg egentlig er her) mellem at gjøre disse Forstudier og udkaste Planen til et Forspil, som jeg snart begynder at skrive. At han modtager Efterretningen om sin Fødsel og efter forgjæves Forsøg paa at blande den roligt ned i sit Væsen, tager den Beslutning at fly Landet og sin Fristelse og erobre den hele Verden som Vederlag for Kronen, gjør jeg til et særskilt Forspil for derved at faa større dramatisk Magt med mit Stof. Det er ogsaa et smukt indholdsrigt Emne, der kan gjøre et godt Stykke. Jeg kalder det «Forspil til Sigurd Slembe-Degn».

Dette har jeg formodentlig skrevet og renskrevet til Trykken om 1 1/2 Maaned, hvis Alt gaar godt. Handlingen foregaar efter mit første Opkast i Bergens Kristkirke. Jeg lader et Forspil i Forspillet først udvikle som ved Opførelsen gjerne kan udelades. Den Ide er nemlig bleven uimodstaaelig hos mig at tegne en Bedepult under Hellig Olafs Billede, og lede derhen Mennesker af Tiden og dens Tanker; den Ene kommer med sit Andragende, den Anden med sin Tak, den Tredie med sin Anger, indtil Sigurd ogsaa endelig kommer og med sit umaadelige Begjær stiger op over Massen. I hine Første vil jeg vistnok have Tiden og dens aandelige Dragt iklædt, men deropunder skal det gode Øje kunne se Nutidens sorte Kjole og snevre Liv, saavelsom Helgenen forvandlet til vor dagligdagse godmodige Gud. – I Kirken kommer saa baade dem, som forraader Sigurd hans Fødsel, som Kongen, den svage Harald Gille, grusom og dorsk, skjønt han engang (før han fik Magten) var en meget rask Mand. Her i Kirken udspinder Handlingen sig, og den flytter siden til en Høj med Udsigt over Havet, høje Taarne og Sejlere. Jeg sammentrænger det i een Akt. Jeg elsker lange Akter. – –

Saa modtager jeg under denne Udarbejdelse Glimt af det egentlige Stykke, hvortil jeg sent og vart lægger Planen.

I denne Tid har jeg læst megen Gøthe. Jeg har nu engang foresat mig at læse Alt af ham. «Die natürliche Tochter» af ham har jeg aldrig læst før. Mig behager den mere end jeg har seet den behager andre. Der er et stort Liv til Eftertanke oprullet i denne lille Bog. Hans Werthers Leiden har jeg endelig læst, ogsaa hans Levnet til forbi italienische Rejse (som jeg dog har behandlet noget vilkaarligt) hans Digte holder jeg paa med, Iphigenia har jeg læst, men finder den blot interessant som Prøvestykke; hans egne Tanker om den forstaar jeg, ham selv var den vigtig, vi kan gjerne Alle gaa den forbi. De Gamle selv har jeg derimod læst, nu er jeg begyndt atter med Æschylos; thi Euripides maa bytte Plads en Stund, det blev formeget af ham paa een Gang; men han behagede mig overordentlig denne farverige, varme Mand med de liflige Syn. Hans «Bacchantinder» er i sit Slags uopnaaet af alle Digtere og Malere, som jeg har seet, og nu har jeg jo ikke seet faa.

Kleists Erzählungen har jeg her læst over; sank frygtelig ned i Rom; men maa dog beundre ham; han skabte af en ubekvem Materie. Man digter ikke godt paa Anger og Bitterhed, hvad saa derom er skrevet og sagt. (Jeg mener ikke her med Anger, Angeren i Kristo; thi den udelukker Bitterhed).

Saa har jeg læst Schiller. Hans Wallenstein, alle tre Stykker. Gud, hvor stort! Gud, hvor stort! Og dog gaar jeg derifra som fra en Valplads indhyllet i Røg lige op til Himmelen. Tror heller ikke hans Wallenstein er rigtig; tror at han historisk frøs ind og at det var deraf han døde. Han frøs længer og længer bort fra Pligt, Kjerlighed, Familie, Erindringer, til det blev saa koldt, at Jernet var varmt da det sattes i hans Bryst. Det befriede. Men denne Schillers W. har jo Gemüth. Alligevel har Schiller i intet Stykke naaet en Historiens og Livets Sandhed som i dette. Da han engang har taget Stoffet, som det nu er, giver det noget rørende at se alle Smaa omkring Wallenstein flette sig ind i hans store Planer og faa dem lige smaa for ham, som de selv ere, før han rigtig ved det. Der lever Mange paa et stort Træ.

Saa har jeg læst Heiberg. Hans Vaudeviller (et Par) Pottemager W, Isabella, alle hans Digte og Rim. – I Norge den sidste Tid læste jeg det Øvrige. Ja, han er ingen synderlig Digter, tror heller ikke nogen synderlig Kritiker eller Lærd, neppe synderlig i Noget, men dog af stor Betydning i alt, fordi han tog den rette Stilling og opretholdt Alt med en fast sammenbygget Personlighed. Eftertiden vil dog ikke forstaa hans Berømmelse. Af Øhlenschlæger har jeg læst «Balder hin Gode» for første Gang, Aly, Vaulunder o.s.v. Han jager i al Verdens Luft, som kunde den løsslupne nordiske Fantasi i ham ikke jage sig mæt; vi faar komme efter og inddele Riget. Det gaar Mere og Mere op for mig, at Heiberg kun gjorde Skade ved sin direkte Kritik af Ø. Ham selv kunde ingen Kritiker naa, hans Samtid havde blot det Kald at glæde sig, gjerne, med uhyre Fornøjelse kan man unde dem at glæde sig formeget, thi Ø. var dog gjennem sund, han førte Ingen paa Afveje, den høje, barnlige Mand. Heiberg kunde vente, han har kun gjort ham og hans Kjere ondt, ingen, ingen Nytte. Den indirekte at skjærpe Folks kritiske Sands paa hans Værker, er noget for svag til at give Grund, saasom den er styg. Han kunde vente, til han saa daarlige Virkninger. Dem han nu saa, at Ø saaatsige er glemt eller forlagt, glædede ham neppe. Hvor Ø. var ubændig stor med al sin livlige Galskab. Gud signe hans Minde, hvad Velgjerning han har været mig til!

Nej at kriticere Ø. er jo som nu at ville begynde med Andersen! Naturer som min har godt af Kritik; thi jeg kan virkelig bøje mig hen efter anden Mands Tanke; men det kan ikke hine. Har du seet hin sidste Bestialitet af Andersen den om Fremtidspoesien? At vi er Orme, som skal skjæres over af en Ploug og blive Muld og andet saadant Svineri. Er da de ældste Digtere, er Homer, Æschylos, Sof., Eurip., Aristoph. – er Anacreon, Plautus, Seneca, er Provences Minnesangere, ja de Psalmer, som blev digtet i Korstogene, er Hans Sachs, er Shakspeare, ja Dryden, er Calderon – eller er nogen af dem, som duer, er de skaaret over som Orme af en Ploug, er de Muld og Andersensk Vrøvl? – Jeg gjør som Skolelæreren: skjænder paa den Nærværende fordi de andre Disciple er borte uden Lov; jeg skriver til dig, du Atticus eller (bedre du tager den anden Rolle) Cicero – men etsteds maa jeg lægge min Vrede fra mig. Jeg saa det nemlig rost i alle Blade fra Athen.

Jeg fører altid i Hovedet en hel Dagbog til dig; men nu opregner jeg kun Registeret. Aa ja, bedre saa; thi det Andet vilde blive noget uendeligt. Hvorfor skriver ikke du mig til engang imellem; sandt at sige, saa begriber jeg det ikke.

Heiberg har Meget af Goethes Natur og begge forekommer de mig hele sit Liv igjennem at gjøre uhyre Forstudier til et uhyre Digt – som de ikke fik skrevet. Men Heiberg er jo noget spæd i sin Tanke, noget pillende i sin Form men saa sikker, at det er som griflet ind, selv hvor han leger. Goethe er saa storøjet, og saa øvet paa Haan den, han kaster hen som forsøgende. Men det egentlige Digt i Forhold til hans Evner, det kom dog ikke. Derfor kan man læse to eller tre Stykker af Schiller og sige, nu har jeg læst ham, eller nu har jeg havt saamange Timers Omgang med den Store, nu vil jeg hvile. Med Gøthe maa man følge og se, hvad han den Dag har fore; thi han lever blot for sig selv, jevnt undersøgende og ligesaa Heiberg. Man kan ikke sige, man har omgaaets dem, før man er ganske færdig med dem. Det er velsignet at en uhyre Digter som Schiller eller Øehlenschlæger skrev mange Stykker; thi desto rigere er Anledningen for Samtid og Eftertid til at leve nogle Timer i en uhyre Omgivelse. Men de gjør ingen Skade, intet Skaar i Culturhistorien ved en tidlig Død eller Afkræftelse; thi de var saa overordentlig tilstede i sit enkelte Værk; vi er engang løftede op paa Banen. Men Mænd som hine Andre vilde efterlade et uhyre Savn ved at dø tidligt, derfor lader ogsaa Gud dem leve, og leve med Aandskraft. Men har vi denne Anvisning, maa vi ogsaa gaa efter og læse Alt.

Philip Weilbach tvivler jeg paa, min kjere Ven. Man har paa Landet det Udtryk om Kjøer, som har løbet og med synlig Frugt, at «de tager sig»; jeg tror ikke W. tager sig. – Men det er jo muligt jeg fejler. Andre Kunstnere hernede har jeg endog stort Haab om, til Ex. Bloch. Han har nu malet mit Portræt i naturlig Størrelse, og er det netop som jeg gjerne vil erindres af Venner og Bekjendte. Det er fortrinligt. Selv kan jeg ikke kjøbe det af ham, og jeg kan heller ikke tillade at han sælger det til Hvemsomhelst. Han vilde endelig male det, og nu er jeg noget opraad med denne Ting.

Jeg har tænkt paa Hammerich, hvad tror du? – Apropos: Varbergs Kritik af dig i Dagbladet! At saadant virkelig kan trykkes? Jeg var tænkt paa under Navn at tage til Gjenmæle; men der er vel neppe to Mennesker uden om Fanatikerne, som gidder tænke mere over Artikelen, og hine virker man Intet paa. Jeg kom altsaa til at spadsere solo og se paa mig selv. Jeg har en dyb Foragt for Varberg. Naar En har udstillet en Figur i fantastisk Draperi og Mængden ser paa det i kunstnerisk Afstand, træder han til forat se om der gaar sproglige Lus i Folderne, det er Alt, han aarker. Naar han skal finde en Ide eller finde et Menneske gaar han efter sin egen Skygge. Han forfølger en Tankerække fra det Punkt: ingen Gud, intet absolut Godt til, heller intet Stort uden det, som er dødt. Fy for en Æsthetiker. Nu, som sagt hine to Mennesker, som tror ham, findes ikke; thi den store Mængde maa trakteres engang imellem, hvis de skal gjøre Kompagni, men han er tør, han har ikke en Draabe at give, og da opløser den sig. (Louis Napoleon gav Champagne, da han vilde gjøre Statskoup.)

Det er sandt: Poul Møller. Jeg har atter læst Noget af ham: om Kvindelighed og hint om Affektation. Jeg skal nu læse hans Filosofiens Historie. Men ved du hvad: den [som] gjør Studier i Retning som han, maa dog dø og ikke leve; det er da at tære paa sin egen Lunge. – Hvordan kom denne friske, klare Natur til saadant? –

Sig mig saa en Ting om dig selv og sig den med Oprigtighed. Hvordan gaar det dig selv, virker hin Bitterhed, din offentlige Optræden har mødt, og den megen Modstand dit altfor absolutte Væsen (desværre som mit) har skaffet dig, virker den til noget Haardt eller Ondt hos dig, eller er du glad, ikke alene i dit Øjeblik, men i dit Studium, i det Begreb, du agter at hente ud deraf, i dit Arbejde, har du stærk smuk Fortrøstning? Din sidste lille Artikel skræmte mig, din Mangel paa Trang til Meddelelse ligesaa, svar mig nu herpaa, min kjere Ven, og lev vel. – –

Hils den herlige Hviid; jeg lægger nok nogle Ord ind, og fortæl ham, hvad jeg foretager mig. Min Kone skriver mig mageløse Breve, jeg svarer og elsker hende.

din Ven

Bjørnst. Bjørnson.

Til Clemens Petersen.

[Postst. Roma 16/4 1861].

Hr Clemens Petersen!

Kjere Ven, en liden Lap fuld af Snurrepiberier modtog jeg fra dig gjennem Weilbach. – Hvad er det for Sludder at sige om mig, jeg ikke viser dig Tillid? Hvor og i hvad? Du er som disse gamle Koner, der en Dag er træt af at gaa i Huset, og saa klager over alle – fra Manden til Kokkepigen. Formodentlig er det først gaaet ud over Valdemar, saa Hviid, og siden du skriver til mig, saa skal jeg have en lille Restbeholdning. –

Og at sige om mig, jeg sætter mig fast i Griller og fixe Ideer! Ja havde du blot et Exempel, Højstærede, saa skulde jeg selv more mig derved. Det hele forekommer mig tvertom som har jeg aldrig gjort Andet hele mit Liv end ødelægge Andres fixe Ideer og Griller med en vis bred Sundhed, som jeg saaatsige har min Krop at takke for.

Jeg elsker endog at omgaaes Folk med fixe Ideer, nemlig dem, der er flot rundt omkring. Ikke dem, der hænger baade her og der. –

Hvad det specielle Punkt i Stykket angaar, indser jeg rigtignok ikke at to Replikker forvandler det fra Pantomime til Mimik; «Hvis jeg fik Beviser!» tror jeg dog runger gjennem Stykket og høres endnu. Det kommer igjen hos Inga, det kommer igjen af Sverrer selv, idet han modtager Brevene. Jeg paastaar det høres fuldklart endnu. Scenen har som den staar noget dristigt. Man kan fortælle om den: de kommer ind og siger slet Ingenting og saadan gaar det fremover. – Med de Par Replikker til hedder det: de kommer ind og Bispen faar Brevene. Det er adskillig Forskjel i denne Opfatning, og det Komiske er ledet bort fra det Punkt jeg mente; det skulde nemlig virkelig ligge i dette: de siger Ingenting. Men paa den anden Side kan det være muligt, at det Komiske kan naaes i en større Grad paa en anden Maade. Replikkerne kunde jo gjøres saaledes, at de var morsommere end Tausheden, eller at Tausheden bagefter den endnu vibrerte af deres Kraft. Saadanne kan jeg ikke skrive. Her er min Grændse, kjere Ven. Hvad der kan komme af Kompositionens Styrke falder mig gratis; det Andet, Replikkens Latter kan jeg ikke kjøbe for Guld. Jeg har ikke skrevet een, som Folk ler af. Men jeg tror, jeg engang vil skrive den. –

Endskjønt jeg altsaa dels ikke paa dette Sted kan indrømme Fordringen, opfattet som af dig, dels opfattet noget anderledes ikke kan fyldestgjøre den, – kan jeg paa den anden Side gjerne sætte et Par ligegyldige Replikker til, der hverken gjør ondt eller godt i sig selv, skjønt de berøver Scenen Taushedens Komik. Jeg sætter nemlig paa den sidste slet ingen Pris. Det er ikke mig muligt at holde Dom over Nikolaus som han fortjente; Historien forbyder det, mit Susjet med sin paa alle Punkter tilbageholdte Tragedie forbyder det. Sverre dør med den i sit Bryst. Han dør lidende, men som den der ikke lider. Han former Verden efter sit Hoved, og tager dens Misforstand derved, som dens Suk derover taus i sig og smiler, skjønt han tilsidst dør. Men for al Verden dør han som den Stærke. – Til dette Moment er langt igjen fra mit Stykke; Nikolaus bebuder det ogsaa i sin Replik. Derfor er mig her blot magtpaaliggende at komme fra ham saa billigt og saa hurtigt som muligt. Han skal ligesom blot sees hvergang han er nærværende; og dette kan jeg gjøre i fuld Medfør af hans Karakter. Efter saaledes at have indviet dig i Aarsagen til at det hele Opgjør med Nikolaus paa dette Sted er af liden Vigtighed uden forsaavidt det Faktiske, Kroningen, som Sverre vil have og hvorefter han lader som der er Punktum, skjønt han ved det godt, den Mand, at saa er det ikke, – – har du ogsaa min Redegjørelse for den Villighed hvormed jeg gaar ind paa dit Forlangende, der er understøttet af flere Andre. Fordringen rejser sig derved, at under Læsningen er man fyldt af forrige Scene og ikke strax villig til at imaginere sig Sverre komme roligt gaaende, Martin saa det neppe høres, Nikolaus bagoverhældet, højt – og dog med noget Snusende omkring i Krogene – to Ting som han mærkværdigt nok kunde forene. –

Her er Replikkerne indlagte. Et Par Rettelser følger. Stykket har jeg ikke aabnet, siden jeg læste det; men jeg kan det udenad. Bevis for hvor jeg arbejdede med det. Det kommer mig nu sjelden i Tankerne, men hine Rettelser, jeg Tid efter anden har sendt, har krævet sig som smaa Børn ligefra jeg skrev, og det er saa hyggeligt saadan roligt gaaende, tænkende paa Ingenting at forløse en her og en der. Sigurd optager mig nu meget, men jeg er ikke kommen langt. Jeg maa nok bære ham længere hos mig, lader det til. Han gjør mig ofte liden for mig selv, naar jeg ikke faar det til.

din Ven

Bjørnson.

Petersen: Hvad tror du om at lade Anden Akts Møde mellem Bi spen og Sverre slutte med: «de gaar for roligt, paa for lige Baner.» – saa vinker Sverre med Haanden, Bispen gaar, og den næste Replik: Halvhundred Aars o.s.v. begynder? Tænk over det og ret, hvis du saa synes. –

din

B.

Til Chr. Hviid.

[Roma medio April 1861]

Kjere Hviid! –

Tak for din Omsorg! Kontrakten forekommer mig aldeles uhørt god! Ja, Hegel vil Intet vinde paa den Affære. Et Drama sælges ikke i 1200 Expl. Hvad Satan skal jeg med 300 Friexpl? Jeg skal skrive om Benyttelsen af dem, jeg trænger. –

Blot «Inga» skal der staa paa Titelbladet. Petersen maa ikke læse Korrektur; han læser jo mellem Linjerne og ikke i dem.

Paa de andre Punkter har jeg svaret før. Jeg er i Pengeknibe; fra Petter hører jeg ikke et Muk; ved du hvor han er, saa lad Bordevik uopholdelig skrive. Ellers venter jeg om en Stund Penge fra Norge.

Til illustreret Tidende bliver det vanskeligt at sende. Maaske et Digt. Man forstaar aldrig mig, naar jeg blot skriver paa to Spalter desværre.

Nu har jeg faaet to Formaninger om at være god mod Andersen. Men i Herrens Navn er jeg da virkelig en Bjørn fordi jeg bærer Navnet? Jeg har aldrig tænkt at æde Andersen eller hans Smule Collin. Men spørger han, hvad jeg synes om hans «Fremtidens Poesi», siger jeg rigtignok, at det er det græsseligste Tøv jeg i mine Levedage har læst. Men saa kan jeg jo lægge til, at «den grimme Ælling» er mageløs. Det har rigtignok ingen Sammenhæng, men det behøves vel heller ikke. –

Du skal hilse I. Levin fra mig og sige ham, at jeg holder af ham. Ja, jeg holder virkelig af ham den gamle Spillopmager med det gode Hjerte og «de mange Ting i Hovedet». –

Og Smith (din Smith) skal du hilse. Er han endnu, naar han taler, den samme absolute Selvhersker over alle literære Russer? Eller begynder han at blive ældre? – Der er baade Hjerte og Mod der. Du skal se, hvilken Hjælp vi engang vil faa i den Mand, naar det gjælder at holde ideelle Synsmaader ivejret. Paa dette Ene er det dog til Syvende og Sidst, at alt vort Arbejde gaar ud.

Hvor vel jeg befinder mig, bader hver eneste Morgen, gaar Toure, læser Kunsthistorie og Verdenshistorie periodevis sammen, tænker paa «Sigurd Slembe» og skriver en liden Sang nu og da. Med Kjæreste og Venner lev vel!

din

B.

Matthison-Hansen! – Nyholm!

Naturligvis Hegel Forskudet godtgjort, jeg Portoen for Stykket kort nobelt, nobelt.

Stykket skal blot hedde, hvad der staar. – –

Til Chr. Hviid.

[Roma ca. 20/4 1861].

Friexemplarerne .

Til min Kone

........

1

mine Forældre (Kr.sand)

........

1

Rosenkrone (Bergen)

........

1

Hviid

........

1

Petersen

........

1

Bordevik

........

1

Ole Bull (ved Korsbaand)

........

1

Petersens Familie (Do )

........

1

Hammerich

........

1

Hall

........

1

Smidth

........

1

Rung

........

1

Levin

........

1

Rabe

........

1

Erik Bøgh

........

1

15

Mig et i Korsbaand (betalt) og 4 til Karoline som hun kan give hvem hun vil

........

5

Ligesaa til dig

........

5

25

De andre 5 kan ligge eller Petersen kan give dem Ben. –

Exemplarerne til Norge (kun to) sendes gjennem Hegel: Bergenspakken maa være den første, som expederes, da Stykket der burde spilles 17de Maj, hvis Bordevik synes det bliver Tid dertil (14 Dage) og da skal han forud varsku Bestyrelsen paa mine Vegne, da han har undertrykt den Lap, hvorpaa jeg selv har gjort det. – I Exemplaret til I Levin skriver Karoline «Til Hr. I Levin – efter Forfatterens Ønske – ved Karoline Bjørnson». Skriv det op for hende i tre Afdelinger. Exempl. til Hammerich og Hall maa indbindes, ikke til Storstads. De andre faar spares, da jeg er fattig. Synes Karoline at hun har Raad til Indbinding, saa bør Expl. til Petersen, dig og Bordevik og hendes eget indbindes først og fremst. Af sine fire skal hun give Sannes et. Hun maa ikke opfatte det som sin Pligt at give et Expl., hvor jeg eller hun netop har været; thi saadant betaler man gemenlig ikke med Bøger; gjør hende dette klart og hils den Lille fra mig med samt hendes Gut.

Ved denne Lejlighed at huske mine Venner i Norge kan jeg naturligvis ikke. Men det er nok muligt, at Forfattere i Sverige, som har sendt mig sine Bøger, burde erindres; jeg skal tænke derover. – Nej, de skal ikke huskes førend jeg kommer nordpaa.

Amen.

Senere testamentarisk Forføjning. Henr. Ibsen og Meidell i Xania hver sit Exemplar, hvis Hegels Kristianiapakke gaar strax, saa i denne, hvis ikke, saa i Korsbaand. Desuden Grosserer Peter Petersen i Kristiania, som jeg nu hører er den, der gav mig de 100 Spd i Kjøbenhavn. –

Til Clemens Petersen.

Piazza Barberini, Rom 29/4[–3/5] 1861.

Kjere Petersen!

For dit Brev med Andersen takker jeg meget.

Ham selv blev jeg naturligvis ganske mageløst forelsket i, og jeg tror det var gjensidigt. Der blev en Fortælling og en Tuden uden Ende. Han læste Eventyr for mig, og alt var lutter Dejlighed. Lille Collin er en tætbygget, haandfast En, som jeg godt kan lide, men kjender ham endnu ikke.

Din Dom om Bordevik er meget haard. Du maa fra Først af have taget et ganske fejl Øjemærke paa ham. Det har jeg absolut forud for din Opfattelse af Mennesker, at jeg tager dem i den Sous, hvori de ligger, og det falder mig aldrig ind at flytte dem. Du vil hæve dem paa et Princips yderste Magnetnaal, og faar du dem saa ikke til at hænge paa, bliver du rasende. Jeg har aldrig tænkt mig Bordevik med Hegel og alt Dette i Livet, aldrig med den grundige æstethiske eller anden Uddannelse, men som den praktiske Bearbejder deraf gjennem Theater, Avis, Omgang, og derfor et os alle overordentlig nyttigt Menneske, som man skal give Anledning til overalt at se og smage, at han, udrustet med en sund Kritik, som han er, kan vælge det Bedste. Jeg ser intet Galt i hans Overgang til Theatret; han arbejder nu, til jeg kommer derop, og saa tager jeg Ledelsen. For Øjeblikket kan intet Andet gjøres end det, han bedst af Alle kan gjøre: leve og lege fremover med dem, vælgende, vragende, fra Dag til anden. Det skubber nok ivej, han har Lethed, Arbejdskraft, Aarvaagenhed. Saa skal nok Arbejdet en Dag begynde for Alvor. Havde vi blot den Slags Mennesker, som du i ham vilde tænke dig frem, saa kom vi just ikke langt, min Kjere, og hvorom Alting er: hos os er det ikke dem, vi trænger mest. Ved Theatret udarbejder han sig videre, vi maa ikke slippe ham, men puffe paa. I Guds Navn: hvem er det tilsidst du vil bruge?

– – Og saa lidt om Andersen. Den Mand ligner jeg blot deri at vi begge er Digtere, hvilket dog ikke vil sige stort mere, hvad Ligheden angaar, end at vi ere Mennesker. Hvad kan have gjort, at vi dog har berørt hinanden, er mig end mere ufatteligt nu, da vi sidder overfor hinanden. Han har en uhyre Slægt i Danmark denne Mand, større end jeg har forestillet mig, fordi hans Digtning ofte har vakt en Ærgrelse hos mig, som har afsluttet al videre Reflexion. Han har en uhyre Slægt, som han dog ikke har gjort sig saa overlegen, at han ikke undertiden synes at ligne den Enkelte, og just ikke altid den Bedste. Jeg kan nu, da jeg selv har hørt ham læse Eventyr og talt med ham, høre Folk skoggerle, som jeg aldrig har sat i Forbindelse med ham. Reflexionerne over ham strømmer nu rigt ud af Omgangen, og ikke deraf, at man undertiden staar paa et tomt Sted og spørger om Aarsagen. Derved faar Opfattelsen en Kjerlighed, som er min største Vinding ved denne Lejlighed, beder om Forsigtighed ved saamangen anden, er mig en Advarsel og en Glæde. – I dette Solskin læser jeg nu atter hans Eventyr.

Og saa om mig selv. – Har jeg skrevet dig til om Sigurd Slembe? «Sigurd Slembes første Flugt», (een Akt), «Sigurd Slembes anden Flugt» (tre Akter), «Sigurd Slembes Død» fem Akter. – I første Stykke er jeg midvejs. Stolt som en ung Erobrer træder han ind i Kirken, fortæller Sct. Olaf, at nu har han slaaet ned Bentein, Kongens stærkeste Mand, nu maa han faa vide, hvem han er, at han kan faa vide, hvad han videre skal. Moderen er stævnet derhen med den vise Kol som Vidne. Han faar Skjend for denne evige Klamren med Landets Bedste, især fordi han vinder. Thi uden Slægt som han er, vinder man ikke ustraffet paa de Bedste. Han har istedetfor Kvad derfor ogsaa kun høstet et Øgenavn: den Slembe (Uregjerlige). Han kan derimod ikke begribe, hvem man skal prøve Kræfter med, naar det ikke er med de Bedste, og naar han vinder, er Øgenavnet det Samme. Saadan staar Karakteren, nu begynder Experimentet.

Lad mig saa faa Slægt, siger han, at jeg kan faa Følge, saa det, jeg gjør, sees. Hvem er jeg? – Moderen forfærdes, hun benægter, at han er Andet end Presten Adalbrekts Søn. Han river Sløret fra hende, saa beder hun, bønfalder tilsidst paa Knæ om at han vil skaane hende; thi hvad han faar vide, er hendes Skjændsel, som hun ved et helt Liv har søgt at sone, men Hemmeligheden vil forspilde hele hans. «Det er forspildt – alt ved dit første Ord!» udbryder han og stormer paa. Hun vil ikke, han skal rive sin Moder omkuld paa Vejen til Ære. Hele denne Kamp er fuldkommen lykkets, den ender med, at han faar vide, hun har avlet ham i Blodskam med sin Søsters Mand, at hin tog sin Død derover, at Faderen forskjød hende; men Manden var falden i Skotland: han var Norges Konge, var Magnus Barfod. Det første, han siger, er, vendt til Olafs Billede: «saa er vi to i Slægt!» Nu bryder han paa. Først vil han til Kongen og kræve sin Andel i Riget. Kongen selv er uægte født; to Brødre havde han, hvoraf den ene ogsaa var uægte født; men alle tre delte de Riget med ham efter Datids Skik. «Men Vidnesbyrd?» – Ja, Moder maa bære Jernbyrd. – For Jernbyrd raader imidlertid Kirken. Vil Kongen, saa faar den let daarligt Udfald, «og» siger Thora (Moderen) «sidste Skam er værre end den første.» Han vil selv bære. Men saalænge hun lever, er det hende det kommer an paa; hun staar altsaa i Vejen. Nu forsøges alle Udgange, han finder hver eneste spærret, eller som han selv siger «– hver Port til Retfærd ej blot er lukket, men med Syndens Segl.» Oprør er det sidste han staar ved; men, som Kol siger: Fra Solformørkelsen ved Stiklestad, der endnu ruger over Nordens Minde, har Ingen baaret denne Kains-tanke. Sigurd: «O Hellig Olaf, er det ogsaa sandt? – Saa maa jeg vende til en anden Kant.» – Kol: «Til det, du søger, hver en Vej er stængt.» Thora: «Men der er Noget, som du ej har tænkt: bliv her i Fred! og søg at –» Sigurd: «Aldrig, aldrig! Alt nu jeg føler, hvordan Jorden brænder!» o.s.v. i denne Replik løber han atter Stillingen igjennem og ser til sin Forfærdelse at under den uhyre Bue, de har beskrevet fra det Punkt, de gik ud, og hvor de nu atter staar, er han bleven et ganske andet Menneske, som i Verden har tabt Alt, han kaster sig ned raabende: «O Moder, Moder! hvorfor taug du ikke!»

Hid er jeg kommen. Nu lader jeg en Korsfarer komme ind og falde paa Knæ for Alteret, med en Bøn, hvis Indhold er: «tag dit Kors paa og følg mig!» – Og Sigurd gribes i Øjeblikket af den aldeles rette Forstaaelse, skjønt han faktisk fører den imod Korstoggjerningen. Moderen har mistet ham, mister ham nu synligt, og det ender udenfor Kirken paa en Høj mod det aabne Hav med Sigurd paa en Sten og Korsfarersang i det Fjerne.

Det andet Stykke «Sigurd Slembes anden Flugt» foregaar paa Ørkenøerne, hvorhen han rejste, fordrevet ved Vind først til Skotland, siden hid, da her var mere at gjøre, utvivlsomt ogsaa sendt af Skotterkongen som den bedste Hjælp hans Frænde kunde faa. Her forsøger han den Ting at tjene. Forunderligt styret af Skjebnen og skjønt aabenbaret af Historien er det, at det Forhold han i Skotland bliver den Tjenende i er en Broderkrig, den samme han flygtede! Og en storartet tragisk Ende faar den: to sælsomme Kvinder, af Sagaens største, som altid havde hidset Brødrene mod hinanden, laver et forgiftet Klæde til den af dem, som de hader, men den Broder, som de elsker, tager det spøgende paa, og dør! For Sigurds Vedkommende skal Stykket bevise: at han har for godt Hoved (som man nu vilde kalde det) til at man tør tro ham. Han griber for mægtigt ind og vækker overalt Frygt istedetfor Tillid. I Fredsslutningen med den sejrende Jarl hedder det udtrykkelig at han skal udleveres eller forvises. Nu kan han selv tage Stillingen, hvis han vil: anden Gang lyder Korssangen, og han rejser, men med den Erfaring at tjene kan han ikke.

Tredie Stykke. Naturligvis finder han ingen Ro paa sit store Tog, staar derfor efter tre Aars Forløb atter i Norge og beder Harald Gille, som er hans uægte Broder, og har gjort det, hvorfor Sigurd flygtede, ja endnu mere: forstødt den forrige Konges Søn, blindet, gildet og sat ham i Kloster, – Harald Gille beder nu Sigurd om Rigets Halvdel. Høvdingerne er bange hans «gode Hoved», lover ham hvad han beder om, men forat forraade og dræbe ham. Saa kommer andet Afsnit i hans Liv. Han forekommer dem – og dræber Kongen. Han spørger dem, om de saa vil krone ham? Men med hin gamle Frygt som Vejleder, svarer de, at de hellere vil tjene Haralds umyndige Sønner. Sigurd tager den blindede Magnus af Klostret forat gjøre sin Ret endnu stærkere. Vi ser ham nu slæbende paa ham, blive fordrevet op til Finland, hvor han møder for anden Gang en forunderlig Kvinde (paa Ørknøj havde han historisk og hos mig hin korte Kjerlighedsforbindelse jeg ofte har fortalt dig, nemlig om hende, han forskjød); nu møder han en Finnepige, et fuldstændigt Naturbarn, en Oase aabner sig, et lille roligt Liv indbyder, – han flygter det, faar Finnerne til at binde ham Skibe sammen af Skind, hvorover han i Sagaen synger et dejligt Kvad, og stormer atter indover til Kamppladsen, som bliver hans Dødsseng. Fienden møder ham i et trangt Sund. Hans Magt er forliden, han skjønner det maa gaa galt; men Partiet trænger paa, den blinde Konge vil ikke længere slæbes. Da har han Timer med sin Gud og sin Moder Aftenen før Slaget og erkjender hele sit Liv og hele sin store Ret spildt. Han falder i Slaget og Moderen er over hans Lig.

Jeg vil lade det ende som en sagte, fjern Psalme, hvori det brusende Eccho af store Tanker og Vaabenlarm mildt optages. – Ja ved nu at læse Skildringen igjennem, ser jeg, at den er meget ussel. Den afdækker ikke en Tiendedel af mit Stof; thi jeg har den Uvane at skrive Breve «naar jeg ikke er oplagt», og Virkningen bliver at du blot kjeder dig istedenfor at forstaa mig. – Og naar det saa engang er færdigt – hvem skal saa spille det? – Aa, de kommer nok; dette vil jeg baade tro og sige; men jeg er fattig og skulde leve af det, jeg skrev. Jeg skulde derved afbetale, hvad mine Venner gjør for mig. Du maa nemlig vide at Meidell og Richter, eller rettere Richter og Meidell har ordnet mine Venners Understøttelse saadan, at jeg nu har 40 Spd Maaneden vis Indtægt, og Mere, hvis jeg vil, men indbetaler nu til dem, hvad jeg skal tjene, saavelsom Resten af mit Stipendium. Det er vel Kammerater! – For hvad du gjør mod min Kone maa jeg isandhed takke dig. Du kan tro, hun er mig dyrebar, og du er nu atter paa Vildspor i dette Kapitel.

Jeg har i senere Tid skrevet et Par heldige Digte. Ravnkilde udgiver nogle; han er ingen dyb Komponist, men har det Fortrin, at det, han gjør, er lyst og cantabilt. Jeg skulde ønske at have Rung hernede; vi arbejdede nok bedst sammen, og jeg trænger En, som plager mig; thi Sange hefter jeg ikke til Papiret uden dette. – Har du nu forstaaet mit Drama? Første Stykke er som et lyrisk Digt, andet er tungt islandsk, kort, svært, med Lidenskaber, hvoraf de dø. Tredie løfter op i det sidste Forsøgs Storhed, slaar over i det Eventyrlige som i det Vilde og ender langt borte. Korstogenes Bevægelse giver stadigt Orkester, den oprørte Verdens Bølgegang høres op i Koulissen. Du kan kalde det forskjelligt efter de forskjellige Standpunkt. Du kan kalde det et forspildt Liv og du kan kalde det en forspildt Ret, og der er mellem disse Ting en uhyre Forskjel: den at søge Livet i det Smaa, men Gode, og den at søge Sit, men med Kløgt og Hensyn. Saa kan du lægge alt det Tragiske i «hans gode Hoved», hans Evners Krig mod ham selv, fordi man af Frygt, Misundelse nægtede dem og ham Anerkjendelse. – Ja, sig mig selv mere man kan kalde det. Jeg er saa tam idag, skriver med dovne Fingre jeg ikke gider bøje, og prøver ikke paa at lede efter det rette Udtryk.

Jeg er træt. – Det kunde dog hænde, at jeg engang, naar jeg fik et ret husvalende Brev fra Eder, kunde skrive et igjen. Nu hører jeg intet Eccho, og jeg har dog oftere skrevet. Ja hils Hviid fra mig og R. Schmidt fra hvem jeg fik et hyggeligt Brev. Med næste Post sender jeg dem begge Brev, kanske her med det Samme. I faar i saa Fald dele Portoen; thi jeg betaler blot, hvad kommer saalænge jeg er i dette Røverhul.

Lørdag 3die Mai.

Efterat have været meget kjed Kong Sverre hvilket steg til Lidelsens Højde, da jeg hørte Stykket var indleveret og jeg begyndte at høre hver Klodrian sige mine Replikker, er jeg nu, efter at have kunnet atter læse det igjennem, paany glad i det. Dette Stykke er virkelig godt, skjønt dets Stof ikke er et stort, idet det ikke er anlagt paa at være noget Mere end hvad det er: Skildringen af en stærk Mand. Men denne Skildring er virkelig lykkedes. Jeg ser nu, at jeg endnu maa gjøre Rettelser; det er ikke saa godt med Saadant; det voxer i os efterat det er bortlagt. Navnlig har jeg ikke ladet Inga udfolde sig nok i tredie Akt, hvor Sverre siger Haakon, at han skal blive Konge. Der kan jeg lade Stoffet blot ved en Replik stige til Graad, megen Graad, og jeg vil have den med; thi Slutningen er virkelig med en mild Ro og Bestemthed istand til at viske dens Smerte ud.

Et Par Overgange maa gjøres lettere; men ingen Karakter forandres. Dette Stykke vil nyde en vis Sort Modstand af en vis Sort Mennesker: de Karaktersvage. De vil for det Første ubetinget tage Sigurd Jarlssons Parti, og sige han er mishandlet. Jeg anser derimod hans sidste Replik forat være den bedst skrevne i Stykket, jeg mener den bedst psykologiske; thi Stykket frembyder overhovedet færre psykologiske Sammenstød end mine forrige Arbejder; det kommer deraf, at jeg holder nu paa at drage mere Stof sammen, mere massiv Begivenhed, men i Orkenøstykket, «Sigurd Slembes anden Flugt» skal begge Ting være forenede. Kong Sverre har givet mig mere Øvelse og Sikkerhed end jeg selv tænkte, og jeg tror alt her, at jeg skal forme hvad du og Hauch leder hele Verden om og bliver Uvenner om, da I ikke finder det og sætter Eder derpaa trætte ned og skjælder Tiden. Stakkels Tiden!

At derimod Sigurd kunde være vidløftigere udviklet indrømmer jeg; den Kyndige ser imidlertid hvorfor det ikke er gjort og kan give Argumenterne derfor den Vægt, han synes. Endvidere vil de samme Mennesker sige med Sympathiens Deltagelse: «Inga var ikke rigtig mod ham!» Aa – nej, svarer jeg, ikke klog nok fra Begyndelsen; thi hun skulde ikke have befattet sig med ham. Dette vil de finde haardt svaret, og jeg kan da lægge til: ja i Omgang med Svage har man, hvordan man snoer sig, virkelig bestandig nogen Uret, eller i alle Fald Følelsen deraf. Denne Følelse lod jeg ogsaa Inga have i en Replik; men tog den ud igjen, netop for ikke at mislede. Derimod er det min virkelige Mening, at hun i det, som hænder, finder en mild Straf forat have opoffret Sverres Sag, da det kom til Stykket, eller rettere ikke at have vist det Forsagelsens Mod, som Sverre siden gav hende og Haakon. Jeg lod ogsaa dette være antydet, men strøg det ud igjen; thi det føles, Sverres System føles som en Modsætning. Endvidere vil de samme Folk gjerne have havt mere Løjer af Bispen, men sammen med en moralsk Størrelse som Sverre gaar det ikke an. Naar disse To udvikler sig sammen, faar den Sidste saaledes Overtaget, at hin nok spræller, men det maa føles som Afmagt. Kunde han blot fjernes paa en Par Minutter, voxede han nok; men se det laa udenfor Planen, som netop er: Sammenstødet. I Nikolaus vil de utvivlsomt se noget fornærmet Stort, fordi han har store Ord i Munden; men da maa man lære dem, hvor hul jeg har bygget hans Pathos fra første Linje til sidste. Men den, som selv ikke er sand, føler ikke saadant strax. (I Samtalen med Sverre maa Overgangen til at omtale alle hans Skurkestreger gjøres lidt længere og gives lidt mere Pathos forat Factaernes Ro kan tage sig mere ud paa denne Baggrund).

Ved første Læsning vil maaske ogsaa Historieskriverne blive lidt mistænkelige, fordi meget ikke staar anført i Sagaen, fEx Haakons Pagt med Faderen og at han kjendte Inga før Faderens Død. Men vil de psykologisk tage fat paa Stoffet, skal de støde paa det mærkelige Faktum, at igjennem en hundrede Aar havde enhver Kongesøn og Konge uægte Børn i en ung Alder, men Haakon, skjønt fyrrigere end de fleste, ja dem alle, skjønt ligefrem beskyldt for et ustadigt Liv: havde Intet! Dette er ikke kommen tilfældigt; thi sin Formue beviste han, da han «tog Inga, en god og trofast Pige til sig.» – Allerede i denne Maade at udtrykke sig paa giver Sagaen en Anvisning om at han kjendte hende fra før, altsaa fra den Tid Faderen levede; thi første Gang efter Faderens Død var han paa den Kant af Landet. Man «tager jo ikke til sig» hvad man ikke kjender, og at hun var god og trofast maatte han have prøvet. Han døde jo siden strax. De fandt hinanden og saa døde han! Denne tragiske Baggrund har Stykket, Sverres Bestræbelser og hines Haab. – Saa ganske synes den mig akkomoderet Sverres hele Liv og alt, som tilhørte ham. Men saa har den ogsaa Klokkeringningen i Throndhjem, da Inga kom over Dovrefjeld Vintersdag med sit Barn! Og den har dette Barn[s] mere end 50aarige Regjering, Norges største Tid! Jeg aldrig skriver eller tænker dette uden Taarer; jeg skal engang vie det en Romance.

Men svar mig paa een Ting: hvad tror du om jeg med et Par Ord antydede, at jeg ønskede Høedt til at spille Bispen. Saadan som Situationen er gjorde hans i sig selv falske Maade at spille Komedie paa maaske mere reel Tjeneste end de Andre. Og i «Sigurd Slembe» har jeg ved det kgl. Theater Ingen til Hovedrollen uden det skulde være Høedt. Fortæl mig ikke, at han ikke er den rette; men skal jeg overhovedet spilles, maa man indrette sig, saa det er et Syn værdt, og Noget har Høedt i sig, som tilsyneladende passer. Fik Høedt en saadan Anmodning, idet nu flere Stykker begyndte at sejle op, var det muligt han gjorde det. Men jeg kaster blot Tanken hen, da du kjender Forholdene bedre, jeg mener de Størrelser, man kunde anbringe som Erstatning. Een Ting vil jeg sige dig: Fru Heiberg ønsker jeg ikke skal fremhjælpe mine Sager. –

Hvad Høedt angaar: jeg har som Direktør i snever Vending ofte maattet bruge det Falske til Udstopning paa et tomt Sted. Det kan blot gjøres midlertidigt. Og hvad tror du? – Det er hans Flid og Frækhed, som udretter saameget selv over Talentet, saalænge Skuespilsorten ikke er rigtig ægte. Det er nu ikke den dagligdagse, og saadan kan det vel humpe ivej, til Stykkerne (de sande) bliver saamange, at de har sin Tradition. Dog snart har deraf igjen en ny Kløgt udviklet sig til nyt Bedrag! Mantzius er saa kort, Phisters Stemme noget saftløs. – Ak ja, jeg kjender dem ikke, og er derfor endmere bange. –

Din Ven

Bjørnson.

Til Chr. Hviid.

[Roma, avsluttet] 11/5 1861.

Hr Kand. jur. Chr. Hviid!

Kjere Ven!

Da I, som var min Kones naturlige Værger, tillod hende trods min bestemte Befaling, at indlevere mit Stykke, troede jeg dette var saaledes at forstaa, at Hauch skulde læse det og sige sin Mening, og at I paa Forhaand omtrent kjendte Udfaldet. Officiel Ind leverelse havde jeg ikke forestillet mig; thi jeg var vis paa, og troede at I vare det, at en saadan blot fik at føle literær Fornemhed og Smaatteri, saalænge ikke Publikum med sit store Hjerte, hvad ogsaa min Mening var, havde dømt i Sagen og anvist de svage Styrende Vej.

Til min Smerte ser jeg, det var anderledes. Mit Stykke trues med Forkastelse, og et forkastet Stykke møder Mistro hjemme, finder som trykt ingen Læser, det er ruineret. Jeg maa gjøre, hvad Stykket selv tillader forat frelse det, men naturligvis ikke Mere. Indlagt er Copi af et Brev til Hauch, som afgaar samtidigt med dette. (Siden: Nej, gjør Intet.)

Lykkes ikke Operationen, skal Stykket brændes. Hegel vil selv føle, at det gaar ikke længere i Boghandelen, Sagen er naturligvis alt bekjendt blandt Mange, og æder sig altid videre ud. Men de Penge Hegel har givet mig, skal inden Aarets Udgang være erstattet af nye Arbejder. – Jeg haaber han tror mig, og tror han mig ikke, har jeg ligeoverfor denne daarlige Mening som overfor saa mangen anden blot den Udvej at kaste Broen af, og arbejde rolig videre.

Jeg havde nu sendt min Kone Anvisning paa Rejsepenge og Ønske om at se hende strax. Nu skriver jeg Kontraordre, og maa naturligvis selv hjem til Foraaret.

Til det danske Theater kan jeg ikke mere indsende noget, jeg maa nu med Sigurd Slembe se til at faa den opført i Tyskland; thi leve maa jeg og slutter gjør jeg ikke. Her lever altid flere af Tysklands Berømtheder, de har altid vist mig mageløs Forekommenhed, nu maa jeg prøve at vinde Terræn.

Dersom der var noget i min Natur, som kunde fare hen i Øjeblikket og skrive noget Mageløst, vilde jeg naturligvis tage Sagen op paa en anden Maade. Men min Natur er at stige jevnt op og se til, om dog ikke tilsidst det Højeste kan naaes. Altsaa tør heller ikke jeg fortro mig til mit næste Arbejde, jeg maa blot indrette mig saa, at jeg kan faa lov at fortsætte fredeligt. Men Vejen over Danmark er stængt, og hjem kan jeg ikke komme uden over et andet Land, det er Sagens Sorg.

Kjere Venner, jeg takker for Eders gode Mening, og I maa ingen Bekymring nære for mig. Igaar var jeg oprørt, idag er jeg ganske rolig, har atter hengivet mig til mit Arbejde før dette Brev er sendt. I ved det jo af lang Omgang med mig, at der er ikke den Ting til, som forstyrrer mig ud over Øjeblikket, og at mine mange Skuffelser fortæres af det poetiske Behov i mit Arbejde.

Lev vel!

Bjørnson.

Flere Dage efter.

Jo mere jeg overser min Situation, jo mere ser jeg, at det nytter ikke at udgive dette Stykke under saadanne Forhold. I har ganske ruineret mig det med Eders velmente Tjenesteiver. – Men brænd dog heller ikke; lad det ligge til bedre Tider for mig, med sine Rettelser ved Siden. Stryg det, som er antydet i Brevet til Hauch. Jeg skal om lidt sende de andre efter, for Øjeblikket arbejder jeg i Sigurd.

Foruden hin Tidende, har jeg ogsaa faaet den, at min Kones og min Drengs Helbred for bestandig er ruineret, dersom de den hele Sommer ikke ligger rolige og tager Søbade!

Jeg kommer ikke over Kjøbenhavn, naar jeg rejser hjem; thi nu har jeg der Intet at gjøre. Jeg er begyndt mellem Tyskerne, der er rigt begavede Mænd med uhyre Lærdom; men jeg er dog ikke hjemme der. Nu, det skal nok gaa, de gjør ogsaa Alt forat hygge mig og tier om vore skandinaviske Kampe med dem. Her er kommen en vidunderlig Maler: Gallait fra Belgien, han er den største nulevende Maler jeg har seet og en prægtig Mand. – Munch er rejst, alle de Kammerater, jeg holder noget af, rejser i næste Uge. Lev vel! – Til Weilbach har jeg Intet sagt om Noget; han er saakluddret naar han taler om stærkere Forhold, – saa god og blød han ellers kan være. –

(Siden, 11te Mai)

Jeg har med Vilje ladet dette Brev ligge. Ved atter at læse Stykket ser jeg: det skal dog udgives. Paa det Hauchske Vrøvl svarer jeg ikke. Jeg havde tilbudt ham at stryge den eneste Udsmykning i Stykket, som jeg kendte, nemlig Slutningen af Mødet i Skoven mellem Inga og Haakon, saa Sangen og Linjerne foran gik ud, og Scenen endte i og med følgende Replik.

«Nej, uden al Fare var Livet et Spil» – og saa Sverre kom. – Denne Rettelse kan fremtidig gjælde, men til Hauch skriver jeg aldrig, heller ikke maa Nogen prøve paa at gjøre det i mit Navn, da jeg annullerer Alt, og gjør det med Grovhed. – Hine Rettelser jeg bebudede længe før Hauchs Brev kom, har jeg desværre ikke nedskrevet endnu. Allerførste Scene tænker jeg at omskrive, det Andet er ganske uvæsentligt. Det skal snart komme, vent blot med Trykningen nogle Dage og samle mine Rettelser. – Har I seet den Yttring i Hauchs Brev «at der kommer næsten ikke ind til Theatret et Stykke, hvori der ikke bliver skaaret?» – Jeg vedlægger Brevet, at Petersen kan føje det til sit Hauchske Arkiv. Hvad ubodelig Skade en Censor med deslige Begreber som at en Digter skal overlade ham at stryge (!) – kan gjøre i det Skjulte? Og især, naar hans Karaktersvaghed forbyder ham at respektere det Individuelle, saa hvert indsendt Stykke gildes. Men kom han bort, begyndte vel Hertz, og det Sidste var værre end det Første. Der er just ikke megen Trøst i vore literære Forhold.

Smith skulde have Brev; men mit Humør er ikke nu godt oftere end naar jeg arbejder; skal jeg udtale mig, bliver det daarligt. Dog, det gaar vel snart over.

Lev vel!

din Ven.

Til Clemens Petersen.

[Roma 11/5 1861].

Kjere Petersen!

Tak, mange Tak for dit Brev. Jeg har ventet længe. Netop idag har jeg skrevet et Brev til Hviid med den hele kjedelige Historie om mit Stykke, siden har jeg været om i en Del hollandske, tyske og italienske Studier og ret opbygget mit Humør paany. –

– Dine Bemærkninger om Sverre er ganske mine egne i sine Hovedtræk, hvad du ogsaa vil have seet af mit forrige Brev. Jeg ved meget godt at Sverre ikke er Halte-Hulda, men jeg ved ogsaa, at skrev jeg Sigurd Slembe, der er mere end Halte-Hulda, før Sverre, blev den Mængden lige uforstaaelig som hin. Nu svinger jeg op til den samme Lidenskabsfylde fra en ganske anden Kant, gjennem Situationer, Livlighed, Veltalenhed og midt i dette kommer saa undertiden den talende Taushed. Kong Sverre er for mit personlige Vedkommende et saadant Fremskridt, at mine Venner maatte juble med mig. Naar du siger, at den dobbelte Iderække ikke ganske forener sig, er det for dig og mig sandt; thi Stykket er egentlig et Femaktsstof, Sigurd maatte have længere Udvikling, Bispen, Haakon, kun Sverre ikke. Men: naar nu Sverrestoffet i sig selv aldrig anderledes kan behandles end gjennem flere Stykker, som ender med hans Sønnesøn, hvem vil saa ikke se til at pakke det enkelte Stykke i tre Akter? Føltes Stoffet som ikke alene ikke foreløbigt, men ogsaa som i sin aandelige Følge afsluttet, hvem bredede sig saa ikke med Glæde ud i fem? Den Billighed maa I vise mig, her at indrømme mig lidt personlig Frihed til at vælge min æstetiske Omgang. Jeg vil ikke mere af ham, fordi jeg saa alligevel ikke kan faa hvad jeg vil? Forstaar du mig? – Og Opgaven nu engang opfattet i tre Akter – da, ja da er Stykket med een Gang saa godt, og paa to Steder saa dristigt bygget, at den store Mængde ingen, slet ingen Mangel paa Udfoldning vil føle, saasom Alt er proportionelt og hver Part livlig. Den Indviede vil paa sin Side sige: dette er virkelig saa godt gjort, at jeg vil spaa ham en dramatisk Fremtid. (Skrevet akkurat som jeg føler det.)

Men saa kan han lægge til: hvorfor skrev du saa egentlig Sverre, da du ikke vilde gjøre det saa udførligt, som du kunde, hvorfor ikke et andet Stof? Nej, svarer jeg, dette er vor Nationalhelt, og han er min aandelige Stamherre. Jeg elsker ham. Jeg vil mit Land skal elske ham, lad ham staa et Øjeblik, saa skal jeg tegne ham. Og gjennem Nikolaus skal jeg stige op til en Række Karakterer, som man ikke har anet ligger i mig. Afslutningen er altsaa: Kong Sverre er et rigtig godt Stykke, for Mængden interessant i sig selv. For Æstethikerne mest derved, at jeg i dette har dramatisk arbejdet mig langt op. Da man nu vil forhindre Mængden i at se det, saa brænder jeg det; det har været mig nok.

Men Sigurd Jarlsson er jo en ulykkelig Elsker? Nej, kjere hvordan kan du komme til at sige saadant? Der er ikke mere Mening i hans Elskov end i hans Politik. Han er født Konfusjonsmager, ikke komisk, saa stærk er han heller ikke at det bliver tragisk, men det bliver i ethvert Tilfælde saare følgerigt for Andre, og det er min Erfaring, at netop den Sort Mennesker har i en hvilkensomhelst Gjæring stor Indflydelse. Af Forvirring gjør de Forvirring; de mener det godt i Bunden, fristes ofte, reddes af Tilfældigheder, men den hele Sum er og bliver Forvirring. Jeg lader ham løbe som han kom, og løbe i en Illusjon; han har ogsaa en Illusjon den Dag han dør, er det derfor værdt at følge ham længer? – Jeg skriver formodentlig snart atter et Stykke om og fra Sverres Tid; han maa da atter frem, forat forsvinde paa en lignende Maade. – Og hermed slutter vi Stykket «Kong Sverre» – Drama i tre Akter af Bjørnstjerne Bjørnson. – (Læs Hviids Brev.)

Jo, min Kjerlighed til det er saa stor, jeg maa endnu faa sige et Par Ord; thi Afskeden er mig tung. Den stærke Sverre i sin Tid, med Sigurds Forvirring mat prellende fra sit Skjold, med Nikolaus stormende mod sig og Haakon uregjerlig under Haanden, og af Sigurds Forvirring tage det Baand, hvormed Nikolaus bindes, og af Nikolaus’s Trudsler det Forsæt, som gjør en Mand af Haakon og i dette blive hjulpet af Folkets vaagnende Kjerlighed (Inga), se det er dog raskt og klart tænkt, og det er overalt aabent udfoldet. Det er sandt: jeg kunde mere udarbejde mine Stof; men det kommer ikke deraf, at jeg er troløs mod dem i det Større eller det Mindre; det kommer deraf (hvad man bestandig glemmer) at jeg ikke tænkte paa noget bestemt Stof før jeg var 24 Aar, og at jeg endnu kun har skrevet i fire og med haarde Afbrydelser, under hvilke enhver Anden heller ikke vilde have let forat faa Stoffet fyldigere. Men saa glemmer man ogsaa ganske: at de samme Stof bestandig løber tilbage i mig, og at man skal se Alt jeg har sagt om dem, den Dag jeg lægger mig ned.

Du taler om ulykkelig Elskov. Alt du siger gjør mig godt, og besynderligt at omtrent Ord til andet har jeg oftere præget det hernede mellem Damerne, og meget i Anl. Werther, som jeg først her har læst. Men saa mener jeg naturligvis heller ikke med ulykkelig K. enhver Følelse, som ikke ender med Bryllop; jeg mener den ubesvarede Elskov. Den existerer nemlig ikke. Den er en Forvirring, en Galskab, undertiden en Forfængelighed, undertiden vildledet Poesi, den er Lediggjængerens Sygdom og Paaskud til Dovenskab – kort den er kun ikke Kjerlighed; thi denne er det sympathetiske, og er just ikke ulykkelig om ogsaa ydre Skranker skille, uden at atter andre Ting som Sandselighed, krænket Egenkjerlighed og deraf opstaaende Jalousi o.s.v. kommer til – atter igjen en Række uvedkommende Lidenskabers, Svagheders Indblanding, som jeg med skitserende Haand har antydet i en glad Gut. Men da saa ofte Svaghed i det Oplevede skriver Bøger istedetfor poetisk løftet Blik paa Livet, er hine saa fyldte af denne uhyre Misforstaaelse. Kjerlighed er Sympathi; kan følgelig ikke brænde ene som en Tjærefakkel. Maaske taler jeg noget vel summarisk, men har for eget Vedkommende heller intet Brug for omhyggeligere Udvikling.

Men «Arne» min kjere Petersen! At du ikke vil tage ham en gang ved Haanden. Jo Arne er klar. Læg Mærke til de Slags Æstethikere, som ere ligefrem misfornøjede med Arne. Det ene Slags er dem, som enten fra Skolen gjennem Dovenskab, fra Ungdommen gjennem letsindigt, uklart Forhold, fra Hjemmet gjennem ulykkelig Familie – ere afsatte i Livet, har ikke magtet at binde de to Ender sammen og tror at det maatte gjøres med saadant Bulder og Brag. De ligger nede og pjadsker i et reflekterende Dovenskab, – de vil have Selskab. – Den anden Part er de forceret Forfængelige, som har sprængt sine Evner udover sit Maal, faaet paa Peltsen og gaar med Weltschmerts, citerer kun de store Stof, farer fra Alexander til Karl den Tolfte og indretter Verden som en Sammensætning af Tinder, hvorpaa de spadserer, ikke seende til det dernede mellem Skidtet. De vil have ham endende tragisk med Død i Pistolild, hine ere tilfredse naar de faar ham til at være «Digter».

Men Mellemtingen, den simple redelige Mellemting, at være Menneske, det er den, de begge springer over. Jeg har gjort ham til det, og lader Gud sørge for Resten, som i Forhold til hint er saa uendelig uvedkommende, hvor det Moralske engang er oppe. Og dette lod jeg ham blive – hvilken Formastelse – gaaende hen ad Landevejen, stødende paa Mennesker i Guds klare Solskin, simple smaa, men med Magt i hans eget Menneske, fordi han havde holdt sig ren i sin Smerte, brav, god, han laa ikke paa Horehus, Drikkestuer, paa Komedie, han gik alene og han forsøgte at fly, havde ikke Mod, forsøgte at være, havde ikke Mod, saa fandt han en Kammerat i sig selv, den blev til Sang, under den og saadan ganske, ganske tilfældigt viser det sig, at Verden er en af Gud opført Bygning, der ligesaa ofte støtter, som støder, og saa en vakker Dag er den hele simple, men af hundrede tusinde Millioner oplevede Historie færdig.

Men hine Mennesker har Ret til at være vrede; thi de finder her ingen Anvisning til Kur – de kan jo ogsaa gaa til Heine, til Putzkin, ja til Christian Winther og over i det rent Religiøse til A. Munch og Englænderinderne samt Fredrikke Bremer. Jeg har ikke inviteret dem. Men en anden Sag er at Arne lider af to Slags Formfejl; min Skildring er hist og her noget vel barsk, min Taushed noget vel fornem under Bestræbelsen paa at være nobel. Naar min Sol atter engang rinder, og det er vel en Stund til, saa skal jeg lade Arne lidt omarbejde (ganske lidt) og skrive i andet Sprog, og de skal faa den een Gang til.

At du ikke yndede mine Elskovsscener, har jeg (modsat af hvad du troede) i senere Tid netop tænkt mig. Jeg kjender din ulykkelige Evne til at læse under og over Linjer. Jeg vidste du vilde se dig forhadte Kilder springe deri og da ikke høre nogen forfriskende Sommerregn i Vandspringets fine Støv-Straale. Men jeg har prøvet dem paa vor Forening, bestaaende af Kunstnere og paa Kunst tænkende Mænd og Kvinder, og Virkningen var ganske overordentlig. Dersom jeg fortalte dem, at netop i disse Scener (i den ene stryger jeg forresten mer end gjerne) vil Hauch have strøget, vilde de erklære ham for gal. Men saa har jeg da heller aldrig seet Elskov tegnet mere dogmatisk end af Hauch. Og heller aldrig har jeg seet et Menneske før lade sig gilde forat opnaa at vogte Theatrets Harem eller synge under dets Balkon. Slig mandløs Færd som Thycho Brahe, som jeg netop har læst og kastet, er mig væmmelig. Og det konstneriske Forfald, at Wiehe gaar frem og betyder noget gjennem slige Replikker, var det vel netop jeg skulde være med at modarbejde, hvis ikke baade Øehlenschlæger og de andre Mænd med det rige Ord og den stærke Drift skal flytte ud.

Nu syntes dig vel, det er et egenkjerligt Træk at omtale mit Eget først og med saadan Længde. Men det laa jo færdigt, før dit Brev kom «det havde Ancennitet», som Hauch siger om Carit Etlar og Hertz.

Da jeg første Gang hørte om dit historiske Studium blev jeg lidt vildledet; nu hører jeg det er literaturhistorisk. Men da du skrev til W. at du vilde selv bearbejde deslige Stof, blev jeg endnu mere bange; thi lige saa afgjort som det er, at du har træffende Replikker, ikke alene i Forhold til det Enkelte i Tiden, men til dens hele Retning, ikke alene afvisende, men ordnende, forklarende med Mildhed, ligesaa afgjort er det, at det Faktiske kan du som saadant ikke behandle. Du kan ikke fortælle den mindste Historie saadan som den er; du kan ikke referere dit eget Oplevede. Paa samme Tid som du til det Overraskende kan udkaste Mandens aandelige Billede, kan du om ham og fra ham blot give en omskabt illustrerende Anekdot. Paa samme Tid du kan gaa over ham med en Beskrivelse svulmende af anelsesvækkende Bemærkninger, der ganske træder i Historiens Sted, kan du i en faktisk Følgerække Intet opstille, hvoraf Noget kommer ud. Jeg har, ja jeg tør virkelig sige det, ikke mødt et Menneske, der saaledes strax forstaar ethvert Faktums rette Betydning; men heller intet saa til Karrikatur blottet for at kunne reproducerende uden Bemærkning faa det til for Andre at betyde hvad det er. Som Modsætninger kan du ganske vist benytte dem; jeg har saa mange slaaende Exempler, som ligefrem ere Led i min Opdragelse. Men da er jo deres Natur som Faktum ophævet, de ere blot blevne Argumenter i en Beviskjede, – og det er ikke Historie. Du kan jo, hvad Faa tror, det har jeg ofte følt. Men her tror jeg, at du maatte blive et andet Menneske og lide Skade paa noget Andet. Literaturhistorie kan du vist aldrig skrive; men saa kan du rigtignok desuagtet skrive saadanne Bøger over en Literaturperiode, at det dager for os over vidstrakte Egne. Jeg skriver dig Sandheden varmt som jeg føler den.

Men sig mig: begynder du ikke i Tyskland? Dette blot en Sidebemærkning af en Uindviet. – Hvad du skriver om Danmark er smukt, og da jeg elsker det næsten som mit eget Land, har det opglødet min Fantasi. Men hvorfor bruge det til Skammel forat staa paa og slaa Støv ned af Væggene over os arme Nordmænd. Kan du sige til mig, som netop har skrevet Kong Sverre, at vi kun elsker Landets Fremtid? Eller sige det til nogen Nordmand, som synger om sine Søhelte i Eders Krige, der læser sin Holberg og sin Wessel og allerede har en Historie fra 1814, som er at sammenligne med hundrede, ja to hundrede Aars stille, dygtige, mageløse Arbejde? Du siger, vi har ikke det, hvormed vi kan maale vore Folk; nej det er sandt: ikke det literære, Ordets, Skriftets skaanende Alnemaal, men vi har Begivenhedens raa, raske. Hin Bang, du mødte, hin Æstethiker gaar alene som en forlist Skipper. Kand. jur. O. Vinje er bleven Fuldmægtig – paa et Ølbryggeri. L. K. Daa er stenet ned, Wergelands Vildskab jog ham, trods hans Kjerlighed og Herlighed ud af Verden. Jeg arme Mand er kastet hid og maa brænde et Stykke, som ikke først er anerkjendt ude. Men er der En af os, som slutter at arbejde? Sang ikke Wergeland herligt for sit Land til Øjet faldt i? Har ikke L. K. Daa faaet sig fat i et Blad og i et videnskabeligt Studium? Er ikke Sverdrup, pidsket og forskudt, den samme utrættelige, redelige Politiker? Skriver ikke Vinje dygtige Digte, bryggende Øl? Er der Nogen af os, som ikke elsker og arbejder, bankes og banker?

Hammerichs Bog, som jeg med megen Fornøjelse har læst, saa udarbejdet og stykket, som den er, har kun i een Linje omtalt os og vort nationale Liv i hin Tid. Hvilken Uretfærdighed! Da skrev Sverre sit enestaaende Stridsskrift mod Pave og Gejstlighed. En af hans Høvdinger skrev «Kongespejlet». Haakon, hans Søn, skrev og oversatte. Mange Kongesagaer skreves af Indfødte. Lærde Mænd dannede ved andre lærde Mænd og paa Rejser, men ikke netop til Universiteter, udbredte megen Kjerlighed til Bogsyssel, saa der var aandelig Rørelse mellem Folket. Og netop under denne Periode falder Islændernes rige Literatur, der mer end i Sprogets og Stoffets Henseende tillige maa kaldes Norges. – –

Det er ret opløftende bestandig at se dig ifærd med store Opgaver, med tunge Planer og i Glæde over dit Land. Men jeg har ogsaa Elskerens Frygt for dig, at du betror dig til Strømninger, som ikke roligt fører frem, hvad du i Hast vil have bragt over. For noget saadant, nemlig at sætte over Floden paa nærmeste og dog galt Sted vilde jeg anse det, om du nu (og helst i et Blad) skrev om den Veltalenhed, som netop tager fat i Dagens Løfter. Kjere, hvad udretter du uden Opsigt? Uden Spektakel? Og du er dog ikke paa alle Punkter saa hvilende, at du netop skulde ønske saadant nu. Vent til «Authoritet» løfter Halvdelen af Byrden med dig, og til du ret har Tid, saa Arbejdet mere er Hvilens end Anstrængelsens; thi dine Hovedformaal gaar dog ikke hid.

Til Fru Heegaard har jeg skrevet – har hun ikke modtaget mit Brev? – Det maa være et Kneb af dig forat faa mig til at røbe, om der virkelig er mere at sige om et vist Forhold, at du siger, du maa høre af Andre lidt om lidt, hvad jeg fortier dig. Jeg sagde engang til A. Smidth, at jeg holdt meget af hende, akkurat som man siger saadant om enhver Pige, der interesserer. Aldrig Andet, og aldrig til Andre. Hvad jeg har sagt dig har i høj Grad angret mig. Det har forstyrret dig og intet Godt gjort mig. Du ved Alt om Begyndelsen; derifra faar Ingen Mere. Thi endskjønt Resten ret vilde glæde dig, har jeg slaaet Laas for. Jeg vil have Ro. – Ja vi ere Mennesker, min kjere Ven, og den Dag vi ikke længer er det, ja saa kan vi skrive Thycho Brahe eller et andet slet Stykke. – –

Nu, saa Fru Thoresen er kommen; hils. Begynd nu ingen æstethisk Doktorkur, og vogt dig i saa Fald at den ikke ender i Forelskelse. Jeg har ikke følt den, men det skal undre mig, om ikke hun har Magnet ligeoverfor dig. – –

Stakkels Kong Sverre, jeg maa dog ofte tænke paa ham. Nu; – om nogle Aar ere vi atter sammen, og engang i Himmelen vil han finde mig; thi ikke mange af hans Undersaatter har haft det Hjerte for ham som jeg.

Lev vel! Hils Løjtnanten og gratuler ham. Han er vel alt farlig for Damerne? – Og hils M. Hansen med at jeg skal skrive op til et Blad. – Andersen og jeg er som to røde Kjøer, jeg sidder i Aften paa Aften og hører hans Historier og lærer frygteligt. Weilbach læser atter Italiensk med mig og er atter dyr. Men hvad skal man gjøre? Lev vel, lev vel!

Din

Bjørnst. Bjørnson.

Ved senere at gjennemlæse dette Brev, ser jeg, at det er snakke saligt med den Hastens Bredde, som En har, der endelig, endelig engang faar Lov at tale. Det har ikke hvad jeg egentlig vilde, og navnlig bærer det ikke højt op, hvad jeg netop nu havde en Trang til at sige dig: jeg holder saa inderlig af dig. –

Til Chr. Hviid.

[Ariccia 28/6 1861].

Min kjere Hviid!

Stykket er sendt, og er jo nu som jeg vil have det. Hvor mit Hjerte hænger ved dette Arbejde! – Nu give ogsaa Gud, at jeg maatte have nogen Glæde af det; jeg har nu siden et Aar ikke hørt et opmuntrende Ord, og jeg føler, at jeg nu snart trænger. Man lever ikke bestandig af sig selv, naar man endnu Intet har realiseret af det, som man egentlig vil. Maaske man kan faa det, jeg ved det ikke. Hvorledes jeg tænker om den, der arbejder, selv med et stort Pund, det ligger Alt i Sverre. Jeg mener aabent, at selv den Største maa have Sympathi og Hjælp – NB den, som hans egen Gjerning skaber ham. Den maa være dygtig hertil, den maa have skabt om ogsaa kun en ubevidst stor Medfølelse, saaledes som i Inga; thi at hun kommer med Afgjørelsen paa det vigtigste Punkt er jo intet Andet end hans egen Gjerning, som saaledes kronet vender tilbage i Tidens Fylde. Jeg føler at denne Sverres Kamp i trange Tider kunde være tegnet med større Smerte. Men denne giver en Faktor, jeg endnu ikke ejer, den større Livserfaring, som ikke blot er den historiske. At det er bleven saavidt, skylder jeg den Smule jeg alt har.

Ret umiddelbart op til dette Stof slutter «Sigurd Slembe» sig. Hist en Kamp for et klart grebet Maal og gjennemført med den største Selvfornegtelse. Her en Kamp for sig selv, som han paa ingen Maade kan fornegte saavidt, at han udenom sig selv kan holde fast ved et eneste Maal. Men forat Kampen kan blive poetisk maa ogsaa den største Berettigelse, som hans Egenperson kan faa, være givet ham, baade i Slægt og aandelig Begavelse, – og Modstanden et Væv af alskens Egennytte, der dog imidlertid har denne forunderlige Rod i det Bestaaende, i Staten, som den er, i Slægten, som den tænker, – alt dette, som Ingen ustraffet kan forstyrre.

Naar jeg læser Schiller, ser jeg, at det Største hos ham netop er en Evne til at fremstille dette sidste: Bunden hvoraf det Hele skyder, og hvorpaa det staar. Det ligger ikke i det enkelte Ord og den enkelte Person, det ligger i Livsanskuelsens rummelige Storhed, der optager Samfundet idet han optager Personen. Det er en Tankens Marv, som den store samfundsrystende Tid, hvoraf han fremgik, lagde i ham, og som jeg af al Evne arbejder efter, dog ofte saa trøstesløst. Men engang med Blikket, og mere end det: hele min Tankeevne henvendt derpaa, vil jeg, saa haaber jeg, engang kunne faa de ti tusindes Mund til at tale gjennem den Enkeltes. Havde jeg havt Øjet saa aabent for det, den gang jeg komponerede Sverre, som nu, var Stykket blevet bredere. Nu faar det være som det er.

Men dette er fortiden ikke min eneste Smerte. Der er et aabenbart Omslag i min Maade at skrive paa. Sverre er helt igjennem støttet paa den direkte Udtalelse og jeg havde en uimodstaaelig Trang til at gjøre dette, hvilket ogsaa Livet hernede paa alle Maader indbyder til. – Men jeg er allerede, idetmindste foreløbig, træt deraf, man maa ogsaa da sejle formeget paa andres Skibe. Thi i den Literatur, som med og efter Øhlenschlæger er bleven saa lyrisk oparbejdet som vor, kan man ikke uden videre bygge og sejle som man vil; thi man træffer dem overalt og som kjendte Mestere!

Jeg vil tilbage igjen – men hvorledes? Min gamle Form er mig fuldstændig opslidt. Dette er maaske et galt Udtryk, men det maa dog blive derved. Første Stykke af «Sigurd Slembe», som jo er næsten færdigt, er skreven i de gamle Jamber og i høj Lyrik, dette Emne kræver saadant. Men det andet. Det maa skrives paa Prosa, jeg kvider mig frygteligt, men i Herrens Navn, hvad skal jeg gjøre? Hvilketsomhelst Versemaal bliver monotont, naar ikke Lyriken baade befugter og befrugter det. Og Lyrik kan det, maa det ikke eje. Jeg ved Intet i den moderne Literatur, som Stoffet – formelt taget – er mere ligt, end Stykker af Alexander Dumas fils. Det er en kold Lidenskabernes Mathematik deri, klar, overskuelig, netop derved saa tyngende for hvert enkelt som bærer paa den, at han kun har korte undvigende Ord, der dog, uden at han vil, koldt bygger videre. Rimet bliver spidst i saadanne Sjele, den bundne Linje blot et Bælte mere, følgelig ikke befriende.

Men skal jeg saa ud i Prosaen – hvad Sprog skal de saa tale? – Ikke Sagaens, – Ibsen har skræmt mig mange Mile bort. Ikke det sætningsomfattende Kludervælsk, som i Hauchs Fortællinger af Sagaliv. Men skal de da tage vort lette, Kierkegaardsk pidskede Athletsprog, der producerer sig i alle optænkelige Skikkelser og alle Dragter fra Filosofiens til Gadens. Min Forretning bliver da en Vragers og ikke en Digters. Det, som man føler, maa have sin bestemte Luft, sit bestemte Sted, sin bestemte Dragt at føles i; ja, jeg for min Del tør ikke ret for Alvor begynde at tænke i Stoffet, før jeg har det saa; thi jeg tænker i Farver med een Gang, jeg tegner ikke først. Jeg er ogsaa vis paa, at i enhver hel Komposition har man gjort saa bestandig. Lessing gjorde det ikke – men derfor er ogsaa alle Figurer blot tegnede. Franskmændene gaar det hyppigt ligesaa, og forunderlig nok i deres største Malere, ligetil Delacroix og Horace Vernet m.fl. nemlig David, Ingres, de ere Tegnere. De tyske, Cornelius, Overbeck ere ogsaa Tegnere, men ikke Malere. Saa stort de kan skabe alle disse, saa overmaade fejl kan de ogsaa gribe; thi de sprænge sit Middel.

Jeg har nu oftere staaet over det samme Spørgsmaal, og nu maa det løses. – Men dette er endnu ikke det Sidste, som bekymrer mig, Sproget, Formen nemlig. Der er kommen en Uro over al min Tænkning, en Længsel til Alt paa eengang, jeg ikke kan læge ved saa ihærdigt at læse Historie og Kunst som jeg gjør, ikke ved at søge Naturen, ikke ved at arbejde. Det er som jeg maatte have Folk at tale med, og dog blev det blot en Galgenfrist. De Digte jeg skriver, kjender jeg ikke. Det er noget splinternyt, stemningslegende, og skrives blot, naar jeg ret er træt, skrives da af min Natur, mere end af min Tænkning. De ere ikke betydelige som Enkeltheder, kan paa denne Maade slet ikke være det, i allefald ikke før Naturen selv er bleven stærk og vant, men de ere som Samling meget forunderlige. I Ravnkildes Samling vil du møde mange af dem, og du vil slet ikke kjende mig igjen. Men jeg længes udover dem og til større lyriske Digte, jeg længes til Eventyret, og nu igjen til Eposet, til Arnljot. Men nu vil du le, naar jeg siger dig, at alt dette og mine Dramer med, blot er mig som Indledning til noget Andet, hvori jeg føler at hele mit Væsen ret vil gaa op: det borgerlige Drama. Kunde jeg skrive det strax, saa skrev jeg, men jeg kan jo ikke! Jeg har ikke, hverken Erfaringens Fylde eller Smidighed, og selv om jeg havde den, fik jeg ikke den rette Ro, før de historiske Stykker har modtaget min Uro, min Drøm, mine Syner; jeg kunde forinden ikke skrive tre Scener, jeg vilde sprænge dem med Pathos eller Betragtninger. Naar skal jeg altsaa naa til dem, og over hvormeget? Naar bliver jeg engang færdig for det, som jeg føler er min egentlige Bestemmelse? – Kan du nu føle den feberagtige Hast, den Søvnløshed, den Ubestemthed, som er over mig, og som jeg føler, at jeg skal lide af i flere Aar?

Min Ven, som bor sammen med mig, Bætzmann, en Kunsthistoriker, har ondt af mig, naar jeg ligger og vælter mig eller gaar, eller læser, eller skriver – og han siger jeg skal gaa – til Alters. Det har han gjort, og er bleven rolig. Ja, – jeg faar i alle Fald forsøge at gjøre det paa min Maade; jeg faar sætte mig kolde Pligter, stænge Vinduerne og fremfor Alt faa min Kone og mit Barn ned, at jeg atter kan lege. Thi [i] Leg er der Ro.

Weilbach har været herude et Par Gange, er elskelig og hjælpsom, men egentlig tale med ham kan jeg ikke. Han er endog vildfarende angaaende mig og Mit. Der er et vist Begreb om hvad jeg kan og vil, man ikke kan faa af mig, uden naar man taler med mig, og det har han jo aldrig gjort. Om jeg nu forsøgte det, er der formegen Ro over ham, i sin Kone, i sine puslende Smaaforretninger, ogsaa i en vis Tankens Ladhed, som skræmmer mig. Hans Evner og hans Blik har jeg megen Respekt for, men de arbejde mig ikke imøde. Han staar ogsaa noget koldt forlangende, han vil se Kunstværket, og ser i dette om alle Forhold er lige, og i min Forfatning og i min Ungdom i alt dette, maa han endnu give Viljen, Møjen mere kjerligt Hensyn. Jeg dømmer ikke heri saameget fra mig selv, som fra hans Tale om Andre. Thi selv viser jeg ham næsten Intet. Maaske naar Sverre kommer herned som trykt, at jeg da faar Grundlag for Samtale. Og maaske ikke.

Jeg skriver nu til dig, fordi jeg trænger det. Du er en prægtig Ven. Petersen er vel ikke i Byen, er han det, bør du vise ham mit Brev, ja sende det efter ham, hvis han er rejst. I have jo været fælles om mig, er det vel endnu, og jeg trænger nogle gode Ord fra en eller anden Kant. Ikke nogle, som skal offres paa Medlidenhedens eller Hjælpsomhedens Vejaltre, men et Kammeratsbrev. –

Vil du i Sverres Bøn for Haakon (tredie sidste Scene) rette: men Smerte marver det, i Savn det skyder o.s.v. til: men Smerte marver ham, i Savn han skyder –.

Trods al Møje kan dog saadanne Uagtsomhedsfejl indsnige sig.

Hvor jeg er bekymret for Korrekturen. Kjere, kan du ikke faa En til at studere mit Manuskript, og saa læser en anden det trykte højt for ham, efter at alle de uvæsentlige Rettelser ere foretagne? Mon ikke R. Schmidt gjorde mig den Villighed? Endskjønt det er et barbarisk Forlangende mod mig selv, da jeg dog vilde, at han, netop han blandt nogle Andre skulde modtage et rent og klart Indtryk deraf.

Nu ja, Gud befalet, kjere Ven! Hils mine Venner, din Forlovede

fra din Ven

Bjørnson.

Til Olafur Waage.

Ariccia, casa Mancini, 1/7 1861.

Min kjere Waage!

Længe har jeg omgaaes med den Plan at gjøre Begyndelsen, da det nok synes, at du vil lade vente paa dig. Endelig har min voldsomme Kone gjort mig det til Nødvendighed; thi hun tager uden videre dine Penge og kommer med fuld Damp nedover! Du kan tro jeg er glad, ja jeg kan ikke udtrykke dig, hvor aldeles denne Tidende har forvandlet mig, ligesom pudset mig op med nye Klæ– der, eller Naturen med dejligt Vejr, eller Værelset med blomsterduftende Ideer, eller Sjelen med Kammerater. Jeg er bleven saa kjerlig, at jeg hjælper Fluer op, der falder i Badekarret, og jeg tæn ker mig, at du paa den yderste Dag faar et vældigt Stykke Pandekage paa din Tallerken for denne din Hædersgjerning at give den lille vævre Ting deroppe Vinger, saa ogsaa hun kunde komme af sit Vandfad (Als.) – Dersom du derfor tænker allerede strax til Gjengjæld at faa et fornuftigt Brev af mig, tager du forbandet fejl. Var du her saa bankede jeg dig og krøllede dit hvide Halstørklæde, eller slog dig med din (min) Hat, som er bleven saa hvid, at endog Fluerne finder det værdt at gjøre paa den, saa jeg maa gjemme den i et Skab.

Selv sidder jeg med «Sigurd Slembe». Sverre er hæderlig omarbejdet og trykkes nu. Jeg har skrevet til Hauch. «Sigurd Slembe» er dog ikke min eneste Beskjæftigelse. Nej, en anden Ide er Corregio mellem Nonnerne i Sanct Paulo i Parma, hvor han 1519 malede et stort Værelse fuldt med Satyrer, Fauner, Nympher, Diana og Følge m. m. – og ikke et kristeligt Billede! – Klosteret fik atter Clausur 1524 – mon ikke lidt foranlediget ved Corregios livsglade Ophold mellem Nonnerne? – Jeg gjør det for Musik, jeg svømmer i det som Laxen i en Foss. Hint Livslystne i hans Billeder, der dog Alt ligesom overantvordes Gud i Renhed, maa i hans Liv have foranlediget mangen skjøn Kjerlighed til at føle sig skuffet, ligeoverfor ham. Det jeg gjør, er nu at oversætte hans Billeder til Liv. Naar han har faaet en Nonne til ret inderligt at aabenbare sig, siger han: «saadan, saadan! Staa lidt; dette Udtryk maa jeg have! –» og saa op at male. – Han flygter med hundrede brudte Løfter bag sig, og en glimrende Sal, der straaler over Europa den Dag i Dag, – men begriber ikke selv, hvorledes Altsammen egentlig er gaaet til. O, hvad Vinranke og Druer og spisende Satyrer og Solstraaler og Dugg der er over dette Billede!

Jeg vil ikke skrive om det, som du maaske venter paa. Jeg ved ikke, hvordan du staar; du ved jeg holder mig tilbage, til du giver Lov. Kunde blot forstyrre dig. – – –

Blot eet Digt har jeg skrevet! Men det er smukt. Jeg læser Historie og Kunsthistorie og hører Forelæsninger af Bætz, medens jeg strækker mig. Kølle er kommen herud og spiser sammen med os. En trohjertet Natur, men Pokkers taus. Han sidder oppe ved Nemi og besværger Naturaanderne, Frøken Kjerulff klager over de gruelig mange Breve hun skal skrive, men er dog glad ved «at kunne hvile ud efter den anstrængte Sæson i Rom». –

Bloch var herude, fed som et af Ernst Mejers Svin, Weilbach har to Gange været her og en Gang med sin Kone, der trives bedre og bedre, W. gaar bestandig og ser hende paa Maven; han begynder med Øjnene, men kommer altid didned; der er noget af en Faun i W. – Evens holder paa med sit Svin, den Forlorne selv er færdig. Men Bissen, Stakkel, har maattet rejse hjem pr. Telegraf, da hans Fader er adskillig syg. Men vi vil haabe, det bliver med Skrækken; nu staar den Gamle i sin skjønneste Kraft, endnu maa han skabe for os i nogle Aar. Aldrig har han tænkt saa rent og poetisk som nu; ifra adskillig formel Tilbedelse er Aanden løftet af Karakterens Ærlighed og blid Livserfaring; nu maa han faa fortsætte.

Fra Andersen har jeg havt Brev. Han klager «over Trængsel». Han elsker Rom «det var ham saa tungt at skilles fra det». Han rejste skyndsomt fra Genua forat faa se Cavours Begravelse, men kom for sent. Stakkels Andersen, som jeg dog holder meget af. Kun Skade, at naar vi atter træffes om to Aar, begynder han med at beskrive mig sine Fataliteter paa den Dag vi mødes. – – Han ser bestemt efter, om Alting er med, naar han en Dag staar i Himmerige, Kufferten og Bøgerne, – og beder Petrus lukke Døren, for at det ikke skal trække. Ingen har i Danmark siden Holberg været saa vittig som ham, og Ingen kan man saa let gjøre Vittigheder over.

Jeg er saadan ret inderlig hjertetilfreds, og skal, saa haaber jeg, med nogle glade eller stærke Arbejder foran mig, engang komme til Danmark og søge Eder alle op i Glæde og Erindring. Da vil jeg vel finde dig som en «ung Lærd», paa hvem der, Gud ske Lov, dog ikke kan falde Støv, men i hvis Hjerte Kundskaben kan afskinne en mild Fred, fordi det er luttret af rene Følelser, høje Indtryk og Længsel. – Jeg tror du vil blive en lykkelig Mand. Der er i din Natur lidt Strid mellem at gribe efter Verden og Aanden, – som i alle dygtige Folk, og du gaar trofast fra Sejer til Sejer, men ved slet ikke af det, før længe bagefter.

Desuden er du en Kjeltring, som har Kammeratssjel og Indsatser paa højere Steder. Jeg mener ikke Grevinde Danner med det Sidste, men mener vor Politik, Literatur, Kunst, og disse Interesser er tro Ledsagerinder, der vil styrke i Kjerlighed til det Gode, ligesom det daglig er en Sindets Forfriskelse. Du er saadan hvad man kalder en dannet Mand, som imidlertid ikke blot bør være Indesidder. Dog det er du ikke, thi som sagt: du er Kammerat, og dette er en lykkelig Maade at virke paa, som man ofte ikke selv skatter nok, men som man ser Virkning af blandt Andet ogsaa i den Hengivenhed hvormed Venner hænger sig fast til En, – som nu Nedenunderskrevne. – Sig mig nu hvor du er, og hvad du er, – Sentimentalisk, Ligegyldig, Forsætsvanger, Opgivet, Drømmende, Handledygtig, Stump, Nervøs – kort, ja, du forstaar mig.

Adio!

Bjørnson.

Til Chr. Hviid.

Ariccia, casa Mancini, 1/7 1861.

Min trofaste Hviid!

Tak for dit Brev! Du maa ikke tro at mit sidste var en Slags Rundskrivelse til dig og Petersen, det var dog egentlig til dig, men du kan selv begribe, at jeg nok gjerne ogsaa vil høre fra ham, og kunde du bevirke dette ved at give ham min Hjerteudgydelse til dig, gjorde du en god Gjerning – saadan var Meningen.

Dit Brev kom fortræffeligt! –

Jeg er saa glad igrunden,

og vidste det ej før.

Det er som har jeg funden

en Ven, der var forsvunden:

mit prægtige Humør.

Det jublende forsoner

og stiger som en Ild,

der op i Millioner

af Stjernelys fortoner

ad Evigheden til.

Og lette Forbud skikker

det did min Tanke vil;

thi hvorsomhelst jeg blikker

staar Vennehaab og nikker,

og Minder ile til.

Men har jeg atter fundet

til Gud og Venners Haab,

saa har jeg atter vundet,

og Kræfterne, som stunded,

af Glæden tage Daab.

Jeg saa den ej, forinden

den ned fra Skov og Fjeld

kom hoppende som Hinden,

kom luftende som Vinden

en lummer Sommerkveld.

O, hør, hvor Alting svarer:

velkommen hjem igjen! –

Kanske det ikke varer; –

men naar saa Vaaren farer

staa Spirerne igjen! –

Ja, saadan er det. At Bordevik endnu er i Kjøbenhavn, hvorom jeg ganske havde opgivet Haabet, glæder mig overordentligt, da har jeg et Vennehjerte for mit Stykke. Han satte noget saa tosset i Rumpen af sit sidste Brev, at jeg svor paa, jeg svarer ham ikke, før han atter vender Ansigtet til. Tror han, at til Exempel Petersens Dom om ham har Indflydelse paa mig, naar jeg har kjendt ham som nu jeg kjender ham? Han saa jo den Attest han fik netop til samme Tid. Han skal skrive mig til, om hvad han har foretaget sig, hvad han vil foretage sig, og jeg skal raade og hjælpe saa godt jeg formaar. Var mine sidste Raad skrevet i en abrupt Form, maa han skyde dette paa Mangfoldigheden og Forskjelligheden af dem, som ikke tillader Vidløftighed, og desuden paa at han dog er en ung Karnøffel, som man en Gang imellem maa faa tage i Haaret, hvis godt Kammeratskab skal bestaa. Dette skal du foredrage for ham i næste Conferrens.

Og nu Kommissjoner. Et Exemplar til Hauch af Bogen strax med Paaskrift: Til Conferrensraad Hauch efter Ordre fra Forf. Exempl. til Meidell falder bort, do Ibsen, do Hall, do Bøgh; men ikke Hammerich, Levin, et Exemplar til Kapt. Rabe, Smidth, og Eder selv, min Fader, og Rosenkrone. Og saa et til mig. – Du afholder Penge hertil og til dette Brev m. m., men sender Resten til Karoline strax, thi nu staar hun paa Rejsen. Gjør Hegel det begribeligt.

Jeg har skrevet til Hauch. Stykkets Forandring, som just ikke er hans, skyldes dog ham, eller rettere Eders Ulydighed, og jeg glæder mig forsaavidt over den. Jeg har skrevet smukt til Hauch og ret forklaret mig. – Stykket bliver nok spillet. Men indsendt bliver det ikke. I Norge skal det spilles, sig Hegel dette. Endvidere afholder du til Waage 17 Rigsdaler. Han er Kand. theol. Dr. Holm, Holmers Gaard er hans Adresse, men Pengene betales Waage selv, naar han kommer hjem; du lægger altsaa saadant Bud ned, at han søger dig i mit Anliggende, naar han kommer. Dette Brev betaler jeg ikke. – Sig Bordevik, at jeg begriber ikke hans Spørsmaal; kun skal han stryge Spørsmaalstegnet efter:

– der staar det for det Første!

Udraabstegn naturligvis. –

Nu har jeg nok Intet glemt. – – – Jeg kan saa godt lide den kraftige, trofaste Aand, som gaar igjennem dine Breve. Du vil blive en lykkelig Ægtemand, og hvor du saa opslaar din Bolig, skal jeg søge dig, naar jeg kommer hjem, derom kan du være tryg. Jeg hører med Forbauselse, at du vil være Auditør. Det nytter vel ikke alvorlig at fraraade dig dette; thi jeg tænkte mig dig gjennemgaa Advokat- og Politik-Ilden og staa i Valgfyrværkeri om nogle Aar. – Jeg skal sige dig, hvordan det gaar dig paa Landet. Du kommer strax blandt den Byes betroede Mænd, hvor du opslaar din Residents. Saa gror du fast, bliver Despot, hvortil du har næsten utrolige Anlæg, trives saa godt deri, stiller dig til Valg, taler dog sjelden i Rigsdagen, fordi du nu blot er der som Borger, medens du begyndende fra den anden Side vilde være der som Ærgjerrighed, og saa finder vi, dine gamle Venner, at du vel er en prægtig Mand, men «Humøret» er gaaet ud af dig, du er der, hvor du er, og den Interesse, hvormed du hidtil har fulgt de mest modsatte Ting, og som har gjort din Omgang saa forfriskende, er borte. Hvad?

Bliv i Kjøbenhavn og gnav Ben; der kommer dog altid noget deraf tilslut. Jeg tilstaar, du passer for en mindre Komune, der er visse organiserende Kræfter i dig, som ikke faar vise sig uden paa et saadant Sted, jeg indrømmer dette, men om du vil gavne dig selv i Længden derved maa være Spørsmaalet.

Men hvad nytter det mig at plaidere herifra, naar du hver Dag i din Nærhed har et Blik, der ganske anderledes plaiderer – endog uden Ord. – Hils hende fra mig, ønsk hende tillykke med dig, du kan gjøre det uden Affektation. Og saa skal du hilse Waldemar, jeg tager hjertelig Del i hans Held som Uheld, og bed ham hilse sin vakkre Familie, som jeg i Sommertiden ret har husket paa. Jeg har det Haab engang at kunne besøge den i en ny Sommer, hvori jeg selv staar bedre modnet end jeg da var.

Hils mine Venner, hils Rudolf Schmidt, ak, ja, jeg skulde have skrevet ham til; men hvem formaar Alt? Hils Matthison-Hansen, har Faderen været i Norge? Jeg skrev didop saa godt jeg formaaede. – Hils A. Smidth, hils Agentens Nevø. Hils!

din hengivne

Bjørnson.

Jeg har idag skrevet til min Kone, til hendes Doktor, til Hauch, til dig, til Waage, til Andersen – saa jeg skjælver paa Haanden.

Slaa en Konvolut om Brevet til Waage, forsegl den og skriv uden paa Kand. theol. O. Waage, og bed Dr. philos. Holm at besørge det til sin Adresse, men strax.

Til Niels Ravnkilde.

[Postst. Albano 2/7 1861].

Min kjere Ravnkilde!

Læs dette Brev for dig selv og vær varsom med dets Indhold.

Jeg har fundet det mest henrivende Operasusjet, som kan tænkes. Jeg vil ikke krænke det med her i en uudviklet Form at drage Sløret fra det, men ønsker du at se det, saa kom herud. Det kan gjøres i to Akter, vistnok ogsaa, hvis man meget ønsker det, i een. Det er Kjerlighed og Galskab, løftet af sand Begejstring for Kunst og kunstnerisk Gjerning fra første Node til sidste. Det har kun een Tenor og hans Ven eller rettere Tjener, og hele Resten er Damer, men af dem kan du faa saamange du vil have og af alle mulige Udgaver; Susjettet er saa vidunderlig rummeligt, at naar jeg blot ved, hvad du vil have, kan jeg kaste mit Net ud derover. Ja, det er en af de mest henrivende Ideer, jeg har seet, den har europæisk Lykke i sig, og jeg udarbejder den omtrent som Amor og Psyche af Paludan Müller, at den kan staa som selvstændigt Værk fra min Haand. Jeg tror at Musiken godt kan følge.

Tingen har imidlertid sit «Men». Jeg selv ønskede at udarbejde den lejlighedsvis i Vintrens Løb, men skal den overantvordes en Musiker, saa kan den jo ikke udgives, før hans Musik bærer den frem. Ja, du kan da ligefrem resikere, at en Anden tager det. Men arbejde uden strax at faa det godtgjort kan jeg ikke for Øjeblikket, det indser du selv, naar du ved, at jeg snart har min Kone her. Bogen solgt vil, antager jeg, bringe mig omtrent hundrede Spd, og det er netop Betaling for to Maaneders Arbejde. Jeg tror heller ikke, at Tiden tilsammenlagt, hvori Susjettet udarbejdes, kræver stort mere.

Kunde jeg nu forstrækkes med disse, dels som Forskud, dels som Efterskud (hvad jeg nu bruger med mine Arbejder) saa skulde du være vis paa til Sommeren at have erobret den mest henrivende Operaide, du nogensinde faar at behandle. Formodentlig maatte du i saa Fald indvie en Ven i Foretagendet; det gjør Intet, naar han blot tier. Indtægten af Texten, saavelsom min Andel af Opførelseshonoraret blev da naturligvis deres, som har forstrakt mig med den Sum, som netop Arbejdstiden har krævet. Min Fordring er selvfølgelig saa rimelig, som jeg formaar at gjøre den.

Jeg elsker din fine, duftende Musik, jeg tror dette Emne især ligger for dig. Derfor gjør jeg ogsaa dig dette Tilbud; men bliv nu ikke syg deraf.

Din Ven

Bjørnst. Bjørnson.

Til H. C. Andersen.

Ariccia, Casa Mancim, 3/7 1861.

Kjere Andersen!

Ret megen Tak for Deres Brev, som jeg modtog igaar. Det Venskab, som De bærer for mig, er mig en Glæde og en Fortrøstning at tage med. Og dog er det, som jeg ikke forstaar, hvoraf det er opsteget. – At jeg kan holde af Dem, saa stærkt udpræget, med saameget bag Dem, med saadan lysende Kjerlighed over Tale og Væsen – og – tilgiv det – saamange Svagheder, som man bestandig maa beskjæftige sig med og tage ømme Hensyn til, – se det forstaar jeg. Men at De skulde holde saameget af mig, der er Dem for haard, for hidsig, og enten for tvær eller for voldsom, og som i alle Fald i Deres Nærhed ikke kan give synderligt, hverken af Hjerte eller Aand, fordi jeg bliver overbudt, ofte ogsaa (atter tilgiv) fordi De bestandig har Ordet, – se, det forstaar jeg ikke ganske.

Men Deres Ord tror jeg og De kan tænke Dem det, og De skal ogsaa med Tiden se det, at det glæder mig!

Jeg er nu i Ariccia og steges og befinder mig ret vel derved, da det jo maa til forat komme velsmagende paa Bordet. Jeg mener det store literære, hvor jeg herefter hvert Aar vil være næste Ret efter Dem. Det skal holde saa sikkert stik, som bare Folk vil spise.

Fortiden sidder jeg dybt i «Sigurd Slembe» (den Voldsomme); jeg mener i hans andet Stykke. Var De nu hos mig skulde jeg have forelagt Dem en klar Plan, men skrive den op, nej; det maa jeg forskaane os begge for.

Et andet Emne, som i denne Tid har megen Tillokkelse for mig er Corregio mellem Nonnerne i Santo Paulo ved Parma, hvor han det hele Aar 1519 malede en Sal fuld af Nympher, Satyrer, Fauner, Amoriner, Diana paa Jagt – og ikke et eneste kristeligt Billede. I 1524 fik Klostret Clausur, og man har ikke faaet se disse herlige Billeder før nu nylig, da Klostret er bleven nedlagt.

Et og andet mindre Stemningsdigt forfølger mig fremdeles, men intet der er værd Omtale.

Min Kone kommer nu med sin Dreng, hun er, naar De modtager dette Brev, allerede paa Rejsen, som gaar gjennem Schweitz.

Jeg tror, at jeg derfor lægger en lidt anden Plan end før tænkt. Jeg forsøger at blive færdig med «Sigurd Slembe» til Jul, skjønt det maaske ikke gaar, og sløjfer min Digtsamling saalænge. Mine Finantsplaner maa nemlig beskrive en noget større Bue, naar hun, den Kjere, kommer. Verden taber s’gu’ heller ikke stort ved at vente paa mine lyriske og episke Digte.

Naar jeg læser Deres Brev maa jeg le; thi det synes, som De overalt finder formegen Træk og Trængsel. Jeg gad vide, om De ikke engang, naar De kommer ind i Himmerige, vender Dem om og beder Peder lukke Døren, at det ikke skal trække, – at sige, hvis De ikke alt i Døren gaar tilbage, fordi der er formegen Trængsel.

Nu, – som jeg skrev til en Ven igaar: der er i Danmark ikke et Menneske, man kan sige saamange Vittigheder over som H. C. Andersen, og i Danmark ikke siden Holberg en Mand, der selv har sagt saamange.

Herude i Ariccia lever jeg et herligt Liv, og jeg vil ikke bytte med Schweitz. En og anden Dag steges man vel, hvis man gaar ud, men saa gaar man ikke ud. Jeg føler mig glad og fri som en Fugl, og misunder ikke disse paa mange Poeters Vis, naar jeg gaar i Skoven. Jeg læser fremdeles Historie og Kunsthistorie og lever saaledes kun sammen med store Mænd og store Tanker, og føler mig selv saa fornem lykkelig derved. Imidlertid føler jeg dog, at denne Ensomhed, hvor glimrende den kan være, ikke slog til i Længden, heller ikke at leve hernede uden Landsmænd og Samtale med Nogle af samme Rod. Thi i dette Stykke er vi virkelig som Træer, skal vor lille Gren bære Frugt, maa den staa paa sit Træ. Der var Ingen af os To, som ikke tørrede bort ved et længere Ophold i Udlandet.

Jeg har mange Emner at kunne hæfte en Samtale til, men jeg ved jo ikke engang, om De kan læse min Skrift, hvorover Alle klager. Jeg ved heller ikke, hvor og hvordan De befinder Dem; thi et Brev kan ikke læse Ansigt, før det taler. Heller ikke er jeg Brevskriver, skjønt jeg nok gjerne baade vil skrive og have Svar. Kunsten er at finde et Sammenknytningspunkt, der gaar længere end det enkelte Emne, saa man ret kan bevæge sig med Frihed, vis paa at Baandet ligefuldt holder. Dette tror jeg dog skal findes og er fundet mellem os, og derfor venter jeg paa Deres næste Brev, for saa at begynde. Men ikke lange Breve, nej, som dette, saalænge Aanden ikke trænger større Hjerterum, enten fordi den er usædvanlig glad eller usædvanlig sorgfuld. Jeg tror at der for en lang Fremtid kan spire meget godt af vort Foraarsmøde i Rom, ogsaa for Andre end os To, thi i hvert vort Land kan vi i Enighed gjøre Meget for Ideer, som vi faa kjere og Mennesker, som vi ville glæde. Der har aldrig i Norden været nok Samfund mellem Kunstens og Digtningens Mænd, der har været megen Misundelse og megen Smaalighed, understøttet af den lumre Luft omkring, som Gud være lovet nu er lettet lidt, siden saavel det enkelte Land som Norden er gjennemblæst af en national Vind og friske Luftninger fra en højere Idekreds: den fælles Fremtid.

Og deri er vi (forresten blandt meget Andet) ganske lige, at vi nære ingen Misundelse, har megen Trang til Kjerlighed, og – jeg idetmindste – ogsaa til Samfund for at gjennemføre Noget. – Det synes mig ogsaa altid, at vore Digtere vel meget vil nyde sine Laurbær, idet de ængsteligt vogte sig for nogensteds at gribe ind, hvorved der kunde danne sig Partier for og imod dem. De vil ikke vove disse Laurbær «anden Gang». – Men uden at gaa tabt i Dagens Strid og Kjævl vil jeg rigtignok til det Sidste træde op paa enhver Maade, hvorved jeg tror at kunne gavne, og hver Skilling Autoritet, som man lidt efter lidt giver mig, vil jeg redelig lægge ud igjen og vove paany.

Hils Collin, som i flere Henseender kjender mig bedre end De. Thi De kan i et Øjeblik gribe Kjernen og Yderlighederne, men saa gaar De til noget Nyt. Hils ham, og Gud velsigne Dem og Deres varme Hjerte!

Bjørnst. Bjørnson.

Til Niels Ravnkilde.

[Ariccia efter 5/7 1861].

Kjere Ravnkilde!

Dig vilde jeg ikke have til Korrespondent; thi du er alt for expedit.

Du misforstaar mig med Susjettet, baade hvad Stof og Betaling angaar.

Af min Forlægger kræver jeg altid en Del Forskud, og netop dette maa forhindre mig i ogsaa at kræve for et Arbejde, der først kan udkomme maaske tre Aar efter at det er gjort! Og som, naar det er gjort, bliver afhængig af sin Musik, selv om Texten er den bedste under Solen, til jeg en Dag dør og man begynder at revidere mine Arbejder for Alvor. Thi jeg vil nemlig gjøre en Text, som man sent skal finde Mage til. Stoffet er Corregio mellem Nonnerne i Santo Paulo ved Parma, hvor han tilbragte Aaret 1519 med at male Nympher, Fauner, Satyrer, Diana med Jagtfølge, Amoriner og Vinløv over deres Refectorium – og ikke et eneste kristeligt Billede! (Dengang havde Klostret ikke Clausur; men fik den 5 Aar efter, 1524, og Salen har været stængt til for nylig, da Klostret er bleven nedlagt, og den forbavsede Verden er trængt ind til disse Billeder, hvis overjordiske Skjønhed og deres med et Kloster saa lidet stemmende Natur kalder Alle til Udraab af Forundring.)

Men nu ser jeg den livslystne unge Corregio sidde og ligge opunder Taget, staa paa Stige langs op ad Væggene og male – med Nonner til Model, med Nonner der aftale at flygte med ham, tyve, tredive paa een Gang, han lovede gjerne hundrede det Samme, naar de blot stod for ham, og idet deres Udtryk ret er rørende, raaber han ogsaa: Saadan, saadan! Dette maa jeg have – og op paa Forhøjningen! – Vi tager ham, netop som han har sine Ting fuldfærdige, og kun skal se dem over med Modellerne for Øje; – vi gjennemgaar en Skala af Kjerlighed, fra den himmelazurblaa, til den ravnsorte med de funklende Diamantildøjne, han slipper En ud af den ene Dør, modtager den Anden af den anden, – vi har dem ogsaa samlede, navnlig de i Klostret opdragne Smaabørn udklædt som Satyrer og Fauner, dandsende Ballet med Motiv af hans Malerier, og vi har den hele Fest, som den fyrstelige Abedisse i denne Anledning har foranstaltet, aabnet af Orgelmusik og Nonnesang – det hvormed Stykket begynder, idet man ser Corregio i sin Sal og hører hint fra det Fjerne. Corregio maa flygte fra sit herlige Arbejde, fordi han finder hverken ud eller ind af alle sine Forpligtelser, og han begriber ganske fortumlet, ikke, hvorledes Alt er gaaet til.

Vi har de til Stevnemøde, til Flugt, til Kjerlighed inviterede Nonner i Møde foran hans – Billeder. Det er Slutningsscenen, som tilkalder den hele Armé med Udraab, Skrig, Forbandelse – han er borte! – Men der staa Malerierne, de er færdige, og denne Sal er bleven hans evige Billede. Og de er selv tegnede opad Væggene, nedad Tagene og den hele Drøm, de drømte, hviler over deres Aasyn og deres Stilling, krandset af Amoriner, gjækket af Satyrer.

Stoffet er saadan, at man kan gjøre det lige langt og lige kort som man vil, og lægge ind i det netop hvad Galskab man kan falde paa. Og hvorledes skal vi ikke i Text og Musik gjøre Farver, gjøre Lys og Skygge, lade Nonnernes sentimentale Kjerlighed og hans æsthethiske mødes i spillende brudte Kulører, hvor rent og højt skal han ikke synge, naar [han] tager Afsked med sine Malerier, som han aldrig mere skal se, – hvor stolt, naar han aftaler med sin Ven at rejse videre for Kunsten og Idealet – hvor barnlig rødmosset skal han ikke kjele med den mindste af Nonnerne forat faa det barnlige frem, hvor lidenskabstændt med en anden, hvor rafaelsk himmelvendt med en Tredie – og selv ved han ikke af, hvad han gjør, han gjør det kun for sit Maleri! – Han har derom en lang Historie med sin Ven, som ikke kan gjøre ham begribelig, at han ikke elsker dem, men at det er Penselen, og at disse to ikke ere Eet.

Jeg kommer ikke til at kræve Penge for det, før over Jul, det jeg tror. Jeg arbejder nemlig paa det, naar jeg har Lyst.

din Ven Bjørnson.

Jeg har havt Brev fra H. C. A., han siger mig, at han lever vel og beder hilse.

Efterskrift.

Siden hin Andersens Venners Færdighed i at propagandere kom mig for Øje, husker jeg at sige dig: du skal ogsaa propagandere lidt. Vil du ikke have vore større Sange i din Samling, saa skal du sende «Den prosaiske Tid», til «Illustreret Tidende», og «Borger urolighederne i Norge» til din fattige Ven i Kristiania (Lindorff) at han kan faa den til sit musikalske Blad. Det kommer igjen, sagde Bonden, – han gav Svinet Flesk.

I Sangen: «Jeg er saa glad igrunden,» retter du Det er som Alting svarer: – o.s.v. til O, hør, hvor Alting svarer: – o.s.v.

…

Til Niels Ravnkilde.

[Ariccia 10/7 1861].

Kjere Ravnkilde!

Dine Indvendinger ere saa lige dig selv, at jeg ret har maattet le.

Nonnerne var ikke da, hvad de ere nu; derom ved enhver Italiener Besked, og derom underretter mit Stykke strax.

Han gjør ikke Nar af Nonnerne; de gjør Nar af sig selv. Naar 25 Mennesker elsker samme Mand, saa er det naragtigt, selv om deres Følelse i og for sig er smuk og fin. Thi man ved forud, at Sympathiens Bindeled mellem en Mand og 25 Kvinder, der kommer sammen i eet Hus, er ikke til. Derfor kan nok (fordi de er hildede i den unge Piges Misforstaaelse, der altid gjentager sig, altid er lige smuk – og lige naragtig, og helst opkommen blandt dem, som er ene, eller som blot har Døren til Livet halvt paa Klem) – derfor kan nok deres Kjerlighed være ualmindelig poetisk, og blød som at stryge et Kaninskind, smigrende, rødmende; men det lidt naragtige maa lure bag, maa være Humøret i Stykket, maa være Corregios efterabende, parodierende Ven, der mener det godt med ham og maa fremfor Alt være Poesien i Stykket, ved hvis Hjælp Intet bliver tungt, raat, lovligt, men ulovligt, ideelt, galt, forsonende i den højere Lov.

At du gaar og glemmer bort den, kommer overhovedet deraf, at der slet ikke er Mod skabt i dig. Derfor vil jeg tage Sagen alvorligt, hvad jeg er oplagt til, naar der tales om poetiske Susjetter og et Fremtidsarbejde.

Naar jeg har bestemt Susjettet til Opera er det ikke forat gjøre dig en Tjeneste, men fordi det, behandlet paa en anden Maade (Amor og Psyche) blev et meget vidløftigt Arbejde, som ikke passer mig i de Par første Aar, og som jeg overhovedet betænker mig paa at give Stoffet. Jeg kan jo have fundet og behandlet det paa den Maade, mig passede bedst, og Andre kan i en for slige Emners længere Behandling mere oplagt Tid end vor religiøse – gjøre Resten. Altsaa jeg behandler det som Opera; mig ser Stykket ud som Opera.

Vil du ikke skrive den, gaar jeg til en anden. Og er du i den Grad fuld af Betænkeligheder, at du ikke vil komme herud fordi her er gamle Værelser, eller fordi her er et Par Bekjendte, som kunde forstyrre, hvis du absolut vilde lade dig forstyrre, saa er du s’gu’ ogsaa en ærgerlig En at have med at bestille. Og naar du vægrer dig forat kjøbe uopholdelig Raderinger (naturligvis tager jeg den halve Omkostning deraf det følger jo af sig selv –) og siger «du har ikke Raad,» saa er dette bare Prosa og Julisløvhed.

«En Operatext læser ikke Een af Hundrede.» Kommer derpaa an, min Ven. Øehlenschlægers «Sovedrikken» har ret Mange læst, skjønt Gud skal vide, den er ikke rar. Lad overhovedet dette blive min Sag. Hvad nu angaar at skrive det, d.v.s. Betalingen for Arbejdet, saa maa jeg tage den med, det kan du indse, naar du ved, hvad jeg trænger.

Arbejder jeg Stykket strax, maa jeg have Betalingen strax, at sige, hvis [ikke] NB «Kong Sverre» allerede nu kaster saavidt af sig, at jeg kan leve deraf.

Herom tænker jeg ellers paa følgende Maade: er det ikke dig saa magtpaaliggende, at du for den Sags Skyld lader visse Betænkeligheder fare, saa lægger jeg det hen, til jeg atter kommer hjemover, og slutter der i en belejlig Stund Akkord med en Musiker, ganske som med en Boghandler. Jeg har jo ikke som H. C. Andersen Understøttelse af Staten.

Naar jeg selv faar et Stof, eller som nu Lyst til at uddanne mig, gaar jeg paa mine Venner. Derfor har jeg dem. De hjælper mig, i det Haab (som Gud ikke maa gjøre tilskamme!) at vi Alle vinder en Fordel deraf. Saadanne Venner har jeg, thi man samler jo dem, som har fælles Trang, fælles Livsanskuelse. Har ikke du det? – Ellers hvor er nu dit Mod, din Lyst til at gjøre Noget, din Frejdighed – kjere, lille Ven, hvor er det?

Hvorom Alting er: jeg kan ikke gjøre anderledes. Om den Sag er altsaa dette mit sidste Ord. Og vil du ikke, – nu, vi er lige gode Venner derfor, skjønt jeg beklager, at ikke netop din Musik kom til at bære mod Himmelen dette yndige Susjet.

Efterskrift.

Det er sandt, du blander dig ogsaa i Alt. Corregio var ingen «stille religiøs» Natur. Gaa da for Fanden hen og se, hvad Manden har skabt, og tro ikke hin gamle Kjerlingesnak. Øehlenschlægers Historier er dejlige, – men taabelige sammenholdt med Mandens Værker. Hvad større Bevis behøver du end hine Maleriers Art i Klosteret? Naar jeg (som har nu ret ofte overtænkt historiske Susjetter) byder dig et Susjet paa historisk Grundlag, maa du tro om mig, at jeg ikke krænker det historisk Givne i Psychologi og Tidsanskuelse. Jeg har læst om Corregio, jeg er vis i min Sag – lad saa dine Skrupler fare – og tænk du paa Manden som han har malet, og ikke som der er skrevet i gamle Dage; thi dette er virkelig Vaar. Gaa op i palazzo Borghese og se hans Danaë – og spørg saa, hvad denne Mand var. Han havde Gud i sig, men dette er noget andet end at være «en stille religiøs Natur, som levede for sig selv» «slæbet sig ihjel paa en Pengesæk (!)» – og hvad der forresten er skrevet.

Lad nu ikke mit Brev falde dig haardt. Men lad det, hvad jeg har forsøgt, styrke dig i at ville, i at kaste Hensyn, – kom ud til os og vær frejdig! Du ved, jeg holder meget af dig, kjere Ravnkilde, og derfor er det, jeg saa gjerne vil se dig mere forvoven, naar det gjælder din Fremtid. Hvad der binder, trykker dig, ved jeg, men jeg ved ogsaa, at der er visse Ting, som aldrig bør lade sig binde og trykke.

din hengivne

Bjørnson.

Til Niels Ravnkilde.

Ariccia 14/7 1861.

Kjere Ravnkilde!

Mit Brev var virkelig skrevet forat irritere dig en Smule; thi naar de blive vrede, pleje Folk sædvanlig at tage en Beslutning. Og forat denne ikke skulde gaa imod vort Foretagende, bad jeg Bætz, om at lægge en lille pen Billet ved Siden, hvad han ogsaa gjorde.

Jeg har nemlig i to Aar bestyret et Theater og havt med ideelle Folk at bestille af alle Udgaver, og trods alle de Fejl du tillægger mig, beviste mere end een Ting mig, at jeg var en afholdt Theaterdirektør.

Som jeg ser, har ogsaa begge Breve havt den forønskede Virkning; jeg bliver skudt for Glugg «som det haarde Hjerte», men Bætzmann holdt frem «som den pene Mand»; men Beslutningen er der imidlertid; – og du kommer paa Tiersdag.

For saa vidt er Alting godt.

Du maa selv indse: naar man har komponeret et Stof der isandhed er saa smukt som dette, er man glad. Jeg spørger dig, om du vil have et saadant Stof, – Betænkeligheder og Spørsmaal. Forat besvare de sidste fremstiller jeg Stoffet og min egen Situation. Nye Betænkeligheder og nye Spørsmaal, der gjælde ligesaameget Stoffet selv som min personlige Stilling til Udarbejdelsen, og blandt flere andre Undskyldninger tillige den, at Ariccias Værelser er saa stygge, der er saa mange Bekjendte, – se, da maa Noget gjøres forat faa en Beslutning; – den fælles Glæde i det Nye, jeg havde fundet, var jo længst opgivet.

Med Hensyn til Stoffet kan eet eneste af dine Spørsmaal henrette det. Med Hensyn til mit Forhold til Udarbejdelsen, maa du virkelig paaskjønne, synes mig, at jeg siger dig: dersom «Kong Sverre» gaar, behøver jeg jo Intet for det Første; thi da har jeg, hvoraf jeg kan leve, og da bliver Forholdet kun, at du skylder mig et ubetydeligt Honorar, som du betaler, naar Stykket selv betaler, og ejer Texten. Gaar ikke Sverre (hvad vi dog igrunden tror at den gjør), saa vil jeg have Arbejdstiden betalt og intet Mere. Dette af den meget simple Grund, at jeg maa leve, medens jeg arbejder for dig.

Er det sandt, hvad du siger, at du har Mod i det Højere, saa forstaar ikke jeg godt, naar Lejligheden til at vise det kan blive endnu billigere.

Forsaavidt altsaa, at det fremdeles er dette Punkt, dine fortsatte Underhandlinger gjælde, bør du ikke komme, kjere Ravnkilde; thi du indser, at jeg ikke kan gjøre Mere.

Hint Mod tiltror jeg dig imidlertid; men jeg tror ogsaa, hvad jeg ved, at dine mange og haarde Kampe lidt efter lidt har forvandlet dig til et ængsteligt Pligtmenneske, og da nu det Ideelle overalt er synonymt med det Vovsomme, troede jeg og tror jeg, at der maa lidt Magt anvendes med dig forat faa op i dig, hvad dog er Kjernen i dit Hele.

Du har lagt Mærke til, siger du, at jeg dømmer vel rask. Hm. –

At der er mange undskyldende Omstændigheder, jeg burde kjende, før jeg dømmer det faktisk Givne, som jeg forefinder, – det indrømmer jeg dig; thi jeg er desværre en utaalmodig Natur. Men at jeg overhovedet bedømmer det faktisk Givne fejl, «tager fejl» af Mennesket, Stykket, naar jeg udgiver det, jeg siger, for en Dom, og ikke blot en Formodning, det skal du ikke kunne bevise mig i et eneste Tilfælde; jeg blev ogsaa meget ulykkelig, hvis Nogen kunde bevise dette.

Du beskylder mig forat være en despotisk Natur. Du maa i det Samarbejde, vi allerede har havt, have kunnet overbevise dig om det Modsatte; hvis ikke maa den Hærskare af Venner i ikke almindelig Betydning af Ordet, som jeg har, dog vække nogen Betænkelighed.

Den Forvexling er imidlertid saa almindelig, at den kaldes Despot, som ikke taaler evigt Vrøvl, der æder paa Humør og Tid, eller som ikke taaler Prutning og Afslag, hvor noget Ideelt kræver Fremgang. Der er en vis Sort Fordragelighed og Fred, der kjøbes paa vort moralske Menneskes Bekostning, – men fordi man ikke besidder denne Fordragelighed og Fred, er man dog ikke Despot.

Dette Altsammen forat du ikke skal rejse herud som «Lammet til Bjørnen», men som til En, der holder meget af dig og istedenfor alleslags uvedkommende Ting, helst vil tale med dig om de vedkommende; skjønt dette, som sædvanligt er Vejen til at prøve hinanden, – dog ogsaa til at finde hinanden.

Fra min Kone har jeg modtaget ikke behagelige Efterretninger; hun betænker sig atter paa at komme; men jeg haaber det Bedste.

To interessante Sangemner har jeg; maaske udarbejder jeg dem, til du kommer. Fra Bætz. hilses. Vi har det som sædvanligt godt, og lider ikke af Varme.

din Ven

Bjørnson.

Til H. C. Andersen.

[Ariccia 20/7 1861].

Kjere Andersen!

De er dennegang kun Konvolut, Omslag; men da det er om den kjere Collin, haaber jeg De undskylder.

Jeg vil i den Grad benytte Dem dertil, at jeg vil skrive blot følgende Smaating: Hils Fru Serre og sig, at jeg skal engang besøge hende, naar jeg bliver en berømt Forfatter, – og bliver jeg det ikke, er det muligt, jeg gjør det alligevel, da hun har et godt Hjerte.

Og lad mig saa faa høre, hvad Deres næste Fortælling handler om; jeg er ganske utrolig nysgjerrig.

De skal ikke skrive mig til, uden De ret har Lyst dertil; men føler De Lysten, ved De, at det glæder mig.

Jeg har læst Mynsters Breve; og de har gjort megen Virkning paa mig, – ikke som Breve; thi [de] ere jo lidet betydelige, men ved den sælsomme Mængde Betragtninger, de vække, dels ved Tiden, hvori de ligge, og det højst forbausende kolde Forhold, hvori man stillede sig til den (Napoleons Tid, Englændernes Bombardement) dels ved de Personer, man støder sammen med, og deres Skyggebilleder paa Væggen. Ogsaa er det mærkeligt at læse disse Stumper af Aars Monologer og at se Uhrmageren stille Værket i sit Uhr, hvis Skive vender ud mod det store Torv. Hvor forfængelig Mynster var! Og det voxede! Og hvor træt han var af Verden, hvor lidet troende paa dens Fremgang han dog gik bort! Gaar det an at tro paa Gud og at mistvivle om Verden? – Hans Breve er ogsaa meget mærkelige ved det, som de udelader. Thi man maa altid have in mente, at han selv har ordnet dem.

Jeg læser Historie og Kunsthistorie, og jeg arbejder paa Sigurd, hvad Gud give sin Lykke til.

Lev vel!

Deres inderlig hengivne

Bjørnst. Bjørnson.

Til Jonas Collin.

Ariccia 20/7 1861.

Kjere Jonas Collin!

Det var et prægtigt Indfald af dig at skrive mig til. Du kom engang just som jeg sad meget ene. Thi min Kone er her ikke; maaske er det atter uvist om hun kommer, saaledes forfølges nemlig alle mine Ønsker og Foretagender i Livet af Nisser.

Jeg længes ganske uhyre efterat høre, hvad Andersens nye Fortælling indeholder. Det er ganske urigtigt at kalde det, som Andersen nu skriver «et Eventyr». Det var hans første, saadanne smaa fuldendte Tingester, som man kunde putte i en Nød, og som man atter kunde uddrage og omspænde en Verden med. I disse Eventyr hersker ogsaa en ganske fuldendt Form, der ikke befatter sig med noget andet end den inderste Kjerne i sit Stof. Men nu, siden Andersen, ofte ubilligt, er trængt tilbage fra Romanens, Dramets, den filosoferende Fortællings Omraade, er det blot forat lade alle disse kuede Rodskud sprænge sig som Egen frem gjennem Klippen paa et andet Sted, og nu har han, Herren hjælpe mig, baade Dramet, Romanen og sin Filosofi tilstede i Eventyret! At dette saa ikke længer er Eventyr, forstaar sig af sig selv. Det er noget, som er Andersensk, og forresten ikke passer i et literært Apothek, ja om saa Mesteren studerede sig gal. Imidlertid kalder vi det familiært mellem os «Andersens Fortællinger», skjønt det slet ikke heller er Fortællinger. Nu er det noget som hverken har Grændse foroven eller forneden, følgelig heller ikke i sin Form og som derfor blot den allergenealeste Natur kan styre. Og dette kan Andersen undertiden saaledes gjøre, at enkelte af hans Frembringelser utvivlsomt hører til det første, som æstethisk er skabt.

Men hin Ubundethed, at al Form, og al Verden, den tragiske, komiske, lyriske, episke, Betragtningen, Sangen, Prædikenen, Spøgen, det Levende, Livløse gaa sammen som i Paradis, gjør, at man skjæl ver for hans næste Arbejde! Hvilken Hemmelighed rører han, hvilken Rejse maa vi gjøre, og vil det lykkes eller ikke? Du ved, at hvad jeg ikke kan komme ud af det med, det er naar han gjør Religionen til et Hospital, hvorpaa man først kommer, naar man bliver syg, eller hin Strid med Vorherre, hvori først Kræfterne fratages os, og saa siger Vorherre: vær’sgo’, forsøg nu!

Saadan sker det ofte i Verden; men det er i Digtningen altid en pinlig Historie, hvis vi ikke med Tilforladelighed tør regne paa Menneskets frie Vilje, frie Valg. Han lader ofte Religionen indhente sine Personer, saa de ere hjemsøgte af en Art Bedøvelse, dog ingensteds saa slemt som i «Salomon de Caus» af Munch, hvor Manden ligefrem først gjøres gal, forat Gud kan raade paa ham. Naar man saaledes standser sit eget psykologiske Maskineri, kan man følgelig heller ingen psykologisk Udvikling præstere, følgelig Intet, som kan fange æstethisk Interesse; – det er kun Livet andengang, raat, tungt, trykkende.

Men jeg vil haabe, at dette nu er overvundet; thi han lever formeget i Lykken, til længere at ville fastholde saa mørk en Side.

Altsaa jeg venter, og med en Blanding af Angst og Henrykkelse paa hans næste Arbejde. Hvad han hernede skabte, var stort, denne Rejse er følgelig velgjørende for os Alle. Ved hin livlige Omgang saaatsige med Alle og Alt i Verden er det ogsaa lykkes ham for sin nye Frembringelsesmaade at erhverve en Form, der solklart og ømt som Solstraalen omslutter Alt, den rører. Hvor den derfor ofte slet ikke befatter sig med sin Opgave uden højst indirekte, der er den dog noget saa mærkeligt i og for sig, at man tør ikke skjære bort. Giv ham nu Godhed og stille Hensyn uden at det dog sker paa din Individualitets Bekostning. Selv det Største er i Nærheden kun Menneske, jeg kan saa godt præke det for Andre, og kan saa daarligt holde det i Omgang dermed. Men vær ham dog en god Aand, hvis du lever længer end han, vil det glæde dig at vide, du har været det.

Tak for dit Brev, det aander saamegen Velvilje, baade for ham og mig. Du er en haandfast liden En.

Med Sigurd Slembe arbejder jeg, saa Sveden ofte staa[r] mig i Panden. Der er meget Mathematik i dette Stykke, jeg tror undertiden formeget. Men jeg har nu engang Trang til at skrive saa.

Du siger du har undervurderet mig som Digter. Jeg maa smile; thi alle, der sætter «en glad Gut» som det Øverste, jeg har skrevet, gjør egentlig dette, fordi de ikke havde Lyst til at være med og ane noget Større i det Foregaaende, og saa ret blev tilfreds ved at kunne sige: se dette er engang ret formfuldendt, men det forstaar sig, da blev ogsaa Manden, saasnart det Formfuldendte kom, hvad han egentlig er, «en ret respektabel, dog ikke mer end almindelig begavet Digter».

Nu lad Folk have den Tro; det kommer i Digtningen ikke an paa Øjeblikkets Dom. Den er vederkvægende at tage med, den kan ogsaa undværes. Jeg har nu levet her et helt Aar uden Venner, følgelig uden et godt Ord, og hvad jeg ser hjemmefra er ikke godt. – Men jeg er ret meget glad og arbejder med Hengivelse og Mod.

Kong Sverre var jo egentlig antaget. Theaterchefen skrev, at han overlod Censor at underhandle med mig om det han ønskede strøget i Elskovsscenerne. – Men jeg har sendt Stykket i Trykkeriet. – Jeg hører, de vil udsætte med Udgivelsen; jeg synes lidet derom, da Folk dog maa se, jeg arbejder; men jeg finder mig deri; det er af hine Nisser, som jeg før talte om.

Jeg erindrer ikke, at jeg har lovet dig Manuskript til din Fader. Jeg har nemlig slet Intet, som kan kaldes Manuskript. Jeg river mit Papir op i Remser, disse fylder jeg og ordner med Tal, og andre Lapper lægger jeg ved Siden fulde af Indskud og Rettelser. Saa skriver jeg dette altsammen af, retter ogsaa ofte heri, – hvad skal saa kaldes Manuskript – det Første eller Andet? Det gaar Altsammen Pokker i Vold. Jeg har heller ikke en Bog hos mig af dem, jeg har skrevet; og jeg taaler ikke se Kladen, naar jeg er færdig. Jeg længes meget efter at komme saa langt op, at jeg kan se det Forudgaaende med Fred; thi denne Tilstand piner. Jeg kan i Øjeblikkene være glad i det, men det er dog blot Øjeblikke, mine Arbejder er endnu ikke blevne mine Venner.

Hils Andersen og Fru Serre.

Din

B.

…

Til Clemens Petersen.

Ariccia 14/8 1861.

Kjere Petersen!

Dit Brev kom vel. Jeg lider saa af Hede, at jeg er uden Selskab; det sædvanlige i Bøger og egne Tanker magter jeg ikke uden Hjælp at underholde; denne Hede overgaar i sine Virkninger Alt, jeg har kunnet forestille mig – hos mig selv; thi ofte nok har jeg kunnet tænke mig en doven gjennemkogt Tyrk, men selv at blive en, derom har jeg aldrig drømt.

Mine Arbejder ligger og gisper som paa Land drevne Fisk, der rigtignok endnu har en Del i Vandet; mine Bøger ere læste, kastede, de nye gider jeg ikke aabne, jeg bader tre Gange om Dag, æder, sover, plages af Vellyst; thi Fanden anamme, om jeg ikke opdager Flerkoneriets Princip i Sydens Hede. Ret godt Humør, men alle Fire fra mig strakt, og det har nu varet en Maaned.

…

Hvad du i dette Forhold taler om Mangel paa Pietet forstaar jeg ikke. Til vore Forældre? – Jeg vil haabe du aldrig hos mig eller mine Sødskende har sporet andet end det dybeste Pietetsforhold? – Mellem min Fader og mig var engang – ikke Brud, men Spænding; selv da dyb Pietet. Du skulde se os sammen i vort Hus; du har ikke seet skjønnere Hus. Alle selvstændige i sjelden Grad, og alle kjædede om vore Forældre. –

Eller mit Forhold til min Kone? – Du, der ellers talende, skrivende, respekterer det Individuelle, maa ogsaa gjøre det i Forhold af Venskabs Natur. – Sig mig nu: kan du tænke dig mig saaledes ægteskabelig forbunden, at jeg ikke med levende Sands vendte mod andet Smukt, Eventyrligt, Kjækt, Lidende og fattede ofte en Lidenskab derfor, som – blot een Gang, til jeg er belært – kan gaa for vidt, men hvorfra jeg bestandig føres tilbage? Det er dig ikke muligt at tænke mig anderledes. Forholdet til min Kone er smukt, kan ene voxe, aldrig dale, thi jeg agter, elsker hende. Hendes Troskab, Livlighed, Klarhed, friske, naturlige Følelse, hendes velsignede Dreng – hvad er dog ikke dette Alt? Jeg skal ret sætte et lykkeligt Hus; det er mine kjereste Drømme at ligge og udtænke mig det. Hun er saadan en Studenterkone, saadan en rask paa alle Planer følgende, til Opbrud strax beredt Sjel, og evig glad og god. Vort Samliv har ofte været heftigt i 10 Minutter. Men jeg ved, at jeg har været god med hende, og at hun elsker mig derfor. Jeg ved, at jeg vil være det; ja i visse Stykker en dygtig Ægtemand. Jeg vil vistnok aldrig mere blive saadan ret forelsket udenfor Huset; den sidste Kur var stærk; men ofte glad i Andre, jeg tror det er forbi med mig den Dag det ikke længer er saa, ligesom jeg ogsaa tror, at mine Fordringer daglig stiger, saa det altid bliver vanskeligere at bortføre mig.

Saadan ogsaa med mine Venskaber, som du synes at dadle. Jeg maa bestandig have dem, enkelte gamle lægger jeg ned, nye tager jeg op, men er allerede nu vanskeligere; her fra Rom til Ex blot eet (Waage). Jeg skylder saaatsige mine Venner Alt; jeg ser at Goethe endnu i sit 40de Aar gjør det Samme, og endnu med sand Heftighed slutter sig til nye. (Meyer, Kayser). (Han var ogsaa dygtig forelsket endnu.)

Men Kjerligheden til min Kone stiger i samme Forhold som andre Forbindelser vanskeliggjøres. Jeg vidste det jo, at det vilde gaa saa. Fraværelsen har ogsaa været god, hendes Breve har tildels været mageløse, og min Længsel er stærkt opblandet med gode Forsætter, skjønne Erindringer; thi vi har levet sammen i to Aar. Nu er jeg vred paa hende; thi hendes Rejseplaner har plaget mig fra Februar til nu, og skjønt jeg har gjort alt muligt forat faa dem klare, har hun dog altid nye Hindringer. Dette er en Fejl ved hende, at hun altid er for tidligt paa Færde, og naar det saa skal gaa løs, meget ængstelig, naar jeg ikke er hos hende. Sidst maatte jeg skrive haardt. Dagen efter mildt. Det maa være Omgivelserne, som forvirrer hende. Men nu haaber jeg at hun kommer; her er længe Alt beredt for hendes kjere Modtagelse.

Hvad du skriver om mit sidste Brev til Hviid er morsomt.

«Kong Sverre» er jeg ikke egentlig misfornøjet med; du vil aldrig finde Ord, som siger dette; thi over intet Arbejde har jeg været sikkrere, klarere. Naar jeg derimod siger, at jeg ikke er der, hvor jeg vil være, er dette en anden Sag. Mine Skrupler over «Sigurd Slembe» staar endnu paa, skjønt jeg i disse Dage ender andet Stykke, som jeg strax sender Eder, da det er mig et vigtigt Arbejde, nyt, friskt, og Meget vovet. Der er Troldom i dette Stykke. Scener er der, som jeg ikke kan forklare dig, ogsaa Andre skal have ondt ved at forklare, hvorledes det undertiden gaar til; men at det er rigtigt siger en vis Hjertebanken, hvormed disse Scener læses. Jeg sparer adskillig paa Sigurd selv for næste og sidste Stykke, følgelig styrker jeg Begivenhedernes Masse, saa han føres mere end han taler. Udgangen er storartet; det tør jeg sige. Det smerter mig, at jeg maatte opgive en Karakter, som jeg havde tænkt saa korrekt, og hvortil en Frøken Munch er Studiet. (den ældste.) Men da jeg kom ind i Stykket (d.v.s. i Tanken), saa jeg, at Elskerinden formeget var Extrakt af det Hele, medens jeg tvertom maatte bruge hende som behagelig Modsætning i den Lidenskabelighed, hvoraf Stykket gløder. Du indser, hvor let en saadan Forvexling kan foregaa.

…

Skriver et og andet Digt.

Lev vel, kjere Ven. din

Bjørnson.

Efterskrift.

Hvorfor jeg ikke sendte Stykket til dig? Fordi det simpelthen skulde trykkes. Vilde du kaste et Øje paa Korrekturen, var det mig naturligvis kjert; – men det egentlige Arbejde maatte mine Venner dele mellem sig. Det gaar ynkeligt! Først ude i September kommer det. Husk, at da Ibsen eller rettere Kristiania norske Theaters Direktion, strax faar et Exemplar. Du kan begribe jeg trænger Penge.

Hviid har gjort mig et mageløst Peg; men du maa paa ingen Maade forurolige hans gode Sjel dermed, som tænkte at gjøre Alt til det Bedste. Han skrev til Hauch, at nu skulde Stykket ikke indleveres! Jeg havde naturligvis ligesaa lidet bedet derom, som før om at levere det ind. Var det Sidste engang gjort, maatte jo Sagen have sin Gang. Og i ethvert Fald: skulde der skrives, maatte jo jeg gjøre det, da Hauch havde skrevet til mig.

Der er stor Forskjel paa ikke at indlevere et Stykke og at skrive til Direktionen: jeg vil ikke levere det ind. Jeg skrev til Hauch for om muligt at gjøre det godt igjen; men naturligvis kan jeg vente mig, at man Intet nu vil have med et Stykke at bestille, hvorom man uden Nødvendighed gaar hen og mælder, at man ikke vil levere det ind.

Formodentlig sker Alt til det Bedste her i Verden, og jeg gjentager det: Hviid foruroliger du ikke med et Ord!

Brevet til Hauch var vanskelig at skrive, jeg maatte naturligvis sige ligefrem, at det, at Hviid skrev, var en Misforstaaelse og forklare, at den kom deraf, at jeg overhovedet var misfornøjet med Indleverelsen, hvad han saa fortolkede som en Vilje om at afslutte med Theatret. Men hans Handling, engang gjort, underkjendte jeg naturligvis ikke. Altsaa er mit Stykke ikke inde for Theaterdirektionen; den gav ellers en smuk Resolution.

Til Hauch skrev jeg fra Leveren angaaende Anken over Kjerlighedsscenerne, idet jeg tog hans Tycho Brahe til Udgangspunkt og paastod at dette Stykke forat lempes Wiehe var mishandlet, og at Øehlenschlæger paa saadan fejg, Bifald søgende Maade aldrig mere kunde føres paa Scenen. Nu faar jeg Brev fra ham, hvori han naturligvis beviser, at han blot arbejder paa at faa Øehlenschlæger op, og i den Retning jeg vil. Han tøfler om og deklamerer om Heibergs Kritik, sin polære Modsætning o.s.v. o.s.v. ja du kjender den gamle Vise i Barnevognen.

B.

Anden Efterskrift.

Jeg udgiver en Digtsamling til Jul, da jeg tror det bedre at lade Sigurd Slembe komme i passende Afstand fra Sverre. Sigurd Slembe kommer altsaa som i Februar eller Marts, lidt før mig selv. Saa begynder min egentlige Arbejdstid; jeg mener dermed rolig Læsning og Linjer ned imellem. –

Min Digtsamling bliver neppe stor, men alletider stor nok til at give et Indtryk (større end Richardts). Naar mit andet Stykke er færdigt, kaster jeg mig udelukkende over Smaadigte. Jeg maa øve denne Form op; den ligger langt bagud og er dog af overordentlig Vigtighed for mine videre Arbejder. Let at kunne forme ud den flygtige Følelse, den rejsende Tanke og en Gang for alle vænne mig til at modtage og indbyde disse Smaagjæster istedenfor alle Slags pjattede Erindringer og Konversationsstumper er mig magtpaaliggende. Min Kones Komme tror jeg vil blive en god Hjælper her. Mit Barn og hun og jeg vil tumle om og idyllisere ovenpaa alle mine Rejser og tildels ikke ubetydelige Anstrængelser.

Af de Digte jeg har færdig vil jeg ikke være let at finde igjen for Eder, – indbilder jeg mig idetmindste. Der er noget i dem, som ligner – kan du tænke dig? – Welhaven. Jeg raser for at faa fat i en Alfred de Musset, da han bestemt kommer mig lige imøde; men Weilbach er et Asen og det lykkes ikke.

Hvoraf kommer det at du i ethvert Brev til mig forsvarer Kritikens Hjerte og Ret og Betydning og – ja du ved selv bedst? Hør dog op engang. – Det glæder mig, at jeg intet Eccho hører af din Pariserrejse, ikke fordi at det jo vilde glæde mig, men fordi du har det som jeg, at du helst taler derom bagefter. Een Gang skal vi udvexle – o hvilke Masser! – – – At jeg her bor sammen med Malere har havt en heldig Indflydelse paa mig, ligesom for min Arkitekturlæsning. I Bloch har I en Begyndelse til en stor Maler, i Kølle en elskelig Naturmaler, hvis Kunst jeg saaatsige studerer.

Ved atter at gjennemlæse dit Brev, ser jeg, at Begyndelsen deraf dog igrunden slet ikke er kjerlig. Du siger, at du har ventet Brev fra mig «med Uvilje». – Men Kjere, hvem skrev sidst, – og hvem (thi det er Hovedsagen) nedlagde i dette sidste en saadan Inderlighed, som hele hans Hjerte rummede for Venskab med dig, hvem gjorde det gjennem hele Ark i snakkende Fortrolighed – og derpaa fik intet Svar? – Og jeg hilste dig gjennem Hviid, Heegaard, Karoline, Hilsener med Ord i, forat minde dig, og da jeg ikke engang vidste, hvor du var, skrev jeg til Hviid og bad ham dele Brevet med dig. Kan jeg Mere gjøre? – – Dette Brev til Hviid ser jeg nu, at du gjør Nar af; thi det er ikke kjerligt, hvad du derom har skrevet; det ser jeg nu, jeg har først læst det i god Tro. At der i hint Brev fra mig, «er en total Forkastelse af alt, jeg har skrevet, Pukken paa at det alligevel er noget Overordentligt» – se, det er et Sprog, som jeg ikke kjender. Jeg har hørt tale om den Sort Katzenjammer hos Forfattere, men ligesaalidt som jeg selv har havt den, taaler jeg at Andre paadutter mig den. Hvad jeg engang skrev til dig om Arne, kunde jeg for den Sags Skyld skrive om hin Bog den Dag i Dag, naturligvis Opdagelsens Heftighed frataget. De Anker jeg har imod den, at det Sorte kom mere med end jeg vidste, det Forfængelige ligesaa – er klar Erkjendelse, ikke Øjeblikkes Overvindelse. Bogen som Tanke og Plan har jeg aldrig underkjendt.

Da Halte Hulda kom ud havde jeg fuld Bevidsthed om at den ingen almindelig Lykke vilde gjøre, solgte den derfor til lav Pris. Da en glad Gut kom ud, sagde jeg at den vilde gjøre megen Fruentimmerlykke, men var ikke noget synderligt. Om Kong Sverre har jeg fra Eder alle ikke hørt et godt Ord. Du har desuagtet ikke fra mig noget Tegn paa Mistillid til denne Bog, skjønt vel Betænkeligheder, der mere rammer mit nuværende Standpunkt overhovedet, end Bogen. «Den nye Form», som du behager dig at kalde mange og store Betænkeligheder over Jamben, som jeg har baaret ligefra Halte-Huldas Tid og først nu ført til en Slags Afgjørelse, – kunde visselig hos en Kritiker af din Evne vække andet end Spot. – Du kunde anvende den, hvis jeg laa nede i Uklarhed og pjaskede Talemaader; jeg haaber du har i mine Bekymringer seet Andet end dette. Mig vil aldrig Klarhed komme fuldere, end at jeg maa sige: paa det og det Punkt er jeg uklar. – Jeg tror den største Tænker i sin mest indviede Materie har de samme aabne Steder.

Fortiden lider jeg i det Dramatiske som Lyriske under et Formskifte, det er mig en meget alvorlig, undertiden sørgelig Sag. Jeg vil over Jul bryde op min Fortællermethode og se, hvordan det der vil gaa. Og før jeg saaledes har forsøgt mig rundtomkring (thi du maa indrømme at jeg har mange Felt) og opnaaet nogen Ro i det Arbejdede, før bestaar min Klarhed væsentlig i Erkjendelse af, at der mangler mig noget der, der og der igjen – og dette er ikke til at spotte. Men Spot er det at føre Alt tilbage paa Trykningen af «Kong Sverre» og til den dermed forbundne Barselfeber. Jeg erindrer mig aldrig at have havt en saadan. Mangen Gang vexler Indtrykket af det Arbejdede; dette vedbliver, enten Bogen er trykt eller ej, og tilhører 10 Minutters Heftighed – Forholdet til Publikum er ingenlunde det bestemmende. – Undertiden er du rigeligt forsynet med Mistanker, ofte af en smaalig Natur. Jeg glemmer aldrig da du overfaldt mig i Anledning af den Haandsrækning, jeg vistnok klodset nok, men virkelig ene af Erindring om min egen Kamp som Kritiker, søgte at give Dagbladets forrige Theaterrecensent. Eller min Samtale med Rosenkilde, hvori du troede at jeg stod og smigrede ham! – Ofte med Banghed tænker jeg paa, hvorhen det nøje Bekjendtskab til menneskelig Skrøbelighed i det Smaa, som (jeg ved ikke hvor) du bestandig udvider, tilsidst vil føre dig. Poul Møllers aandelige Resultat anser jeg for utroligt sørgeligt; thi om dette Kundskabens Træ gjælder rigtignok Skriftens Ord «at spiser du deraf, er du Dødsens». – I ethvert Fald er der visse Mistanker, som anvendt mellem os To giver et uværdigt Udseende; hvad dog er en mindre Ulykke end den, at det Smaalige altid har det Ukjerlige i Følge. Jeg ved nok man hellere siger at det udspringer deraf; men dette er ofte ikke sandt; det kan, har jeg ofte seet, udspringe af sand Retfærdigheds, Nøjagtighedsfølelse, ængstelig Kjerlighed; men at det avler Ukjerlighed, det er desværre saameget sandere.

At være Kritiker og med Magt og Betydning i en saa ung Alder som du har, maa efter al menneskelig Regel have adskillig Fare for Gemyttet, og maa ogsaa undertiden føles af dine Venner. Jeg beder Gud om, at jeg for min Del altid maa have Overbærenhed dermed i fuld Erindring af det Rige og Skjønne, som dit Venskab tilfører. I al din Omgang kjender jeg ingen bestemtere Fiende af det smaalige end Hviid. Og maaske ham, Inspektøren, – men Heegaards til Ex. er et smaaligt Folkefærd. (Jeg mener her de to Brødre eller Fættere). – Tag nu op i Kjerlighed, hvad jeg har skrevet i Kjerlighed. – Man vil nu have mig hjem til Theatret!

din Ven.

Til Clemens Petersen.

Ariccia 15/9 1861.

Min kjere Ven!

Jeg kan huske, at jeg har grædt af Glæde over Brev fra dig, endvidere at jeg har løftet Nakken som en Soldat, der har faaet Roes af sin Oberst; men jeg tror dog ikke, at min Glæde nogensinde har været saa frugtbar for vort Venskab og mig selv, som nu ved at læse dit sidste Brev. Jeg har intet bedre Ord at takke dig med end det, at jeg modtog det idag, Søndag Morgen, og det har skabt Søndag i og om mig, jeg er hjerteglad. Vist var jeg noget vred paa dig, men bar Vreden saalænge, til den fik mildne sig i Erindringen og jeg fik lavet noget til, som kunde fremkalde tydeligt Svar; thi dine sidste Breve har været – nu ja, nok om dette. Jeg har hvad jeg ønsker, dit Billede oppudset, bekrandset, paa sin Hædersplads, og i Søndagspuds gaar jeg her omkring og ser paa det. Du kjere Ven!

Det er nok muligt at længere nede i Brevet gaar jeg ved Siden af et Par af dine Bemærkninger, ikke forat korrigere, men udfylde; nu er jeg ikke oplagt. Jeg er bare glad. – Du kan maaske ogsaa se det derpaa, at jeg skriver fejl andet hvert Ord, skriver noget for nok – værre kan det da ikke være. Formodentlig bød jeg dig Osten, naar du bad om Brødet, hvis du idag spiste Frokost hos mig. Jeg maa hviske dig den Hemmelighed, at jeg aldrig har trængt Venner saa saart som her i Italien og navnlig i denne Sommer, og at det har gjort mig bitterlig ondt, at I bleve alle borte, og at I, naar I kom, aldrig kunde tale mig kjerligt nok; thi I vidste slet ikke, hvor øm jeg var bleven af Savn. – Nu er Alt dette over, min velsignede Kone er ogsaa kommen, Heden er taalelig, min Sommer skal nu begynde.

Ja, hun er kommen, ny, tillidsfuld, varm – Herregud, jeg har aldrig været gift før! Jeg har ingen Møje havt af de To før, ingen Glæde i Smaating, deres egne Smaating, ikke lagt mit Hoved i Blød forat finde paa Noget for dem, hjælpe dem, more dem, – du kan tro jeg er varm om Hjertet og modig i Tanken under alt dette! – Jeg bærer Gutten milevis og timevis, jeg rider med ham paa Sadelknappen, og hun synger og ser sig om, jubler til Udsigterne og Vejret. I Rom har vi lejet, flytter ind om 12 Dage, og jeg haaber paa en herlig Vinter. – Jeg har fundet alt jeg søgte, og mere til; thi der var noget i mig, som har ventet paa at blive Familiefader for Alvor; det vidste jeg ikke af.

Og Kong Sverre har gjort mig megen Glæde. Dette Besøg i Øehlenschlæger, som jeg paa min Vis og i Korthed længtes efter at aflægge, før jeg gik videre, synes mig vellykket; Opgaven kunde have været meget større, men vilde som saadan maaske voldt mig Vanskeligheder, som havde forbudt dette sommerglade Tog gjennem Politik og Romantik. De to Stilarter brydes artigt allerede som det er, og den forstandige Læser vil føle det, at jeg næstegang bøjer tvært af til een af Siderne, og har han læst Arne, ved han, hvilken det bliver. Den samme Trang jeg følte til gjennem en glad Gut ligesom at forsone mig med Folk, til at kunne bede en liden Pige tage og læse, den samme følte jeg ligeoverfor dem, der dog vil se et Udbrud engang, noget over det bestandig Rigtige, nemlig det Gale, det op i Luften ad Solen til, og derfor blev Sverre som den blev, han Murstykket, og hans Børn de viltre Ornamenter derpaa. Men jeg kan ikke selv læse det højt. Det ærgrer mig, men det er nu engang saa. Jeg kan kun læse Sverre og tildels Nikolaus; bedst Sverre og Martin, Haakon undertiden hist og her. Inga næsten aldrig; jeg vilde saa usigelig gjerne høre En læse det for mig. – – – –

Sigurd Slembe, d.v.s. Mathematiken i ham (andet Stykke) er nu færdig, jeg skal til at gaa det igjennem og løfte Replikerne til Øjeblikkets Liv; de har endnu blot det organiske. – (Modsætningen er vel tosset, men jeg gider ikke tænke den ud.) Jeg vil betro dig i ramme Alvor, at denne Trilogi, naar den er endt, vil bringe mig mere Glæde end alt det Andet tilsammen. Den er ogsaa Resultatet af alt det Andet.

Det bedrøver mig at høre, at Waage endnu er slap; du maa nemlig (i Fortrolighed) vide, at en Forelskelse hernede i en herlig Pige var paaveje at slaa ham til Jorden. Han er en smuk Mand, denne blide Herre, med sin Dannelse, adskillig Forsagthed, men dygtigt Mod. Hans Latter er saa trillende vakker, hans Organ erotisk, hans Tanker ædle, sikkre, hans Gemyt meget dybt og meget skjult. Hans Smag ualmindelig. Han passer egentlig til at leve som din Vært, dog mere studerende og til at være den stille Harmoni i en større aandrig Kreds. Han er en Svoger af en af de Mænd i Dan mark, jeg respekterer mest, Fibiger, og han er visselig en værdig Svoger. – Hvad der hændte ham hernede, tror jeg vil gjøre ham godt i Længden; af for voldsomme Studier var han bleven noget opløst, træt; vistnok blev han nu endnu mere træt; men vil nok siden føle, at Energien dog er bleven udviklet gjennem Forsagelsen; jeg tænkte, det allerede var kommen. – Du kan der faa dig et Øre, hvis du vil, men skræm ham ikke (ikke i sig selv, men fra dig). Dog – Venner bør man egentlig aldrig anbefale. Jeg holder hjertelig meget af ham og vil altid finde ham.

Atter ser jeg, at Andersen holder af mig og roser mig. Det er bestandig lige ufatteligt, ja det kan neppe være rigtig sandt. Jeg holder af ham og for bestandig; thi jeg fatter ham til det Inderste, og han er jo usædvanlig mærkelig. Men paa Gjensidigheden tvivler jeg og anbefaler dig at se videre efter. – Collin er en liden haandfast En, men det er ogsaa omtrent Alt, som endnu kan siges om ham. Jeg skrev ham til (d.v.s. egentlig Andersen); jeg valgte den Form for et Par Udtalelser. Nu forlanger han mere Brev, men Grunden er jo bortfalden, skjønt det halvvejs nu gjør mig ondt ikke at fortsætte. Han skrev ogsaa først til mig og smukt og simpelt. Hvad skal jeg gjøre? – Egentlig har jeg vel gjort en Synd, og han er et saa rent Gemyt, at jeg føler den. Han havde jo som Andersens Ledsager mere Interesse for mig end der personlig tilfaldt ham; der var jo ogsaa dagligt Smaakrangel mellem dem, som førte Mægleren nærmere end Mennesket vilde strax. Men hvis jeg skriver, er det dog en liden Løgn, og som bedst mærkes derved, at jeg saa maa til at digte Brevet; her staar os jo ingen Materie imellem os.

Jeg læser Filosofiens Historie af Schwegler, en god, stærk Bog, som interesserer mig heftigt. Nu maa jeg læse Logik, før jeg gaar videre. – Ja, dette Møde med Filosofien haaber jeg af alle i Rom bliver det frugtbareste for mig, men kan jo endnu Intet sige. Jeg haaber det blot. Jeg slutter intet Kapitel, uden at tillige en mægtig Erhvervelse er gjort, og bliver det saadan ved, saa bliver ogsaa mit Haab Vished. Og Gud give det! Hvad ellers Ungdommen tager som Begyndelse, kommer jo sent op i mig – maaske skulde jeg tidligere have overvundet mig til at gjøre, hvad jeg først nu gjør af Lyst.

Jeg hører du skriver om Hamburg og Hanover. Jeg begriber paa Forhaand ikke dette og længes derfor efter at læse. – Det er sandt: vil Hegel have Manuskript i Oktober? Ja, men ikke alt! For Guds Skyld, det er ganske, ganske umuligt; jeg er jo ikke af dem, som har paa Lager, og jeg maa gjennemse til det Sidste. Han skal faa en Del og skal faa efterhvert til Slutten af November. Naar saa Folk har faaet Sverre og Digtsamlingen, haaber jeg de tillader mig at skrive som jeg vil og ikke lægger tilside Sigurd saadan som Halte-Hulda. Den er jo ganske i samme Retning. Og tro du mig, at uden disse Ting som Forløbere gik det galt med Publikum og mig, saa intimt det undertiden syntes. Nu hviler de paa, hvad de let kan forstaa og morer sig med at classificere mig snart hist snart her, dog helst saadan mellem Hertz og Hauch, uden at jeg tillægges den Enes Psykologi eller den Andens Tænkning. Dette morer dem, som sagt, de faar mig ind i Familien, – og saa kommer Sigurd. – Ofte kommer en Banghed over mig; noget siger mig, at jeg ikke faar fuldføre Sigurd, før jeg selv kommer hjem. Hvor det vil bedrøve mig, ja det vilde tage den halve Glæde bort af mine mange kjere Gjensyn. – –

Ved atter at gjennemlæse dit Brev, ser jeg, at jeg har sprunget over en Bemærkning om Collin, maaske fordi jeg tog Tanken om Andersen for langt med. Du har ganske ret; han forstaar mig fuldere og helere end Andersen, der i et Nu tager Tingens Yderligheder og skimter Kjernen, men saa ikke udfører eller sammensætter det. Jeg har ogsaa skrevet det til Andersen selv, at Collin forstod mig bedre. Dette atter fordi han er «haandfast». Men ikke fordi han er «tungsindig». Det synes mig, som du er noget rundhaandet med dette Prædicat, ligesom det efter Kierkegaard er paa Mode – endog at anlægge Tungsindighed. Hvad der endnu ikke er udviklet og har stille maaske dybe Længsler efter dels at blive Noget i og for Verden, dels efter at faa større Klarhed til Exempel i religiøse Forhold (og begge Ting passer nok Collin) kan man dog ikke strax kalde Tungsindighed. Heller ikke Enhver, der forpupper sig, og hvortil den Danske har Hang, er derfor tungsindig. Ja, det kan forme sig saa mildt, at det ligefrem blot er en Vane, hvori Vedkommende gaar nok saa lykkelige.

Selv naar du taler og beskriver den tungsindige Clemens Petersen, protesterer det i mig lige ud i Neglene. Der er en stræbende tumlende Masse Dygtighed i dig, som nok kan gjøre dig det broget nok, baade naar den drøvtygger Erindringer om Sammenstød med Verden (især fra en yngre Alder, hvor den naturligvis paa mange Maader kom smærtelig til kort lige over [for] hvad den vilde) og naar den beskjæftiger sig med ikke endnu løste og med altid nye Problemer. Men tungsindig, nej, min Gut, ikke mere end jeg. At du nok magtede at gjøre dig til tungsindig, kan jeg tænke mig; men man tager jo gjerne Bestik for Coursen af de Stjerner, som sees gjennem Taagen, – og af dem, jeg har seet oppe over dig, skulde jeg rigtignok spaa dig en bemavet Professor, Etatsraad, undertiden lidt Krakiler, lidt Original, men altid frejdig, færdig til Organisation, Reorganisation, Prygl, Latter, og troskyldig Glæde, – ligesom der umærkelig ligger foran dig paa Bordet, hvor du holder Spøg, en philo[so]fisk Materie af Dybde og Nyhed, ligetil det Sidste.

Dine psykologiske Udviklinger ere for mig altid lærerige; der er stærkt System og overraskende friske Blik i dem. Men tror som bestandig at du tager dit System for Mennesket (imidlertid lige belærende for mig; thi om det passer en Enkelt, er jo en Bisag). Saaledes tror jeg nok ogsaa at du skyder noget fejl i dit Brev, dennegang dog mere i Methode end i Realitet. Jeg tror det er rent galt, naar man skal tillægge en Mand et Prædicat (fEx. «ukjerlig») i dette eller hint Øjeblik, eller i flere Øjeblikke tilsammen, da at springe over Øjeblikkene, der er oppe som Exempler og gaa tilbage til Personens Inderste og spørge der. En levende Mand er jo ingen urokkelig Sætning, og det kan derfor let hænde, at det, der søges, er i Begreb med at omdanne sig; men man kan ikke komme efter det, uden netop ved at agte paa Øjeblikkene og deres Sum. Hør Forskjellen: spørger En mig: er Clemens Petersen ukjærlig, mistænkelig? saa svarer jeg hurtig, bestemt: Nej. Men spørges der: har han havt saadanne Øjeblikke, som dog lade den Dom fældes, da svarer jeg: ja! og jeg fremlægger til Ex. dit næstsidste Brev. Det er da ogsaa kun Gud man ikke kan tillægge Begreber, som ikke er i hans Væsen, – vort er dog Øjeblikkenes Bytte, hvad vi hele vort Liv arbejder imod, og det kunde dog hænde os, hvad man ti Minutter i Forvejen vilde bande paa, ikke kunde hænde. Dette skal i ingen Henseende have Anvendelse paa de foreliggende Spørsmaal i dig (thi du har jo nu ophøjet det til Spørsmaal, saa smukt alvorligt som du tog det); hvad dem angaar maa jeg minde om, at jeg kun holdt mig til Øjeblikke, foreliggende Øjeblikke, gav dem, ikke dig, Karakter, men dulgte rigtignok ikke, at hvad Omstændigheder, haarde Forhold (Kritikens) kan have aftvunget dit gode Væsen, nok kunde tilsidst gaa over fra Øjeblikke til Mere. Men jeg er fuldstændig beroliget. Med saa overordentlig Klarhed paa Fænomenet selv, som den dit Brev viser, kan nok endnu et Øjeblik sejre over dig, men rigtignok ikke mange.

At din tappre Modstand har besejret noget i mig, eller hjulpet mig dertil, det har jeg jo sagt dig og takket dig for. Din Methode var et Par Gange splitter pinegal, men tilsidst fandt du den rette, og da dit Brev kom, hjalp det mig uhyre, ligesom et senere. Men naar du siger, at du ingen Synder har ligeoverfor Venner, da maa jeg le; thi le kan jeg derfor, at du i andre Ting er dem saa særdeles meget, saa det har ingen Fare, – men du er rigtignok undertiden saadan mod somme af dem (og ogsaa, men paa en noget anden Maade mod mig) at man maa besinde sig lidt for at huske dig som du til andre Tider er. Du ved jo selv, du er lunefuld som en lykkelig Jomfru, og har tillige det tilfælles med hende, at det pludselig er i bedste Selskab, blandt bedste Venner og Omstændigheder at det skal ud og sole sig, som vilde du ret maale Omfanget af det tilstedeværende gode Humør eller den legende Aand. Havde du ikke skrevet saa stærkt og vistnok ogsaa rigtigt derom, vilde jeg have sagt at det da var opdukkende Mistanker (Øjeblikkenes) der tog dig i Luggen.

Jeg fik et Brev (mageløst) fra Greensteen, hvori han gjorde tæt Nar af dig paa den elskværdige Maade som du nok kjender. Hviid er undertiden snyde vred paa dig, naar han skriver, det aander ud af Linjerne uden at han siger et Ord, og saa kommer der et Tillæg (helst i Margen) som hilser kjerligt fra dig med et muntert Tillæg, – det er nu den gamle Historie. Jeg glemmer aldrig den Dag du kom ind ganske tyk i Ansigtet over en Bemærkning af Hviid til dine Bemærkninger i Barfods Bog. Du beklagede dig aldeles højtideligt over dette Menneske, jeg ler endnu saa, naar jeg husker det, at jeg har maattet holde op her en Stund.

Nu ja, du har dog gjennem meget Vræl og Spektakel en Del solide Venner, og din Fremstilling af det Smaalige, hvorledes det avles, er vist mere spidsfindig god i sin Almindelighed end sand her. Du springer et uhyre Led over, nemlig at du er produktiv, hvilken Trøster, Stadfæster af det godt Tænkte, Ven at hviske til, er ikke det at kunne skrive det ud til Folk og se det hos sig igjen under den Bevidsthed, at det nu er dømt og renset; thi som trykt er det Slette pludselig ogsaa bleven slet hos dig selv, det Gode godt, uden at Nogen siger et Ord.

Naar du har denne Ven, saa behøver du ikke af Venner at forlange Fortrolighed over dit dybere Tænkte, eller rettere at savne den saa stærkt, hvad jeg heller ikke tror du gjør. Hvad du derimod siger om psykologiske Samtaler i Conversation (Selskaber mener jeg) slaar mig; ak ja, saa er det. Men bland ikke dette med Venners Omgang; sandelig andre for Hjertet styrkende Ting er oppe der. Savner du Vennerne selv maaske? – Hviid er dig naturligvis mindre som forlovet, men Gud, du har dog andre? Du, saa rig, saa stærk i Følelse, du har dog andre?

Dette maa være et Øjebliks Mismod, du kan aldrig mene det, kjere Petersen, du har dog virkelige Venner, jeg mener saadanne, som du selv anser derfor, og kan blive glad hos, finde dig igjen hos, baade i Erindringer og i Forhaabninger, hvad nu Stemningen driver dig til helst at søge. – Jeg tror det er anden Gang denne Klage kommer igjen, men desuagtet kan den jo kun være et Anfald og ingen Smerte. Jeg vil heller ikke tro det.

Til Hegel har jeg skrevet og bedet om Forskud. Men skal Alt være færdigt til Oktober den 1ste, saa maa Alt gaa om. Mine Stemningsdigte kunde han faa strax; men de kan ikke aabne, det maa Fædrelandet og Lejligheden, – saa de rene Digte. Men i hine har jeg adskilligt at rette, og før den 1ste Oktober tager jeg ikke Samlingen for Alvor for mig. Til da «Sigurd». Min Tid i Italien er ganske inddelt. – Hils, hils! Lev vel og Gud signe dig, skriv mig snart til.

din Bjørnstjerne.

Til Clemens Petersen.

Rom 14[–15]/10 1861.

Min kjere Petersen!

Tak for dit Brev. Det var uno tenore skrevet, flød ogsaa saaledes ind i mig. Nødvendigt, hvad ydre Formaal angaar, var det ikke længer, da Hegel allerede har fritaget mig. Hvad indre angaar, førte det med sig mangen værdifuld Oplysning, hvorfor jeg takker dig. Mine lyriske Digte er ikke store; men de ere gode. Og de bærer blot Vidne fra et beskuende Menneske, holdt saa fjernt fra personligt Oplevet som vel muligt, hvad det Udvortes angaar. Jeg ved ret godt, at min egentlig Digtertid i dette Genre kommer først senere, naar baade Livet i mig er bredere og Formen derfor mageligere i Linjen. Thi selv om det nu gik, gaar det dog med Møje, og jeg har ikke Raad til al denne Tid i ren musikalsk Retning. – Ja, senere engang, naar de blive «et ufrivilligt Hjertesuk». – Men desuagtet udgiver jeg engang min Digtsamling Prøver, Smaasyn, Musikstykker o.s.v. thi baade glæder det mig selv, og finder Komponister og Sangere med og uden Stemme.

Derhen at hvert Digt giver et Medmenneske en Forløsning, derhen er jeg ikke kommen; jeg føler mig meget liden, naar jeg læser Schillers og Goethes; men mit Mod stiger igjen ved at læse Andre, som jeg af mange Aarsager ikke vil nævne. Se nu de Digte, Ravnkilde sætter i Musik til Jul; – jeg tror du vil synes om dem.

Nej, til Dramerne holder jeg mig; thi her er noget, som jeg er vis paa, skjønt ogsaa Meget, som jeg endnu ikke kan naa. Til det Sidste hører ogsaa absolut, at jeg savner den rette Medarbejder i Publikum. De misforstaa jo alt muligt jeg skriver og bliver dog ganske glade deri. – Efter hvad jeg kan se, misforstaa de Sverre ganske. De ser deri noget lyrisk Noget, skjønt det ikke falder dem ind at nægte, her er to Karakterer, som dog egentlig ikke kunde blive dette uden en gjennemført Handling; thi det Ene brister virkelig med det Andet. Dette, at Sverres Slutning er: ingen Slutning at kunne faa, se, det er jo ganske misforstaaet som om det var et bizart Indfald at slutte netop der, – hvor Historien slutter. Hvorledes tænker man sig da en stor Mand? Som forstaaet, beklappet, kronet, ikke alene af Guld, men Forstaaelsens Deltagelse? Ganske vist kan han se saadan ud, – kun ikke i en reformatorisk Tid, naar hans Storhed var Reformation. – Saa kan man sige til mig: er det saa, da lad Tragedien ogsaa faa Magt over ham; aabne de Smertens Sluser, som du her standser baade i Handling og Ord, lad os føle Rystelsen af heftig misledet Samtid og en stor, men uforstaaet Modstand. Ja, hvis den var tragisk. Men i en saadan Jerntillid, som Sverres, der lader Tvivlene, Smerten bringe Gud et ydmygt Taareoffer, og netop derved saa stærk gaar ud og siger, virkelig saa han selv tror det: «Hør: her er Ingenting, slet Ingenting paa Færde; Alt staar saadan bare en Smule paa Spidsen, og brister det, saa er det fordi det ikke duede til at holde; – men Hovedsagen gaar nok!» – se, det er, Skam, ikke tragisk.

Og vil man sige, at selv ikke dette er der, saa vil jeg bestemt svare: jo, det er der. Men her var ogsaa Maadehold nødvendigt; man skulde vide de Tanker, ja blot de Timers Tal jeg har anvendt paa ikke at gjøre hans Scene tilslut med Sønnen længere eller anderledes. Smerten er med Flid: dels lagt længere tilbage i Stykket (husk bl. Andet Udgangen af anden Akt) dels kommer den under Sententsens Form:

µDen, som har grundlagt Alting paa et Afsavn

har først den rette Kraft at styre Andre.

– Noget som Goethe har lært mig; – og som er enhver bevidst ældre Natur meget ejendommelig.

Jeg overser ikke, at en Klasse Læsere, (igrunden dem, jeg bedst lider) smigrer mig, naar de saadan sidder og raaber paa Mere, – som de jo ogsaa skal faa, men hvad jeg ikke behøvede at bebude. Slutning – er her; hvad Sverre vil, er gjort; og den Mand befatter sig ikke med Illusjoner. Han gaar Tomme for Tomme i en umaadelig lang Vej og tager Døden ganske som lejlighedsvis, der den kommer. Saaledes vil jeg ogsaa vise ham døende i næste Stykke, siddende med Haanden fuld af Papirer, som nu skal leveres Haakon (historisk).

Min Kone og Gutten har været inde at forstyrre mig. – Petersen: der er intet Tidspunkt i mit Liv, som jeg sætter over dette Høstophold i Rom.

Da jeg i Ariccia ganske rigtig blev færdig med «Sigurd Slembe» andet Stykke, har jeg nu i tre Uger udelukkende seet Musæer og læst det Behørige dertil og endnu Mere. Deraf er jeg nu ganske træt og vil herefter inddele min Dag saaledes, at jeg har Formiddagen til Sigurd, Middagen i to Timer til Musæerne, Eftermiddagen til Læsning, Aftenen til min Familie og mine Venner. Jeg er jo nu en Mester i at inddele Tid; Kunsten er rigtignok ikke ganske min, men en ufrivillig Trang og Uforstyrrethed.

Paa Grund af den hidtil brugte Fremgangsmaade har jeg ikke endnu afskrevet tredie Akt, skjønt det jo kan gjøres paa to Formiddage. Derfor har du heller endnu ikke erholdt Stykket som paatænkt. Og naar det er afskrevet – skal jeg da sende mine tykke Strimler eller lade det end engang afskrives. Det Sidste koster Tid, det Første Penge, og da Karoline fører hver Bajok op i en Bog, er jeg bleven meget betænkelig med Penge. Imidlertid: du skal faa det. Første Stykke kan jeg naturligvis ikke sende dig, da jeg ikke tør mejsle Slutningen deri, før sidste Stykke er fuldfærdigt. De maa jo ganske korrespondere i en vis Slags Grundtone, som jo ene hører det skrivende Øjeblik til, eller den Begejstring, som et samlet Indtryk giver. Men du vil heller ikke savne det, da jeg engang har skrevet det til dig, og hvad jeg om og af disse Stykker skriver, ikke siden forandres som i alle mine foregaaende; dertil staar jeg selv i en alt for besværlig Klemme. Ja, besværlig maa den kaldes; det er saa udelukkende paa een eneste Vej, og denne saa skarpt afstukket, at jeg naar ud, – saa jeg undertiden standser og spørger mig selv: er det Mathematik jeg holder paa med, eller har jeg ogsaa faaet det til Poesi? – Jo, Gud ske Tak, det har jeg dog; men ofte maa jeg være ud over den enkelte Scene forat se det; thi Replikens Ordlyd har den saa sjelden; dens Forhold til Situationen derimod med en Kraft, som det kommer an paa at give den rette Toneevne, saa den ikke bliver fornummet som selvlydende, hvortil netop det Opnaaede alvej frister. Det vil sprænge sig selv i Øjeblikkets Glæde over at være bleven til.

Dagen efter.

Ved at læse mit Brev over, ser jeg, at jeg har skrevet i det snakkesalige Hjørne. Da bliver 1 Ord gjerne 5. –

Dagens Nyhed for os hernede er Weilbachs Dreng. Han selv lader i denne Begivenheds Solskin det Smukkeste i sit Gemyt saadan straale og gjøre Vaarduft, at det ret er en Fornøjelse blot at se ham. De Øjne, hvormed han kan tale om, at Drengen har skidt sig ud, er ganske dejlige. – Jeg har nu mange Slags Fornøjelser, saaledes ogsaa Richardts Komme. Han har alt gjort mig meget godt, og jeg tror at jeg her vil faa en dygtig Omgang. Allerede første Aften taltes om hans Digte. Han paastod gjentagende, at de Digte, jeg fremhævede, og hvad jeg fremhævede i dem, og hvad jeg sluttede deraf o.s.v. er Altsammen hans egne Tanker; men forunderlig nok ikke hans Venners, der maa have seet for længe og kjendt paa ham, til at se ham ret. Han har fortalt mig sit Stof for de nærmeste Aar (Julianus Apostata) Han vil nu et stort Stof med een Gang; faar altsaa ogsaa med een Gang at overvinde de Vanskeligheder, som man ellers plejer arbejde sig fra i fire à fem. Men jeg tror han har Taalmod til at sprætte op, saalænge, til Maalet er truffet; thi jeg forberedte ham paa, at taget paa denne Maade, bliver der paa lange Strækninger ikke Tale om Inspiration, Digtning, men om Mathematik og Haandværk; steg han jevnt med sin Evne opover, blev Poesien mathematisk uden at han selv følte det. – Og for historisk Stof maa Fantasien først have faaet denne Evne til Mathematik. – Richardt har en absolut Mangel paa det Punkt at lægge en impliceret Plan; jeg ved, at der ogsaa skal Øvelse til.

Mine Portræter skal du faa. Hviid maa ogsaa have til sin Hædersdag. End jeg, som havde skrevet fem lange Vers til den samme Dag, og da jeg sluttede, opdagede jeg, at det ikke duede. Men saadant kan ikke gjøres to Gange. Til Bevis paa min Vilje, men ogsaa paa min Mangel af Evne, lod jeg Weilbach faa alle fem Vers til Opbevarelse, men med Forbud mod at sende. Nej, jeg kan ikke gjøre Lejlighedsdigte, uden at Anledningen staar mig fjernere. Her faar Poesien ligesom ikke Værd, jeg har jo i dens Sted siddet og sagt ham Hjerteord, som ingen anden end vi Tre, Fire troende kan høre paa. Forklar Hviid dette og sig, at saadan hænger det sammen med det udeblevne Digt.

Fra Greensteen har jeg nu to elskelige Breve, ogsaa et Par Digte, der vel bryde mod en ny Form, men endnu, som jeg skrev ham «holde paa at løbe efter hinanden i en musikalsk Sextur» – og som jo ikke gavner til Noget. – Jeg har læst to ganske ypperlige Kritiker af dig, og dine Rejseindtryk var skrevet i elskværdigt Lune; jeg lo og morede mig, som naar du skulde lægge din Rumpe tilrette. – (Husk paa i dine Kritiker at gjemme bort igjen «jeg», «vi», ja endog «man»; det gaar alligevel. –) – En Oversættelse ved Schmidt fra Fransk om «Romanen i vor Tid» var aldeles ypperlig, ogsaa som Oversættelse. Du skriver meget ligt denne Mand. Du siger mig mere Nyt end han; hvad han sagde, kjendte jeg, men hans Fremstilling lod mig alvej sidde og have Syner i det, jeg kjendte, – lange og herlige!

Ellers er det noget nedslaaende altid at læse denne Klage og se Vejen stænges, før man endnu er kommen ind paa den. – Men man kan kun svare med at tro paa sin Gud og sin Tid – og ikke blot paa Voltaires og Goethes. – – Rudolf Schmidt gaar paa Skruer; den mindste Anmærkning under Oversættelsen er en Skrue; hans Lap til mig – en Skrue, hans Stemme hul – og dog er han dygtig. Du maa hjælpe ham. – End Hviid, som har glemt Levin under Boguddelingen. Han stod ikke alene paa min Liste, men gjentagende har jeg mindet derom til min Kone og ham. Han skal ogsaa bevise mig den Artighed at tage Skylden paa sig selv og sende ham «Kong Sverre». «Smaastykkerne» er udsolgte. Oplaget var mellem 3 og 4000 Expl.

Hvad du skriver om L. Dietrichson og Bang er rigtigt. Og det ender med at du engang dræber L. Dietrichson. Men han skulde tages itide, og altid behandles med Mistro. Isandhed han er ingen Lærer i Israel.

At du dog aldrig har skrevet mig til om L. Dietrichsons sidste Bog. Jeg kan jo ikke læse den, og jeg faar heller intet Uddrag af den, ikke engang en Kritik.

Jeg ser at Martensen skal holde Talen ved Oehlenschlægers Statue. Det er et ganske utroligt Fejlgreb. Hvad har det Menneske her at bestille? Saadant er saa raat, at jeg skulde tro, det skeede i Norge og ikke i Danmark. Tag da Kjøbenhavns Borgermester med een Gang, eller forsaavidt det er Staten, saa Hr Hall. – Men hvad baade Staden og Staten i Embedsdragt har her at bestille, forstaar vist ikke Mange. Det er en Ære at tale ved denne Statue, som paa Samfundets Vegne kun tilkommer Carsten Hauch, paa Studenternes og Ungdommens Hr Carl Ploug.

Hvilket højtideligt Moment, og hvor trøstende. Fra norske Selskab kommer vistnok Sverdrup eller Richter som Repræsentant. Ibsen kan ikke tale. Men kommer Ibsen maa du faa fat i ham. Du kan tro det er en Mand, som kan tænke.

Da der holdtes Sørgefest for Øehlenschlæger holdt jeg paa at berede min Rejse til Kristiania. Saa heldig var det laget, at en Avis med Beretning om Festen blev lagt om min Ost. Jeg var dengang (som sædvanlig) aldeles syg af Kjerlighed; naturligvis ogsaa af Hjemve og Længsel til det Ubekjendte, og hvorom lagde sig en magisk Hemmelighedsfuldhed. Jeg fik Fred, blot hver Morgen jeg var udsovet og foer ud i den knittrende kolde, klare Luft. Mod Aftenen ganske syg. Kjerlighed, Ærgjærrighed, Hjemve, Uvished, – og saa laa jeg og læste i Avisen, og hvori Øehlenschlægers Navn glindsede gjennem Oljen.

Havde nu denne Indvielses Fest været udsat et Aar, var jeg kommen som Repræsentant fra norske Selskab og havde ved denne Lej lighed faaet holde den bedste Tale i mit Liv. Havde den været udsat et Aar, kunde jeg maaske have skrevet et Arbejde, som gjorde mig glad den Dag Festen holdtes. Nu vil jeg ikke rigtig være det for min egen Del, men for Samfundets; thi at vi ere komne saalangt, vi rejser en Kolossalstatue for vor første Digter, lover flittigt Besøg i de hellige Templer.

Skjønt dette Brev ikke egentlig er et Brev, maa jeg dog sende det. Thi det er jo ogsaa det samme, hvad jeg skriver; du skyder tilbage med en anden Bue. – – Nu begynder jeg at kjende Rom, Jeg ved hvad hver Statue i Vaticanet vil sige, og Kejsernes Buster kan jeg Træk for Træk som deres Historie. Hvor Templerne stod og sank ved jeg, Roms Historie næsten som min egen. Nu har jeg tilbage at kjende Kunsthistorien (Maleriets og Arkitekturens) saagodt, at ethvert Fænomen strax stiller sig i sin Række. Saalangt er jeg ikke kommen. Men dertil kommer jeg i Vinterens Løb; thi mine Forstudier begynde nu at ordne sig. Det er uhyre Masser at beherske, men som beherskede berede de ogsaa det Ordnedes stille Nydelse. Vilde du gjøre mig en alvorlig Tjeneste, burde du sende mig en Filosofi, som jeg havde godt af, det være sig Kants eller hvad du selv tror. Jeg er saavidt orienteret, at jeg ingen Traad taber, hvor jeg saa falder ned. Og til at læse dem i Række og Geled kan jeg ikke tage mig Tid, kanske paa mange Aar. Men nu og da vinde en Ven blandt dem, nu denne, nu hin, det er, hvad jeg længes efter, og maa indskrænke mig til.

Du skal sige mig hvad du i Vinterens Løb agter at tage dig for. Først: om du har et eller andet Stipendium; dernæst hvad du agter at udbrede dig over a. som Læsende, b. som Skrivende. Og for det Tredie: naar agter du at tage Doktorgraden? For det Fjerde: hvorover vil du tage den. – Det er mit alvorlige Raad til dig, at Doktorgraden skal du haste med. Ingen ved, hvorlænge Hauch lever, og du skal staa færdig. Et Universitetsliv maa du gjennemleve, af den simple Grund at du pligter det. Som Doktor har du visselig fore løbig Stipendier at rejse med, da det vel ikke kan være Nogen tvivlsomt, at du bør understøttes i Retning af Universitetsposten. Altsaa opnaar du et beskuende Rejseliv, derunder lidt Hvile, og siden et stort Forum, uden at nogen særegen Anstrængelse behøver at være forbunden dermed. Thi det æstethiske Liv maa paa intet Punkt være anstrængt. Noget i vort Judicium lider strax Skade derved. – Skynd dig altsaa op mod Doktoren, at du kan komme paa den jevne Bane, som baade skyder mod Maal og i mange Henseender letter dig selv.

Til Slutning et Par Ord om dit – Giftermaal. Jo, min Ven, du bliver baade gift og lykkelig. Det er slet Ingen som tror, at du formaar dette saa tidligt som mange af dine Venner; og har du troet det selv og er derfor nu mismodig, saa har du troet meget fejlagtig. Du vil blive nydeligt gift engang, naar du er bleven saa gammel, at det kan ske til din Lykke; thi meget af din Reflexion maa være med, og altsaa denne have vundet en saa behagelig Form inde under Følelsen, at den ret kan tiltale en ung Pige med stille Hjertelag. – Disse mismodige Enkemandstoner, hvori du nu spiller din ensomme Fløjte ved Hviids Udflytning, haaber jeg snart glemmes. Kom op af dine Forretninger, din Læsning, bliv Doktor, rejs, lev, nyd, og du skal se, hvor blidt det kommer en Dag.

Saa send mig snart Brev igjen. Tillige Weilbach, – om ikke Andet, saa en Gratulation. Men ikke saaledes at det tager Tiden bort fra mit Brev; thi jeg er gjærrig paa dine Bogstaver. Hils Hviid og lever ham Indlagte. Hils Fru Heegaard og sig, at mere end to ubesvarede Breve faar hun ikke. Hils de mange Andre; Gotfred Rode er jeg vred paa, fordi han blandt Nordmændene benyttede sit lille Øjeblik til at kalde Ibsens «Hærmændene» Indledning til et norsk Drama, som om det kan have Fortsættelse, der ikke kan tænkes anderledes end om igjen eller slet ikke. Nordmændene tror, at det ikke er rigtigt, uden de saaledes taler Sagamaal og læser op Historiens eget Bogstav fra Scenen, – og det lille Øjeblik en dansk Æstethiker havde mel lem dem, benyttede han til at stadfæste dem i denne Vildfarelse og gjøre Vejen tyngre for os Andre. Du maa takke ham.

Her er nu et herligt Oktobervejr. Du skal se, jeg faar noget udrettet i saadant smilende Selskab fra oven; thi hin Spaaen i Himlens Vejr, Fuglenes Flugt og Skrig, som de Gamle havde, bliver hernede saa let at forstaa; man føler sig bestandig afhængig af Vejret, Ens Indre skjælver i Solskinnets Glæde, ruger mørkt i Sciroccoen, lægger Vingerne sammen i Regnvejr, og lytter til alt Skrig, spejder mod hver sort Plet, om det bebuder en Forandring i de himmelske Magters Lune.

Farvel du Kjere! Mine Venner Richardt og Hartvig Lassen fra Norge beder hilse tilligemed Weilbach, og min Kone mange Gange!

din Ven

Bjørnstj.

Til Clemens Petersen.

Rom 26/10[–2/11] 1861.

Læg et tykt hvidt Papir under Bladet, saa træder Skriften bedre frem.

Kjere Petersen!

Du ved maaske, at der nu i Norge føres en Kamp paa Liv og Død over mig som Digter. I Modstandernes Rækker er Prof. Monrad naturligvis Anføreren, og han skriver med megen Dygtighed. Han skriver af et ondt Hjerte ser jeg, følger mig lige ind i Evigheden med onde Spaadomme. Meidell anfører Forsvaret, er altfor klog til at indlade sig paa de enkelte Bøger, men vækker syngende poetiske Erindringer om mig, afdækker den Andens Ondskab, er vittig, kjerlig, samler Gemytter og lader Fem være lige, hvad ellers det Æsthetiske angaar, hvorpaa dog netop han ikke har ringe Forstand. Monrad har Theorien forud, men den sørgelige Skjebne, at han er nægtet den dybere Forstaaelse. Det er som Satser og Bevisrækker ganske rigtigt, hvad han skriver, men passer sin Gjenstand som hin bekjendte Næve passede det blaa Øje.

Han har ogsaa dennegang forløbet sig. – I det Enkelte: thi havde han læst med Rolighed vilde han ikke have troet at Kroningen er det, hvorom Kong Sverre handler, men om noget meget, meget mere; han vilde ogsaa historisk have underrettet sig og fundet, at den i Norge var noget splinternyt, af Magnus indført, som blot brugtes til Paaskud af begge Parter og overhovedet vilde han, naar han ikke dreves af saa blindt Had, undgaaet mange lige store Fejl og en Del Uærlighed) – I det Hele fejler han; thi havde han ventet, saa havde han udrettet noget; men naar Sigurd Slembe nu kommer ovenpaa, saa bliver jo det Hele frugtesløst, eller maa begynde forfra, hvad Folk ikke ville have. Og saadan bestandig. Thi jeg er jo ikke en Digter som Øehlenschlæger, der kan angribes for fejlagtige Retninger, eller bebrejdes at jeg ikke ved, hvor min Styrke ligger; heller ikke En, som skaber det næste Arbejde ud af det førstes Standpunkt med blot fortsat Fantasi. Jeg er en Digter i Udvikling, der kan ingen endelig Dom eller Spaadom gjøres. Der kan ikke engang med synderlig Nytte gaaes ved Siden af mig; thi jeg er ikke dertil langt nok kommen. – Men da der nu maa en Del Had ud, før en ordentlig Kritik kan komme (thi kun Kjerlighed kan kriticere) er jeg ret glad at det kommer nu, medens jeg er fraværende, og før jeg endnu har skabt noget af det, hvorfor jeg er bleven Digter.

Det synes som at hele Kristiania er i en ubehagelig Bevægelse, som det er godt jeg lever udenfor, der demonstreres i Theatret med Hurraraab for mig, som selv Regjerings- og Højesteretsmedlemmer istemmer (har du hørt slige Folk!) – og andet Saadant, som jo ikke leverer noget, der kan klare eller gjøre mig godt. – Jeg faar Artiklerne nedsendt, jeg, min Kone, mine Venner læse dem. Jeg er atter som i Norge, hvor vi, min Kone og mine Venner nemlig, daglig havde samme behagelige Beskjæftigelse og Samtaleemne. Men betydelig roligere kan jeg nu læse det; thi dette rører ikke ved Andet end det, som jeg magter; jeg pines ikke af den Følelse ikke at kunne svare og handle som den Sejrende; de bære sig ad som nogle Tosse hoveder, det er min fornemste Følelse. Den enkelte Fordrejelse af min poetiske Tanke (og der er mange!) gjør nok ondt; men jeg er af de Lykkelige, som en Nats Søvn rejser højere op end jeg lagde mig.

Jeg skal nu gaa over til Sigurds sidste Stykke. Atter beskjæftige Forstudierne mig, naar du modtager dette Brev, skjønt dennegang i forholdsvis kort Tid. For Øjeblikket gaar jeg og mejsler hist og her i det renskrevne andet Stykke, o, som jeg elsker!

Den 27de

Heise er kommen, og skjønt han bor lige ved Siden af har han ikke besøgt mig. Se, derover er jeg fornærmet. Richardt er atter rejst. Ved du, at Richardt trods megen Venlighed, megen Tiltro, som det besejrede Øjeblik slider fra ham, dog bærer en stille Opposition mod mig? Jeg er temmelig vis paa det, skjønt jeg skal være en Skjelm om jeg begriber hvorfor. Saameget ser jeg, at han dog ikke bliver mig noget her i Vinter; kan ikke Hammerich, naar han kommer, blive mere, saa er jeg ogsaa denne Vinter alene, og kun den Forandring at jeg har min Kone, som dog ingen literær Fortrolig kan eller bør være. Richardt er dog, naar Alt kommer til Alt, idefattig. Jeg kalder saa disse Mennesker, som maaske bære een Ide ad Gangen, men paa en saa partikulær Maade, at den ikke taaler Berørelse, før den har faaet fuld Form, med Begyndelse, Udvikling og Slutning. (Paludan Müller). Den staar da der som noget meget interessant; men lidet velgjørende. Richardt har jo nok en liden lyrisk Varme desforuden; men ogsaa den maa først tage hjem og stege Æblet; han kan ikke være med og nyde det friskt paa Marken.

Du skal skrive til Philip Weilbach; det er skjønt som han holder af dig. Og er der noget, hvorom han har æsket dit Raad, saa skal du svare ham; thi han har en stærk Tiltro. Husk nu dette, og skriv ham til. Nu er han saa lykkelig, og han kundgjør sin Lykke paa en saa smuk, mod Andre opoffrende Maade. – Sig mig, kunde du hjælpe ham til noget, naar han nu atter staar med Familie i sit Hjem? Nu skriver min Kone andet Stykke af for dig.

Den 2den Nov. 61.

Dette lille Brev vil jeg sende, jeg ved egentlig ikke hvorfor; men det skal ikke betage dig noget længere, naar dit eget Brev kommer. Jeg har læst dine Opsatser om det kgl og franske Theater, og maa beundre deres franske Stiil og rolige danske Tankeærlighed. Vi arbejde nu langt bort fra hinanden. Der er ikke Tale om Samarbejde i samme Forstand som før; thi i alle Fald du bliver saaledes udrustet i dit Fag, at jeg ganske forvandles til Tilhører. Du har ogsaa nu faaet en Form, hvortil Intet længere er at sige. En Artikel som den om Carit Etlar, mageligt skrevet som den er, beviser bedst din uhyre Overlegenhed i Materien; se, saadan lønner det at arbejde. Nu maa du ikke slutte med Theaterkritiken; thi du er ligesaa uundværlig som Wiehe eller Phister dernede; du har isandhed skaffet Kritiken Rang igjen; jeg hører ogsaa af Folk, som kommer herned, hvorledes du staar godt og sikkert blandt de Tænkende. Ja, kjere Petersen: Fremtiden er vor. Og Ingen skal kunne sige, at vi ere komne til den sovende. – Og forat tage igjen en Hovedtanke fra mit næstforrige Brev: dit Tungsind ser jeg, Skam, Intet til i din æstethiske eller al anden Anskuelse; den giver fremdeles blot Solonumre i smaa Selskaber som hos mig. Hils det fra mig, naar det næste Gang optræder!

din Ven

Bjørnstjerne.

Til H. C. Andersen.

Rom 10/12 1861.

Kjere Andersen!

Paa en Tid, da jeg havde Stemning til at skrive følgende Vers, som maaske fortæller saa meget, at jeg slipper fortælle mere, –

Vær glad, naar Faren vejer

hver Evne, som du ejer.

Jo større Sag,

des tyngre Tag

og desto større Sejer.

Gaar Støtterne istykker

og Vennerne faar Nykker,

saa sker det blot

fordi du godt

kan gaa foruden Krykker.

Enhver,

Gud sætter ene,

han selv er mere nær.

paa en Tid, da jeg, Venskabets Mand, ja Produkt, havde Stemning til at skrive dette, kom det ganske som en Julepsalme mellem Fremmede at faa høre, De havde dediceret mig Deres fire sidste Eventyr. De, Vennen fra et Sommermøde, flygtigt, travelt mellem de tusinde fremmede Indtryk, De havde Hjerte forat erindre mig, naar mange Venner fra prøvede Tider ikke havde det.

Det rørte mig, min Kone ligesaameget og De havde her i Rom to Mennesker den Dag, som aldrig mødte hinanden uden at tale og færdes om Dem med alle mulige dejlige Ønsker og Overraskelser. Jeg fik frem Deres Eventyr forat se, hvilket jeg der skulde læse op igjen og opdager til min Forundring, at der er et, som jeg ikke har læst. Det maatte være Skjebne; som Theaterdirektør lod jeg engang en Elev prøve en Del Overgange med Stemmen og tog som sædvanlig Deres Eventyr til dette Brug og traf dennegang dette, som vedkommende Elev saaledes hakkede i, at Stemmen og Erindringen derom blev som Paddeskallen, hvori Eventyrets skjønne Sjel laa indeklemt. Jeg havde som én Angst forat komme den nær og løse Fortryllelsen, og i denne Angst laa Fjederhammen gjemt til den rette Tid. Igaar kom Budet om at løfte den susende gjennem Luften med Kjerlighed og Erindring, jeg sprang til, Skallen faldt, jeg tog Fjederhammen paa og bruste afsted med hele Deres forunderlige hjemlige og dog til det fjerneste Fjerne i Tankens Rige førende Storkeflok. Og aldrig har den ført mig saa langt, heller aldrig saa højt. Det er ikke alene Deres bedste Rejse, men der er en Vemod, et klogt stort Øje fra Himlen deri, en fjederlet Tilstedeværelse ved det Største og Mindste, saa aandig, at jeg ikke kunde andet end tænke den hele Tid paa det som vi kalde «Svanesang», noget til Himlen løftende, men saa højt, – at det bliver sidste Gang. Og det er vist, at den Dag det mældes mig (jeg haaber det bliver meget sent) at De ikke længer kan røbe af det Uanedes Hemmeligheder, men er selv flyttet op mellem Gaadernes Ophav og Løsning, – den Dag tager jeg «Dyndkongens Datter» frem, kysser Bogen og læser Eventyret langsomt ligesom vi følger til Graven under Musik. Og paa Randen deraf, ude paa Eventyrets Veranda, naar jeg saa staar der og ser ud i det Frie, er jeg vis paa, det sker med Taarer og med en Følelse af Hjemlængsel til det Eviges Minutter. Jeg kunde som Barn aldrig tænke mig Saligheden uden som det mest Pinende, der var til – næst Helvede; – jeg havde her en Følelse af den saa stor i det Uendelige, at alt det Oplevede og Ønskede ikke engang blev af Straaets Vægt i dens Herligheder, og netop derved kom dette korte Øjeblik paa Verandaen i Rang med mit skjønneste Livsmoment. Man kan aldrig komme længer i Glæde end til et Minuts Anelse af, hvad den evige Salighed er.

Var jeg hos Dem, da dette Eventyr blev skrevet, saa blev jeg bange, idet jeg vilde tro, at De aldrig skrev mere. Jeg begriber heller ikke hvad Indtryk der kan have skabt det. Den Evne De har til at finde de bedste Mennesker og i disse Mennesker det Bedste og at undgaa alt Andet, maa jo tilsidst føre op til det højeste, saavist som det Gode har Slægtskab med Gud. Og De maa netop derved komme højere, nærmere ham i Forstaaelse til Gjengivelse end vi Andre, som ifærd med Forstaaelsen, bortblander den i urenere Omgang, – i hin prosaisk tunge, lidt onde, lidt afsides førende, lidt fristende til Irlysene, som hopper om og vinker.

Maatte De nu beskyttet af hin Kjerlighedens Omgang længe bringe Bud til os fra og om det Højeste! Snart saadan, at ti Digte om Paradiset derved ere indsparede og overflødiggjorte, snart saaledes at vi finder det Højeste lysende i vore mindste Ting, og derved forsones med Jorden efter Paradiset, finder os selv og vor Familie, kan omfavne og føle Glæde, – men snart igjen saaledes, at det Højestes Tempel renses, vi pidskes ud af vore Sædvaner og vor daglige Bedrift ud af Stederne for det Hellige og Stille.

Da jeg er mig bevidst, at jeg mangen Gang har været vildfarende i Forstaaelsen af Dem, naar jeg nemlig har læst et Eventyr, som pinte mig, saa er det mig ofte nu en saa stærk Trang at faa raabe ud hvordan jeg er kommen til Forstaaelsen i Kjerlighed. Og da jeg paa den anden Side er mig bevidst, at jeg har talt med Dem om andre Ting end Deres Dyder og Fortjenester, er jeg vis paa ikke at blive opfattet som Smigrer. Ja, Bud og Hilsen, kjere store Digter og Ven; Gud velsigne Dem!

Nu havde jeg Lyst til at slutte, thi jeg er saa varm af Deres Omfavnelse. Men jeg ved jo, De spørger om, hvordan jeg har det og hvad jeg gjør. Jeg har det godt, indvortes og udvortes, ja jeg har aldrig levet lykkeligere, skjønt jeg har oplevet megen Krænkelse netop nu. – Og «Sigurd Slembe» sidste Stykke arbejder jeg paa, og det skal blive et stort Arbejde. Det andet skrev jeg i Ariccia, jeg læste det nylig i Foreningen (det er tre Akter), efter at have fortalt det første (som er een Akt). Jeg havde en solid Glæde deraf. Jeg har arbejdet et større Musikstykke for Heise, nemlig Bergliot over sin Mands, Ejnar Tambarskelves, og sin Søns, Ejndrides Lig i Throndhjem; de faldt nemlig begge ved Forræderi for Harald Haarderaade. Heise har dertil skrevet en Musik, som er den største, han har gjort, og som det skal holde haardt at høre uden Taarer.

Min Kone og min Gut gjør mig megen Glæde og giver mig megen Poesi! Ja, jeg er saa lykkelig, og jeg føler min Digtning saa voxende i Hjertets Klarhed og Aandens Styrke, at jeg kommer igjen som nyskabt.

Ham «den Haandfaste» skal De fortælle dette og hilse hjerteligt fra mig, saa hjerteligt, at det ikke blot føles som Ceremoni. Jeg skulde skrive ham til; men hvad skal jeg skrive om? Jeg har Mod til at sige dette lige ud, thi jeg ved at han forstaar mig. Naar vi atter har været sammen og knyttet et Par Ender, saa skal vi spinde dem ud, nu er jeg ført over i Meget og Mangt siden den Gang. Men hans Erindring hos mig er den samme klare, faste; han vil være mig en Vinding, saa oprigtig og sikker som han er; thi saa bevæget som vistnok mit Liv bestandig bliver kan jeg have det Behov, at saadanne Folk træde ofte i min Stue.

Træffer De Halls, Rung, Sannes, Thornams, A. Smidth (ved Casino) Gotfred Rode, saa hils dem fra mig og fortæl at jeg længes til Danmark.

Min Kone hilser Dem inderligt. Tak, Lev vel!

Deres taknemmelige Ven

Bjørnst. Bjørnson.

Til Chr. Hviid.

Rom 31/1 1862.

Kjere Hviid!

Saamænd, det var uventet at se din Haandskrift ringe paa hos mig. – Men det var kjerligt af dig; – det er ikke alle gamle Venner, som glemme mig.

Pengene fra min norske Ven kom mig meget uventet, men ogsaa meget belejligt; tak for din Umage og Beredvillighed nu som bestandig!

Du skriver at du dog vil være i Kjøbenhavn endnu et Aar. Nu ja, det tænkte jeg nok. I et frit Land har Juristen en stor Plads og navnlig før den almindelige Mand endnu er politisk opdraget. Men Hovedstaden uddeler dog alene Rollerne, og du bør ikke forlade den. Jeg forstaar dig ikke ganske i dette Punkt, jeg forstaar ikke at du kan læse Macaulay og ikke længes til at blive Politiker, og ikke føle, at du har Evner dertil. Tro blot ikke, at kun Phrasen gjør Politikeren i det mindre Land, fordi om det ofte ser saadan ud. Alvoret, min Ven, der som allevegne; det er Alvorets Tid, som overalt begynder. Du har Alvor, det er dette jeg elsker hos dig, ogsaa dette jeg nu savner her i Rom, ogsaa dette, der sluttede vor Kreds tæt sammen i Kjøbenhavn. Du har Hjertelag, Kraft, Evne til Vrede og Glæde, Interesse for alt Stort i Tiden, – og saa har du Kundskaber og Hurtighed i at omsætte dem. Mere forlanges ikke, o, det er saa uhyre meget! Jeg vil engang høre en ordentlig Udtalelse over dette Punkt, samt over det, hvorfor du forlader Advokatstanden, som dog opdrager Evnerne bedst og tillige staar det offentlige Liv nærmest. Du skylder mig en saadan Udtalelse.

Macaulay! – du ved vel, at jeg har slæbt hans Historie med lige til Rom; thi jeg kjender ingen dygtigere Læsning for en Digter. – Saa rent forskrækkelig som hans store Talent misbrugte sig paa det æsthetiske Omraade, saa bredskuldret indtager han sin Plads i det historiske, ser sig om som en Konge og byder til Stilhed. Ja, han har været mig som en Fader, der uden at lade som han ved, hvad jeg holder paa med, taler om noget Andet, men saaledes at hvert Ord er et Raad og et Exempel netop i det, hvormed jeg sysler.

Hauchs Digte har jeg læst, og de er det største, Julen har bragt. Petersens Dom har nok noget sandt; men jeg vil rigtignok overlade til ham at sige en 70-aarig Mand saadant. Især naar denne Mand hele sit Liv igjennem har lidt under karrig Bedømmelse. Carsten Hauch er en stor Digter. – Plougs Digte har ogsaa frydet mig, mere dog ved den Personlighed og det Liv, som stiger op deraf, end ved Fantasiens eller Synets Kraft. Den oratoriske Udsmykning er overalt kraftig, som det synes mig noget for kraftig, da den spreder for mange uensartede Farver over et ofte ganske lille Billede. Men ogsaa i dette viser det sig, at hans Vilje er større end hans Evne. Det er denne Vilje, denne stolte, ærlige Sjel som jeg beundrer, ja, som ofte har afpresset mig Taarer. «Elsker du mig?» – jeg ser ham saaledes i dette Digt, at jeg vistnok aldrig mere kan blive vred paa ham. – H. C. Andersens Eventyr ere mageløse; hans to Fortællinger derimod højst forunderlige og overanstrængte, skjønt med glimrende Syn i det Enkelte. Richardt læser Andersen ganske udmærket, og derfor er Andersens Julebog bleven os kjer. – Richardts egne Digte ere inderlige, ret velsignede. Han arbejder nu paa et stort Stof fra den første kristne Tid; men det gaar sent, og han er i daarligt Humør. Paludan-Müllers Digte har jeg ogsaa læst og vederkvæget mig ved deres klare Tanker, skjønt det synes mig, at han nu er undergivet for faa Indtryk, derfor falder han noget farveløs. – Ja, man kan rigtignok sige, at Danmark har et stort Julebord iaar, og at just ikke mange Lande nogensinde skal have opvist Magen.

Scharling er hernede; han er en brav Gut, godmodig, sund, frisk, men trods store Kundskaber inderlig umoden. Jeg bedrøves hvergang han taler om Petersen; thi Scharling er ikke det ringeste ond, og ikke istand til at bære Nag; derfor kan han ogsaa saares desto dybere, og Petersen har ret truffet ham. Herregud hvor let det havde været at sige ham alt det Sande, og dog kjerligt; thi Alt, hvad Folk siger ham, er ham ganske nyt, og han er strax taknemmelig.

Weilbach (som beder hilse dig) traver om her, saa han er bleven endnu magrere end han var. Han arbejder som en Myre, og nu i nogle Dage har han været daarlig, dog oven Senge. Gutten er saa fed som en Restaurationshund, han patter Kraften af Moderen og Faderen, men saa vil de jo begge To have det.

Weilbach er mig en sand Ven; han er ogsaa en trofast Natur. Kun er hans Tanker for meget optaget af Studier og Faderpligter, til at han kan være mig egentlig Omgang. En saadan savner jeg stærkt. – Richardt er det ikke; thi han pusler med allehaande, er Alles Tjener, Alles Selskab, tør Intet sige; vi ere Venner, men mest i Haandtryk. – Det er mig ofte paafaldende at en saa dygtig, ærlig, alvorlig Natur bliver liggende saameget paa den almindelige Alfarvej med alle Slags Smaaærinder; men saa er det, og den Drift, jeg fører med mig, gjør ham blot indesluttet.

Heise er lutter Musik, skjønt han i mange Henseender passer mig bedst af Alle her. Han er dygtig, har Ideer, sunde, paalidelige, men ikke egentlig høje, skjønt de kan være stærke nok. Jeg skrev «Bergliot» for ham, et større Nummer, som behandler Bergliot, Haakon Jarls Datter, over sin Mand Einar Thambarskelves og Sønnen Ejndrides Lig i Throndhjem, hvor de bleve myrdede af Harald Haardraade. – Hans Musik dertil har bevæget mig til Taarer. – Nu har jeg udkastet en tre Akts Opera til ham i stærk romantisk Farve, og det har moret mig særdeles. Første Akt har jeg udarbejdet i rene lyriske Sange, saa at jeg tænker hele Operaen skal blive et smukt Digt; – den vilde ellers ikke have interesseret mig. Saavel Richardt som Heise ere meget glade i mit Arbejde. Denne Plan og denne Akt har jeg tilligemed første Akt af Sigurd Slembes Død udarbejdet i Januar Maaned, og det kalder jeg godt arbejdet. Nu skriver jeg neppe mere paa Operaen, før Sigurd er færdig, d. v. s. ikke mere i Italien. Men han har ogsaa nok for en god Stund.

Heise døber mig i Musik, og jeg føler mig ogsaa snart som sat i Pagt med den. Mange Ideer vil jeg kunne udarbeide paa denne Maade, hvis det lykkes mig at forme dem helt igjennem til Digte og dog gjøre Musiken fyldest. Min Opfattelse af Textens Forhold til Musiken er en anden end Heibergs; men jeg ser, at det gaar godt, og da har jeg utvivlsomt her gjort Noget. Du ser, jeg i de (i hver Henseende) smaa Ravnkildske Sange har brugt den Heibergske Opfattelse; thi jeg vilde jo først være dens Herre, før jeg gik videre, lægge smaa Ideer paa en blød Form i Musikens Gænge; nu skulde du til Modsætning have hørt Bergliot, som er et nordisk, rimløst Digt, tildels med fri Rythmus. – Det Samme gjorde jeg jo ogsaa med Kong Sverre; jeg satte mig ved Oehlenschlägers Stol og lærte og gjengav efter Evne; – siden har jeg nu forladt ham i Sigurd Slembe og forsøger paa egen Haand. Nu ja, jeg arbejder, min Ven, ofte saa jeg er træt; men een Gang bærer det vel Frugt.

Min Dreng er sød, o, hvor han er sød! Min Kone er frisk, munter og længes til Neapel. Selv er jeg i bedste Velgaaende, bader fremdeles alle Morgener og gaar Tour.

Du skal hilse din Kone fra mig mangfoldig. Du skal ogsaa hilse dine Venner; fra Greensteen havde jeg nylig et prægtigt Brev, hvorpaa samtidig gaar Svar. H. C. Andersen vil jeg skrive til; sig ham det, hvis du møder ham.

Jeg savner Meget i Rom; fremfor Alt alvorlig Omgang. Jeg ser det godt, at de Andre ere trætte mig; men jeg er ogsaa træt dem. Der er formegen Æsthetik og forliden Ethik – i et kort Ord. Jeg holder ikke dette ud med bestandig Flugt fra det, der koster lidt, enten af Tanke eller af Mod eller af begge Dele. Æsthetiken gjør saa forbandet egoistisk og magelig, naar den udelukkende regjerer en Sjel, hele den øvrige Verden er kun til, forsaavidt den giver Behag eller Skræk. Jeg er ogsaa bange, at jeg selv er bleven mere alvorlig, eller at jeg i alle Fald ved Modsætningen drives til Yderlighed; thi det er mig ofte en Glæde, at lade de Andre, som kommer for at faa «lidt Passiar», føle sig lidt flade og smaa i en større Tanke. De driver da af igjen, og synes jeg bestandig er «saa oppe», de faar ikke more sig for mig. Nej, saa spiller jeg heller Wist med dem end «morer dem».

Farvel!

Din Ven

Bjørnst. Bjørnson.

Du siger, jeg kommer til Kjøbenhavn. Nei, det gjør jeg nok ikke. Videnskabernes Selskab i Throndhjem har lovet mig Stipendium, saa bliver jeg i Tyskland et halvt Aar, det andet halve i Frankrig, og saa rejser jeg lige hjem; thi jeg har jo virkelig Intet at bestille i Kjøbenhavn uden at hilse paa Venner; og maaske disse da ere borte fra Byen eller i alle Fald borte fra mig, hvad kommer mig paa Eet. Jeg rejser lige hjem; der er ogsaa nok, som venter paa mig.

D. S.

Mit Stykke skal i Bergen ingen Indtægt bringe mig, da jeg dertil skylder Byen formeget af Glæde og Godhed. –

Du maa endelig gjøre pene Undskyldninger hos Hegel, fordi jeg har undladt at skrive ham til. Han skal faa saameget andet fra mig. Og tak ham for det jeg fik for Sverre, andet Oplag. – I April faar han Sigurd Slembe.

D. S.

Til H. C. Andersen.

Piazza Barberini, Rom 16/2 1862.

Kjere Andersen!

Det samme tynde Papir maa jeg faa Lov at bruge; men De maa lægge et Papir imellem, og jeg skal kun skrive paa den ene Side og skrive tydeligt. Tak for Deres Brev! Naar man faar Brev fra Dem, er man vis. Saamange Stemninger som De er underkastet: Deres Hjertes og Karakterforholde ere de samme, medens saamange Andres skifte. Et hurtigt, klart Smil, et tungt friskt Hjerteslag føles op af Deres Breve, med det Samme jeg møder de første Ord deri. Indtrykkene forjage hinanden med en vis Skyndsomhed, men Følelsens Fylde i dem gjør dem blivende for os, og forsaavidt de grupperede sig om en Person, en Sag, give de en saa fast, afsluttet Forestilling, at man føler, De ogsaa selv har opfattet for ikke at glemme.

Jeg er meget glad over at være med i den Kjede, som rækkende hinanden Haanden i Deres Venskab har en Plads for bestandig i Deres Hjerte og Fantasi. Jeg sætter med Vilje det sidste Ord til; thi Optagelsen af et nyt Billede har jeg bemærket er ikke hos Dem blot at putte det paa sin Plads i Bogen, men det maa svinge om saalænge, til det har givet Dem noget, enten som De før ikke havde lagt Mærke til, eller som det var Dem kjert at faa erindret.

Hils nu Collin fra mig, og sig ham, at jeg denne Vinter er skuffet i mere end een Henseende i Rom. Jeg havde ventet mig saameget af Richardt for min Omgang, men har Alt i Alt ikke faaet det Allerringeste; ligesom jeg ogsaa har ophørt at tro synderlig paa ham. Han er saa god og nydelig saadan for Lejligheden, kan træffe det rette Ord, fremfor Alt det fredelige, behagelige), men se, det kan nu baade Præsten og H. P. Holst, og vistnok kan Richardt det med større Smag end den første og større Inderlighed end den anden; men det var dog ikke dette vi trængte, i alle Fald er det ikke dette, som jeg bryder mig om. Saa hører han til denne lille Klikke, som vil have Stueluft ind i alle Ting, helst ogsaa i de offentlige. Der er ogsaa Stueluft i flere (ikke alle) af hans Digte. Han kan heller ikke spise et Æble friskt paa Marken, han maa først tage det hjem og stege det. Hernede har han og Heises slaaet Klikke, saa vort Foreningsliv er næsten brudt. Thi op i denne Klikke drage de nu snart denne, snart hin Tilrejsende, som kunde give friskt Liv, og er osAndre derved en Ærgrelse. Det er den Hageske Klikke, som vi har faaet at drages med, og som i et saa lidet Samfund gjør Skade. Bissens, Roeds hører naturligvis derhen. Et nyt Centralsted er Puggaards Selskaber nu blevet for denne Klikke. Jeg arbejder og rejser herfra saasnart som muligt, og jeg er bleven baade grætten og ærgerlig; thi to Aar borte, saa trænger man højere Selskab, jeg begynder at føle mig noget fattig. Min Kone og min Dreng gjør jo at jeg holder ud, men jovist længes jeg, – og som sagt: de ere blevne Forrædere mod mig, og jeg lader dem føle det.

Deres Fortællinger og Eventyr var mig en Velsignelse. Nu skal jeg korrekt sige min Mening. Først om Eventyrene, fordi de ere saa aldeles fuldendte og fine. Dette De skrev hernede er i Rang med det øverste, som De har gjort. Jeg vilde, at det skulde slutte der: det er min Erindring, mit Liv!» Det næste formørker blot denne dejlige Slutning. – «Sommerfuglen» er jo ogsaa et af disse fuldendte Billeder, som De gav Vinger, men saadanne Vinger, at de aldrig mere kunne blive Pupper, aldrig mere faa Høst og vente en Andens Opvækkelse. – Psychen gjorde et mægtigt Indtryk paa mig; men man vægrer sig forat læse den to Gange. Isjomfruen har en Begyndelse saadan, at det jublede og sang i Luften, lo med Grønt og Blaat og Schwejtserhuse. De har der skildret en Gut saadan som jeg havde Lyst til at have en Broder, og hele Sceneriet, Babette, Mølleren, Kattene, hun, som fulgte med over Fjeldet og saa ham ind i Øjet, – jeg blev begejstret til Udraab og maatte gjøre flere Standsninger. – Men kjere, milde Mand, at De havde Hjerte til at slaa dette Billede istykker for os? – Den Tanke, som danner sidste Afdeling, har noget af Gud i sig, den imponerer mig, denne Tanke, at to Mennesker skilles paa Toppunktet af deres Lykke; endnu mere, at De forinden, klart som naar en pludselig Kastevind kruser det stille Vand, har ladet os ane, at der boede i begges Sjele, hvad der kunde have kuldkastet denne Lykke. – Men at De nænnede gjøre dette med disse to Mennesker! Maaske er det blot en Slags moralsk Svaghed af mig, kanske, at jeg ved hvilkesomhelst Mennesker vilde, naar det kom til dette Punkt, have holdt Haanden for og bedet Dem ikke gjøre det. Men jeg vover dog ogsaa at tro, at netop De maatte kunne have skildret deres Fortidsliv saadan, at Døden viste sig for os som en Fortsættelse i Lykke, og ikke som en grusom Forstyrrer, skjønt den syntes saa for dem selv og deres Slægtninge. Jeg husker «Dyndkongens Datter», o, hvordan føltes ikke Døden der, som den højeste Velsignelse! Jeg indrømmer, at her ønskede Heltinden den selv, næsten uden at vide deraf, og at under hine Forudsætninger i Isjomfruen maa Vedkommende saa langt fra ønske den, at de endog maa (især den Efterlevende) gribes af uhyre Rædsel. Men kan De det Ene, kan De ogsaa det Andet, og igjennem denne hendes Rædsel kunde saa vi se som Gud gjennem Skyerne godt og klart Vejr bag, og evig Lykke. Men nu sidde vi den hele Tid og protestere: hvorfor skulde disse to uskyldige Mennesker skilles? Hvorfor netop dem? Saa klare, saa hele, at Synden neppe syntes at have en Rift at komme ind igjennem – o, hvorfor dem? – Det, jeg kalder «sidste Afdeling», er hele sidste Halvdel, nemlig fra det Øjeblik Engelænderen træder op. Deres Naturbeskrivelse er saadan som jeg aldrig før har seet Schwejts tegnet af en Nordbo, og jeg har nu givet mig selv det bestemte Løfte at jeg vil se Schwejts. I det, jeg kalder sidste Afdeling, synes mig at Beskrivelsen af Sceneriet optræder vel selvstændig, bæres ikke i sin hele Udstrækning af Handlingen; men den har jo for os Nyhedens Interesse, for Andre Erindringens, derfor er det godt alligevel. – Saa har jeg i Almanaken eller Nyaarskalenderen seet et Eventyr af Dem om Pengen hjemmefra, det har moret os kostelig, da dens Ide er i høj Grad humoristisk; den synes mig derimod noget vidløftigt fortalt.

Dette er hvad jeg ovenfor kaldte min Mening «korrekt fremstillet», og De vil se, at De har havt en meget opmærksom og meget taknemmelig Læser. Og naar jeg har havt noget at bemærke, er det kun «som Mand af Faget», min Nydelse har været stor. Vi have jevnlig brugt Deres Bog til deraf at læse højt i vore Samlag hernede, navnlig i vore Lørdagsaftener og i vore Juleselskaber. Richardt læser Deres Eventyr ganske udmærket, med tørt Lune og Blidhed. Fortællingerne kan han derimod ikke læse; dem maa jeg læse.

Min Dreng taler nu Italiensk med Værtfolkene og oversætter det for Moderen, som han tror ikke forstaar det. Jeg har utrolig megen Glæde af ham. Min Kone er snart saa kjendt i Rom, som hun for tyve Aar siden var i sin Barnestue. Jeg bruger dette Billede; thi Maaden, hvorpaa hun er kjendt, har nogen Lighed med hin. I Scharling («Moderne Christendom») har jeg lært at kjende et grundgodt Menneske og et ypperligt Hoved med Kundskaber; men han er desuagtet umoden. Men af ham vil der engang stige stærke Skud.

I Mai rejser jeg til Neapel, saa til Florens, Bologna, Venedig, Verona, Insbrück, München. Jeg bliver i Tyskland til December, tager saa til Paris og bliver der til Sommeren. Nylig har jeg udkastet en tre Akts Operaplan for Heise og arbejdet ham første Akt; jeg vil nu engang øve mine Vers til at bære noget af den Byrde, jeg føler. Med mit Stykke gaar det godt, med min Læsning og mine Vandringer ligesaa.

De danske «Digtsamlinger» har jeg alle læst. Hauchs er den bedste; ja den har fyldt mig paa en sælsom Maade; taler De med ham, saa tak ham fra mig! Taler De med Hr. Clemens Petersen, saa gjør mig den Tjeneste at takke ham for hans sidste Brev. Der bliver nemlig nok en Stund til jeg kan svare; (men det behøver De derimod ikke at sige.)

Kjere, kjere Andersen! Hvor jeg holder af Dem! Jeg troede saa fuldt og fast, at De hverken ret forstod mig eller holdt af mig, skjønt De gjerne med Deres gode Hjerte vilde begge Dele; men nu ser jeg, at jeg tog behagelig Fejl, og det har jo bidraget til at fordoble den Kjerlighed jeg føler for Dem. Fra Deres Venner hernede være De hjerteligt hilset, især fra Ravnkilde og Fru Schwartz og Frøken Kierulff. Denne Sæson holder Fru Schwartz grandiose Selskaber; jeg er i hvert et, kjeder mig dygtig, men spiser godt og gjør Bekjendtskab med Berømtheder (alle kjedsommelige). Dette, man kalder fine Selskaber, er noget, som snart finder sin Holberg, jeg er heller ikke længer i Tvivl om at de ere «Skjulesteder» for megen Synd, at de «offentlige Huse» ikke trække flere Penge bort fra sin Bestemmelse, ikke stiller noget mere Forfængeligt tilskue, ikke avler flere sandselige Tanker, og paa langt langt nær: lyver ikke saa. – Nu, der er Undtagelser; men jeg har nu seet mange nok, der ikke ere det.

Rummet byder Slut. Tusinde Hilsener til Fru Hall, Hammerichs, Alle jeg kjender, fra Kone og mig og flest til Dem selv!

Deres B.

Til Chr. Hviid.

Schwaz in Tyrol 18[–23?]/6 1862.

Kjere Hviid!

Tak for dit Brev og dine Penge; du er «en flink Fyr». Her slaar jeg mig nu til Ro (5 Timer fra München, 1 fra Innsbruck, og lige ved Jernbanen), indtil mit Drama, om muligt, er færdigt, ogsaa indtil Vintersæsonen aabner den bedre Theatervirksomhed, for hvis Skyld jeg hovedsagelig er i Tyskland. Naar jeg saa atter begynder at rejse, sender jeg Karoline og Drengen hjem til Danmark.

Her er et dejligt Sted, jeg har to uhyre Værelser i en stor Gjæstgivergaard, hvor jeg spankulerer om, naar jeg arbejder paa mit Stykke. Alperne hænger over Huset til den ene Side, til den anden ere de ogsaa, men give dog først en frugtbar bred Slette, den store Flod og en smuk Skov Plads og Beskyttelse. Alle Omegnens Gaardejere og bedre Folk samles her som til en Klub, de politicere frygtelig, og jeg med dem. Liberale Længsler ere faldne i Tyrolerne, de hade sine Præster (dette nylig saa bigotte Land!), de hade Junkerpartiet, de sende kun liberale Rigsdagsmænd, de ere fortvivlede over Finantsnøden, holde kun maadeligt af sin dumme Kejser, de ville udskille Venetien ganske, gjøre Ungarn til et selvstændigt Land, forenet med Østerig under een Konge, og saa ville de et stærkt, tysk, frit Østerig, – de ere brave Folk! –

Værten her, som tillige er Byens Postmester og Stedets Gæstgiver, har været Rigsdagsmand. Han er en gammel tyk Mand, som har ondt i Benene, taler meget lidt, røger des mere Tobak, er vittig, naar han siger noget, nøjer sig ellers med at nikke. Konen er endnu sværere, men hun ler og taler bestandig, dog med en Slags Værdighed, Langsomhed, som aldrig forlader en Tyroler.

Lille Bjørn, som lige fra Florents af bestandig har været frisk og rask, begyndte alt i Venedig at blive lidt fed, og her synes han at skulle blive det i større Grad end jeg tiltroede ham Evne til. Han er en ualmindelig smuk Dreng, naar han er frisk, og saa opvakt, at jeg nok undertiden synes det er lidt formeget for hans Alder. Alle Mennesker elske ham, han har faaet her saamange Foræringer, de hjælpe ham, Husets Folk og Fremmede, med hans Leg, saa han er i idelig Anstrængelse mellem hver Sengetime. Moderen spiser og sover og spadserer, stakkel hun trængte at faa hvile lidt ud. Hun vogner Klok. 7 som vi Alle, vi spise da til vor Kaffe; Klok. 12 Middagsmad, som regelmæssig bestaar af Kjødsuppe, to Retter Kjød og en Budding (fint tillavet, og rigtignok ikke med Besparelse af alt det, som kan henføres under Begrebet Fløde). Kl. 7 igjen spises der en Suppe (som vi selv vil, Melkesuppe eller Kjødsuppe) samt Kotteletter eller anden Sort Steg med Salat. Drengen drikker derimellem en stor Mængde Melk, jeg drikker intet Mere, siden Italiens Vin ligger bag mig, og jeg nødig atter vil tage fat paa Øllet.

Dette det Physiske. – Det Aandelige bliver ikke mindre tysk plejet, idet jeg jo drager sammen alslags tysk Lectüre forat forberede mig til mine Rejser, ligesom jeg flittig studerer deres Blade, da deres Forhold interessere mig ved den middelalderlige Tone, som høres derudaf. – Jeg vil forøvrigt ingen Betragtninger indlade mig paa; kun bemærke, at anden hver Mand her er færdig til at være med at slaaes for «Schleswig-Holstein», men jeg har endnu ikke truffet en eneste En, som har mindste Begreb om Tilstanden deroppe, endnu mindre om Stridens Sammenhæng fra Først af. Ja, de tro endog at Slesvig er et tysk Forbundsland! – Jeg har Allens svære Bøger med mig, de sidde dem fast i Halsen, og Kortene, som ledsage Bøgerne, faa Øjnene paa vidt Gab. – En Dansk burde aldrig rejse i Tyskland uden at have et Exemplar af disse Bøger med sig, ligesom han selv først burde have studeret dem. Men om selve det tyske Væsen ved jeg endnu for lidt Nyt, følgelig vil jeg, som sagt, ingen Betragtninger indlade mig paa. –

Om Italien har jeg derimod nu et ret godt Begreb. Du skulde i Aftenbladet læse en Artikel jeg skrev om Neapel; flere kunde jeg skrive, men har foreløbig ingen Tid. Hovedsagen er, at jeg har faaet en fast Anskuelse om deres Nutid og Fremtid, saa den enkelte og vildt fortolkede Begivenhed ikke længer skal lede mig fejl. Hjemme har vi rent ud intet Begreb om den inderste Kjerne i deres politiske Væsen, følgelig om deres Fremtid som Folk. Vi kunne til Exempel næsten glemme Mazzinis Tilværelse: han er den Dag i Dag Hovedfaktor i al italiensk politisk Tænkning, er deres egentligste Repræsentant, alt det Andet er tillært, og holdt sammen ved Cavour.

Den 23de Juni 1862.

Det gaar godt med mit Arbejde. Min Kone og min Dreng trives bedre Dag for Dag, de lege ude i Haven ovenfor mine Vinduer, og jeg maa sige, at jeg nu lever velsignede Dage, som jeg vist siden vil erindre med Længsel. – Du har i denne Tid travelt med at udsondre af Studenterfesten hvad der var Kjerne og hvad blot Punsch. Jeg haaber imidlertid at du har smukke Erindringer. Jeg for min Del er meget glad ved ikke at have været med. Dels er min Tid i mange Henseender endnu ikke kommen, dels finder jeg mig ikke længer ret hjemme, hvor Ordet lever altfor flot. Greensteen var vel Deltager; ham maa du hilse mangfoldig fra mig; han venter paa Brev, men jeg fik hans netop som jeg i Rom pakkede ind, og paa en Rejse kan man ikke skrive. Nu iler jeg en Smule med dette, forat I kan vide hvor jeg er; thi jeg vil jo gjerne høre fra Eder, netop nu, da jeg sidder med et hjemligt Drama, der tager Tone og Glæde af det Mindste, som har Slægtskab. Jeg venter halvvejs Scharling herhid; han skal fra Venedig af tage her opover; det kommer altsaa an paa, om han faar Brev fra mig til rette Tid. Han er en elskelig Personlighed, som jeg ret inderligt holder af.

Hvad du berettede fra Matthison-Hansen glæder mig; vel kjender jeg ikke Vedkommende som du siger; men det, som du indestaar for, tager jeg Hatten af for med en vis Skyndsomhed. – Det er kjedsommeligt at dit Brev ikke mælder noget om, hvorvidt du holder paa at lave til Barsel. Det syntes mig dog, som du ikke behøvede genere dig for en gammel gift Mand og Kammerat, og du har ikke for Øjeblikket nogensomhelst Efterretning fra dig eller dit Hus, der har en Vægt som denne. Hils din Kone hjerteligt fra mig; hun skal engang faa gjøre mit meget behagelige Bekjendtskab (du maa endelig rose mig; thi saa bliver man saa smukt modtagen). Og Philip skal du med Kone og Dreng hilse og kysse, de ere alle Tre nogle Pokkers kjække Mennesker, som jeg ret glæder mig til at se igjen. Jeg vil lægge et lidet Brev ind til Weilbach; men det maa ikke trække Kraften af min Hilsen til sig; du maa personligt og pent overbringe den. Og saa skal du lægge dig paa Hjerte hvad jeg før skrev: lad ikke den gode Clemens Petersen forcere Værket. Lad Weilbach stille glide ind i Forretninger som passe ham, støt ham og giv ham Tillid; thi den trænger han mere af end han ret vil tilstaa, og han fortjener den. Weilbach har arbejdet, det vil nok vise sig. Forsaavidt jeg ikke skulde komme til at skrive paa sidste Side, vil jeg paa denne sætte min Hilsen og mit Navn, og de to Dele lyde: min Kone og jeg hilse din Kone og dig!

Bjørnst. Bjørnson.

Senere.

Vort Vaarliv i Naturen fortsætter sig paa den blideste Maade, og mit Arbejde gaar vakkert fremad. Efterat den Nervøsitet har forladt mig, som Italien gav, og hvortil vistnok otte Bad i Adriaterhavet, der hvor det i hele sin Salthed og Tyngde slaar op mod Lido ved Venedig, ikke lidet bidrog, – har jeg roligere og stærkere Stemninger, flyder over i milde Tanker og ser Alting godt. Maatte dette fortsætte sig, og de rige Indtryk, som ligger bag mig, give mig den Frihed til at bevæge mig i dem, som jeg før har savnet. Thi naar Forraadet slap op, om det var i en lun Passjar, betoges jeg af Hede og Hidsighed; jeg vidste Maalet, men savnede Midlerne. Rigdom giver Rolighed. Og fortsat Rolighed glæder og føder Sjelen. –

Og den Løben efter Lygtemænd, som før var min svage Side, er ventelig forbi; thi jeg var før begejstret fem Gange om Dag, jeg er det nu saa sjelden og paa en saa anden Maade, at jeg først mærker det bagefter, naar jeg skal tælle det Oplevede over, hvor stort dette eller hin har taget Plads. Hvad er hin Løben efter Lygtemænd Andet end vor Trang til at beskjæftige sig med Idealer, og vor Mangel paa Exemplarer til at udfylde de Rubrikker, som føles tomme, og hvor man derfor gjerne putter den Første den Bedste ind. Har man derimod seet dem i hundredevis, saa alle Anlæg og Karakterretninger har fundet sine fuldt udtømmende Repræsentanter, saadan som en forbigangen Tid ejede dem, saa yttrer man kun en Gjenkjendelsens Glæde, naar man møder andre fra vor Tid, og man har, hvad der er det Vigtigste, Maalestok for en Sammenligning.

Men hermed, tænker jeg ogsaa, der er givet mig Mulighed for at faa et bedre selskabeligt Skudsmaal, end det, jeg tildels hidtil havde, hvor jeg vilde bebyrde al Verden med min allernyeste Begejstring og var beredt til at slaa Tænderne ind paa dem, hvis de ikke bed paa.

Din Ven

Bjørnson.

Til Chr. Richardt.

Schwaz in Tyrol 13/7 1862.

Kjere Richardt!

Her er jeg, en Times Fart fra Innsbruck, 5 fra München, paa et henrivende Sted hos herlige Folk!

Til dig melder jeg det, fordi du intet dejligere Sted kan finde til at hvile ud i og jeg skal tilligemed min Kone gjøre dig, forrejste Mand, alt det Gode vi kunne.

Scharling er kommen, men rejser igjen om et Par Dage, da han bærer paa nogle græske Gloser, som skal op til Erlangen og frelse en lærd Mand. Han beklager, han ikke kan blive her, Egnen og Folkene have lige meget indtaget ham.

Han beder mig hilse, [i] «Bædeker over Venedig» finder du Stadt München sammesteds, et Hotel, som vi begge anbefale.

I Venedig skal du øjeblikkelig opsøge Grosserer Fischer, eller simpeltvæk Fischer fra Norge, en brav, dannet Mand, som vil gjøre sig en Fornøjelse af at ledsage dig omkring, da han ingen væsentlige Forretninger har, saasom han vil afslutte dersteds og gaa til Constantinopel. – Under Søjlegangene om San’ Marco-Pladsen, paa Venstre Haand fra Kirken af, finder du et Skilt, hvorpaa staar Gariboldi. Denne Mand er Skibsmægler, der gaar du ind og spørger efter Signore Fischers Adresse. Fischer er vanskelig at finde hjemme (han er Ungkarl), men naar du der nedlægger dit Kort og hilser fra mig og opgiver din Adresse og saa et Klokkeslet, helst om Morgenen, saa har du ham, – ellers kommer han ogsaa regelmæssig hver Aften paa Markuspladsen i Kaffeen til Venstre for Gariboldi (fra Kirken af), men først efter Kl. 10 Aften.

Jeg har maattet bruge mange Ord forat nedskrive dette, men han vil spare dig mange Timer, hvis du træffer ham, ogsaa mange Penge derved, at han er kjendt og færdig til at gaa med overalt. Der lever ogsaa en norsk Familie i Venedig, Boedtker med Kone fra Bergen, prægtige Folk, som Fischer nok vil føre dig hen til. Jeg har talt om dig til begge, men det er jo muligt, de ikke huske det.

Fischers Signalement, om du en Aften vilde søge ham (uden at Gariboldi var tilstede og kunde sige Besked) er følgende: en lang, smal Fyr, sort, kort Haar, smaa lyse Knebler (eller slet ingen, jeg husker det skam ikke, jo, han har! (senere Anmærkn.)) et kort, lille Ansigt, brat Pande, hvasse smaa blaa Øjne, men gode, en liden Næse, ser gjerne efter forbigaaende Fruentimmer, men uden Opsigt, har altid det ene Ben liggende over det andet og patter paa en Cigar.

Du skal hilse ham fra mig mangfoldig, men sige ham, han er et Asen, som ikke skriver mig til, hvormeget mine Vadsække kostede ham.

Jeg er færdig med den egentlige Udarbejdelse af mit Stykke og begynder imorgen at afskrive, hvad dog vil tage længere Tid. –

Min Kone lever fortrinligt, min Dreng ikke mindre, vi hilse, vi vente!

Ja, kom kjere Ven, det skal ret gjøre godt at se dig igjen!

Din

Bjørnst. Bjørnson.

Til Chr. Hviid.

[Schwaz, septbr. 1862].

Kjere Hviid!

Dit næste Brev, indtil nærmere Ordre, «München poste restante». – Jeg er færdig, min Kone er om fjorten Dage i Danmark.

Herved sender jeg dig andet Stykke, det jeg skrev i Rom, men nu, efter endt tredie Stykke, har givet sidste Gjennemsyn. Om et Par Dage eller ogsaa med min Kone kommer tredie Stykke (de fem Akter). Om to Dage er det gjennemset for sidste Gang, saa det kunde sendes, men da jeg tænker mig, at de dog ikke kan trykke de tre Akter, som I nu faa, paa de første fjorten Dage, sparer jeg maaske Postportoen. – Endskjønt: jeg tror, at jeg hellere sender!

Begynd nu strax med Trykningen! Første Stykke (blot een Akt), hvoraf Halvdelen er skrevet (i Rom), expederer jeg fra München. Den tager 30 Pagina omtrent. I kan jo begynde at trykke den foruden? Kan I ikke, saa send mig Besked. I ethvert Tilfælde sig mig med omgaaende i et Par Linjer, at Stykket er ret fremkommet.

Richardt kommer snart til Danmark, han har været her. Han har lovet mig sammen med Gotfred Rode at besørge mig den digteriske Korrektur, og da Richardt har hørt mig læse Stykkerne, har han uindskrænket Fuldmagt i saa Henseende. Til det første Arbejde, det rent praktiske, skal hverken du eller nogen anden af mine Venner plage Eder; lad et betalt Asen trælle! Kun at Richardt og Rode faar det sidste Gjennemsyn!

Bliver det dem for svært (tænk 9 Akter!), saa maa du hjælpe dem eller faa en Anden dertil. Er der en Nordmand i Byen (spørg i Studentersamfundet), saa var han maaske villig til at hjælpe. Over Orthografien giver jeg Fuldmagt; kun hvor jeg har Singularis i Verberne (og Velklangen eller Kortheden, Kraften synes fordre det), maa det beholdes, trods at Subjektet er Pluralis; i mange Tilfælde, ja, næsten de fleste, dog ikke. Og saa har jeg gjennemgaaende Vejen, Øjet, o. s. v. – ikke Vei, Øie. – Dette er Alt.

Denne Side maa jeg saa offre lidt Smaasladder. Jeg har gjort mange udmærkede Bekjendtskaber, jeg har rejst adskillig omkring i det dejlige Land, jeg har mættet mine Øren med Sang og Citherspil, jeg har læst Literatur og udbedret min Kundskab. Men fremfor Alt har jeg skrevet, og jeg har følt den rene Glæde derved, som er mere end den halve Løn. – Under Alt dette har jeg havt liden Tid og Lyst til Skrivning udenom mit Arbejde, altsaa har heller ikke I faaet Brev. Vær forsikkret, at jeg har tænkt paa Eder med Længsel og Taknemmelighed. Weilbachs ligger mig mest paa Hjertet. Hvordan gaar det? Naar jeg kommer til München, lader jeg mig strax fotografere, og med et Portræt sender jeg ham Brev. Thi nu maa jeg snart høre noget fra ham, og jeg ved, det sker ikke ellers. Gaar Alting godt, saa er jeg paa Als Juleaften, og senere i Kjøbenhavn. Om jeg derfra tager til Frankrig eller hjem, ved jeg endnu ikke. Jeg gruer til de Dage jeg skal leve alene, jeg gruer mere end jeg kan lade mig mærke med, ja, det kommer ligefrem an paa, om det vil gaa; thi jeg har aldrig levet saa inderligt Familieliv som nu, og især denne Sommer kan jeg vel neppe faa skjønnere tilbage. Og saa er det saa dejligt med Gutten. Han taler et Gemisch af tre Sprog, men med en Uforknythed uden Mage, han er alles Ven, men du kan vel tænke dig, at han især er Faderens.

At du ikke har Barn, Hviid! Du behøver ikke strax tænke det Værste, du er skabt for Børn, du faar Børn, om ogsaa Gud frister din Taalmodighed; hvem ved, hvad Hensigt han dermed har. – Ogsaa vi maatte vente. Vi var gifte et Aar og to Maaneder, før jeg stod bag Skjærmbrettet og hørte det første Grynt af Knægten, som alt var kommen i Vuggen. Men har man ventet, saa kommer det desto dejligere, ja, det er ikke til at beskrive, min Konfirmationsdag var til da den største Dag i mit Liv, men selv ikke den forslog mod dette! – Jeg har opfattet dig saaledes, at for dig kommer meget paa een Gang. Se nu til! –

Naar du gjør Kontrakt med Hegel, saa tror jeg du tør sige, at dette Stykke for det læsende Publikum bliver som en rig Roman. Stoffet er dem ganske fremmed og ualmindelig spændende.

Dit sidste Brev var mig kjerkomment; du maa være velsignet i din Husstand, det lyser ud af hver Linje. – Velsignelse er det: af sit Hjerte at lægge ned i et andet; endnu større at faa tilbage. Men det er ogsaa noget, hver Dag at vende tilbage til noget, som er sikkert; især naar meget Andet bliver os usikkert. Og det danner vort Menneske at have som et Oplag af sig selv i Forvaring hos et andet Væsen, der giver, naar vi trænger Kraft, tager vore bedste Indtryk forat minde om dem, naar de slettere kommer. Hun er tro mod det Bedste i os, det vi ligesom har givet hende til Opbevaring; thi besad vi en ren, moralsk Glæde, gik vi først til hende med den, og hun vil siden ikke se os anderledes end som vi da vare og arbejde trolig hen dertil gjennem vor mørkere Time.

Hils nu din Kone fra mig og min og hils Weilbach med Kone og min dejlige Navne, hils din ganske Familie og hils Clemens Petersen med Familie. Hils Gotfred Hansen!

din Ven

Bjørnson.

Dersom Hegel (saadan som jeg ser, at Trilogien af Hebbel «Niebelungen» er indrettet) vil dele Sigurd Slembe i to Dele (to Bind), – saa første Del bliver betitlet Sigurd Slembe, 1ste Del: «Sigurds første Flugt», «Sigurds anden Flugt», – og Sigurd Slembe anden Del: «Sigurds Hjemkomst» (som du husker er fem Akter), saa har jeg Intet derimod.

Hils Skuespiller Anton Smidth. Den Mand holder jeg meget af.

Jeg har ombestemt mig og sender begge de sidste Stykker paa een Gang. Nu mangler altsaa kun første, som blot er een (liden) Akt. Men tryk væk paa de to!

Jeg har havt mangen behagelig Stund ogsaa under denne sidste Gjennemgaaelse, men den behageligste nu, idet jeg føler, at jeg kan gjøre det næste Stykke bedre! Men om jeg skriver noget næste Stykke før jeg kommer hjem, ved jeg ikke.

Til Chr. Hviid.

Dresden 26/10 1862.

Kjere Hviid!

Nu er jeg kjed af at vente paa Matthison-Hansen. Har jeg ikke for hans Skyld lagt Brev ned paa Posthuset og søgt igjennem uhyre Rejsebøger paa Politikamret. Har jeg ikke sat mig fremst allevegne, hvor et Pianoforte rasede eller et Par Horn fjertede eller en Violin vred sig under Forløsningens Smerte? Jeg siger med Eyvind:

din Elskov bliver mig snart kostbar, Hulda! –

Ikke alene at jeg mærker den i min Børs, men som altfor bekjendt kan jeg ikke udholde Musik stort mere end en Time ad Gangen; jeg indrømmer dette ordløse Forunderlige ingen længere Ret til at stænge mine Tankers sædvanlige Bane. Jeg har derfor lidt Kvaler som en Hund, der er kommen ud for Blikinstrumenter. Hvor i den musikgale Hob et langt Haar er seet svømmende over Fladen, eller hvor jeg saa noget langhalset Noget stræbe frem eller store Tænder, saa op med Kikkerten. Nu er jeg kjed deraf; han maa bestemt ikke være kom men til Dredsen for Musikkens Skyld; medens man maatte tro, at jeg var alene for dens Skyld kommen. Foreløbig er jeg færdig med Sydtyskland. I Weimar var jeg, ak, Theatret var ikke længere Gøthes. Overalt har jeg frit Theater og jeg lærer meget. Om tre Uger gaar jeg til Berlin. I Julen besøger jeg min Kone, det er muligt jeg da med det Samme gjør en Afstikker ind til Eder. – Siden gaar jeg til Frankrig, hvis jeg faar Alt arrangeret som jeg vil, og det haaber jeg.

I en væsentlig Grad beror det paa dig, hvordan du nemlig kommer overens med Hegel. Tal aabent med Hegel; det staar til ham, hvad jeg senere hen kan udrette; thi nu er jeg ret i Farten, nu begynder jeg at drage sammen, hvad jeg før stykkevis har lært. Jeg maa faa tage denne sidste vigtige Del af min Rejse i Dredsen, Berlin og Paris, der hver paa sin Maade ganske ere indrettede for Repetition og Betragtning, langsomt og omhyggeligt.

Fortæl ham følgende: gjennem Rhinegnen komponerede jeg en henrivende Fortælling. Den skriver jeg under mit Ophold paa Als, før jeg gaar til Frankrig. En har jeg færdig fra Rom, og saa har jeg de mindre. Jeg har under Arbejde et dejligt Epos betitlet Garibaldi; ganske kort, men vor Tid og vor Trang ligger deri. Alt dette faar han ikke, før jeg har udbyttet det til Fordel for det norske Selskab, d. v. s. før jeg selv har fortalt det Norge rundt. Dermed er jeg færdig Midtsommers, og da kan han trykke. Men heri ligger dog Penge, og paa dette maatte Hegel, som forstaar mig, som har Tillid til mig, som vil hjælpe mig frem, – maatte han bevæges til atter at give mig Forskud. Sikkerhed har han jo i alt, hvad jeg før har skrevet; thi alt ere efter nogle Aar min egen Ejendom som du ved.

Til Frankrigsrejsen haaber jeg at faa Hjælp, men kun delvis; om ogsaa det Meste, saa ikke Alt. Foruden altsaa, hvad jeg hertil trænger, har jeg cirka 200 Rd.s Gjæld i Kristiania; uden at faa denne afgjort, i alle Fald delvis, gaar jeg ikke gjerne did; dette er al min Gjæld. Thi den anden er saadan, at jeg betaler den engang, hvis jeg kan, og kan jeg ikke, vil mine Venner kun have gjort sig en Fornøjelse af at have hjulpet mig. Saadan have de sagt mig. Næste Aar er jeg Theaterdirektør fra Septbr af. (Stille!) Paa dette Storthing haaber jeg at faa 400 Spd aarlig forat videre udvikle mig som Digter. En Trediedel af Thinget ere mine personlige Venner, og Pluraliteten af Thinget i ethvert Fald mine politiske. Jeg faar desuden Statsraaden til at foreslaa mig, saavidt jeg tror. Det kommer ellers noget an paa Sigurd Slembe; men jeg har Tillid. – Mine Udsigter ere altsaa ikke saa daarlige? – Alt dette skal du læse for Hegel eller maaske rettere lade ham læse, og naar han har læst det og overvejet min Stilling og sin egen til mig, da tale med ham. Ser du: det, som Sigurd Slembe, første Oplag skal indbringe mere end jeg har faaet, skal jo du have. Men jeg maa ogsaa have Penge omtrent strax. Mine Stadsklæder blive saa uhyggelig gamle; de tage sig ikke længer ud som da jeg var paa Bal hos Vittorio Emmanuele. Her koster Alting meget, og det Ene med det Andet, dels kan jeg ikke leve rigtig sparsomt, dels maa jeg betale for Karoline. Men paa den anden Side ved du jo, at jeg lever heller ikke dyrt; jeg har ingen Lidenskaber at føde, jeg bruger kun hvad jeg synes er nødvendigt, men det bruger jeg ogsaa.

Her er min Stilling, mine Haab og mine Spørgsmaal. Lad Hegel bestemme. Vil han give mig Noget? Vil han ikke, sætter jeg ingen sure Mine[r]; han har været en Hædersmand mod mig. Men reelt, klart skal der svares fra hans og din Side, at jeg kan lægge min Plan for nærmeste Fremtid; – og strax maa jeg faa gjøre det.

Du skal hilse din Kone og Weilbach med Kone og Søn. Min Adresse i første Tid er: Dresden poste restante.

Du skal tage dig af Carl Moritz, naar han kommer, finde Folk op til ham, som kan vejlede ham eller som kan læse lidt med ham; thi det er min Agt at gjøre en Mand (en Handelsmand) af denne begavede, kjække Tyroler. J. Sanne burde egentlig have et Exemplar af Sigurd Slembe – ikke sandt?

din Ven Bjørnstjerne Bjørnson.

Hvad jeg i Brevet har skrevet til, om at jeg næste Aar fra Septbr er Theaterdirektør, forholder sig saa, men derom maa Intet siges. Jeg kunde have været ved det norske fra i Sommer af, men frabad mig det; det andet vil nu have mig og har talt til Ole Bull hemmeligt. Han har som en Hædersmand svaret, at jeg ikke overtager det, før begge Theatre sammensmeltes; nu foregaar denne Sammensmeltning til næste Sommer. – Da faar jeg ikke alene en god Gage, men jeg opfører mine egne Stykker til Helbredelse og Bedring for min stakkels Kasse. Bed ogsaa Hegel bevare Tingen som en Hemmelighed, d. v. s. som Formodning gaar allerede Tingen i Norge; men de indre Traade kjender kun Ole Bull og nogle faa til.

Til Chr. Hviid.

«Stadt Gotha», Dresden 9/11 1862.

Kjere Hviid!

Din Godhed ved saa mangfoldig Lejlighed rører mig. Jeg er dig saa hengiven og saa taknemmelig, at du derved maa tænke, du har gjort mod mig, hvad du skal være glad ved dit Liv igjennem. Jeg faar vist aldrig Lejlighed til at gjengjælde dig; jeg forstaar ikke, hvordan det skulde gaa til. Trang dertil har jeg saa stor, at jeg nu faldt dig om Halsen og kyssede dig som en Pige af Mangel paa Lejlighed til at gjøre dig godt, – hvis vi nu mødtes.

Men Hegel skal du ogsaa takke. Og jeg skal gjengjælde ham det; thi der kan jeg. Lad mig nu kun faa komme til Ro og Orden, og jeg skal foruden hvad jeg arbejder af større Ting være ham behjælpelig med mindre for hans forskjellige Foretagender. Fortiden gjør det mig ondt, at jeg Intet har, der er egnet for hans Skrifter; nogle Rejsebemærkninger vistnok, men meget aforistiske og helst om Kunst og Theater; Lorentz Dietrichson, som jeg traf i München, saa ud som et Lig paa Grund af Alt, han maatte arbejde, og jeg fandt det menneskekjerligt at give ham, hvad jeg havde. Dette skal du fortælle Hegel, at han ikke skal misforstaa mig; havde han været i mit Sted, han havde akkurat gjort det Samme, hvis han havde seet, hvor medtaget og træt Dietrichson saa ud.

Det synes som at jeg ikke kommer til Frankrig. Idag fik jeg Brev fra Kristiania, hvori det danske Theaters Direktion gjennem en Ven spurte om min Mening ligeoverfor de gamle danske Skuespillere, og dette skal vel betyde, at de tænke at maatte bruge mig strax; men frygtede, at jeg var for haard. Deri tage de dog fejl; det være langt fra mig at ville afskedige Folk, som have tjent i over 25 Aar, – langtfra mig! Og hvad Sammensmeltningen angaar, er den faktisk foregaaet idet jeg med fri Myndighed overtager Theatret; thi mig følger de norske Skuespillere.

Det Hele kommer mig for tidligt; en Frankrigsrejse maatte jeg faa gjøre; jeg er i kunstnerisk Henseende netop nu saa forberedt. Og jeg vilde faa skrive en liden Fortælling, maa altsaa nu skrive den i mine Feriestunder, og det bliver ikke saa godt. Jeg holder fast ved mit Forsæt til Sommeren at grundlægge et Fond for det norske Selskab og dermed Fortællinger for den herlige Hegel, og dem maa jeg sælge ham for godt Kjøb, at han kan tjene paa mig.

Hvad jeg nu gjerne vilde have, var 500 RD. saaledes at du tog dig betalt af de 200 og (efterat have gjort Afdrag af det, som de kostede at faa fat i) sendte mig Resten strax.

Her har jeg det godt i enhver Henseende. Jeg er herlig optaget overalt paa mine smaa Fortællinger, jeg gaar i Musæet og i Theatret hver Dag og er i literære Foreninger. Dresden er en mageløs By!

Angaaende Korsfarersangen, vil jeg overtænke, om noget Andet falder mig ind; men vent ikke derpaa. Er Bogen ikke snart færdig; den var dog et godt Indlæg i Theaterstriden i Norge; den kunde give En og Anden Haab og Mod. Richardt og du og Weilbach have vist tilsammen et svært Arbejde, jeg kan se det gjennem Linjerne.

Hils Clemens Petersen fra mig; at jeg nu ikke skriver ham til er Mangel paa en Lejlighed; thi jeg havde Trang dertil; jeg ser Meget anderledes nu end før, men dølger rigtignok ikke det Haab, at han maa gjøre det Samme. Det gaar ikke an at experimentere med et Venskab, og det har han maaske lært blandt det Meget, som vi begge kan have lært siden vore sidste Breve og i den pinefulde Taushed.

Men hvordan det end bliver med os, saa skal jeg aldrig glemme, at jeg aandeligt skylder ham mere end nogen Levende.

Hvordan har Weilbach det? Kjere, sig mig det eller lad ham selv sige det; du kan ikke tro, hvor ofte jeg tænker derpaa, og Uvisheden tynger mig. Weilbach er let at bøje, skønt han ikke vil være ved det, og han er en meget fin Natur, som jeg derfor med Bekymring ved sat i usikkre Forholde.

Om din Kone mælder du Intet; jeg tror derfor, at det staar godt til. Du skal hilse hende fra mig; jeg skal rigtig studere hende, naar hun engang skjænker mig The.

Vil du være saa god i Anledning min Tyroler (og her maa jeg atter takke dig!) at gaa op til Sanne engang du (snart) gaar forbi og spørge fra mig, hvordan han har det; thi det øger maaske deres Velvilje for ham og kan i det Hele taget ikke være af Vejen.

Hils Weilbach, o hils ham! og hans Kone og hans dejlige Dreng!

Din

Bjørnson.

Til Clemens Petersen.

Sønderborg paa Als 16/12 1862.

Min kjere Ven!

Efter tre Maaneders Adskillelse fra min Kone og mit Barn er det mig ganske umuligt at berøve mig og dem nogle af de Dage jeg nu, foran en ny tre Maaneders Fraværelse, kan offre dem. Dette maa du indse. Mere end nogensinde er jeg bundet til Hjem og Kjerlighed, den franske Rejse staar for mig som en Skræk.

Men at du ikke kan komme hid, maa være begyndende Peber svendmagelighed, lidt Forfrossenhed, og for store Hensyn til meget smaa Ting. Det staar for mig som ubegribeligt. Jeg betaler din Rejse, dit Ophold; vil du have Pengene forskudsvis, saa telegrafer. Dette er da vel ikke blandt de ængstende Hensyn, du kan dog vel modtage det af mig uden Betænkelighed; thi det Modsatte vilde være mere end uvenskabeligt. Hvem der af os har Penge er jo fuldstændigt ligegyldigt; jeg har ogsaa tænkt af samme Grund at bede dig komme til mig næste Vinter og være hos mig, naar jeg faar Hjem og Fred. Du kan paa mange Maader gavne mig og os deroppe og kan dog selv have dit Otium.

Hvad det andet Punkt angaar, at der i et Møde ikke skulde tales «om det mellem os Passerede», saa er dette lige saa ubegribeligt. At du ikke kan tænke derpaa «uden at blive rasende» – er jo blot en Formel, som man giver ud for ikke at røre ved Tingens hele, fulde Værdi. Men saadanne Formler have det tilfælles med Bankens Sedler, at de begynde med at repræsentere den fulde Værdi, men ende med at være 5 Gange saa mange som man har Værdi liggende, idet man stoler paa at ikke Alle paa een og samme Dag ville indløse. – Jeg ved jo i dette Tilfælde meget godt, at man ikke over samme Sag kan kommandere Raseri frem hver Dag et helt Aar igjennem. Jeg ved jo ogsaa, at «det mellem os Passerede» er altfor naturligt kommet og taget, til at det ikke taalte at eftersees.

Tingen er jo kort og simpelt den, at Venner maa bære over med hinanden, naar de begge bevæge stærkt udprægede Individualiteter. Man kan vel i første Øjeblik være rasende, som ogsaa jeg var, men det klarere Syn paa Manden indsætter atter Kjerligheden i fuld Besiddelse; kun bliver man varsommere, og dette har jeg været. – I et Brev du engang skrev mig til, gav du dig Mine af at tro, at din misbilligende Kritik over et Arbejde af mig havde vakt min Vrede; dette ved du naturligvis selv bedre, brugte det ogsaa kun som Indgangsdør; men som jeg fandt det bedst dengang at lade blive ubenyttet.

Naar du i Omgang og Brev billiger det Samme som du i offentlig Kritik misbilliger, saa er dette at experimentere, og kun en meget letsindig Mand vilde give dig fortsat Lov til at gjøre det.

Det er vistnok uadskilleligt fra din Natur at se en og samme Sag (altsaa samme Scene, samme Kunstide) i højst forskellig Belysning; Folk, der ere stærkt undersøgende, henfalde dertil uden at vide deraf, det bliver tilsidst Vane. I Hovedsagen er og bliver du dog den samme med samme Mening, jeg skal derfor taale det og se en Ejendommelighed deri, som endog stærkt kan belære og frigjøre mig selv ligeoverfor mange Gjenstande, hvorover vi kunne udvexle Ord. – Men du maa jo medgive, at saalænge jeg selv arbejder paa et Værk, skylder jeg mig selv, at unddrage det Indflydelsen af denne tilfældige Paavirkning; thi det fejler jo ikke, at dit Bifald fæster og din Daddel opløser noget i mig, og da kom jeg ilde afsted, hvis nu siden Bifaldet blev Daddel og Daddelen blev Bifald.

Altsaa: saalænge jeg arbejdede paa Sigurd Slembe, maatte jeg tie. At skrive dig til, min dyrebareste Ven, uden at skrive om mit dyrebareste Anliggende, gik jo slet ikke an.

Du daddlede i sin Tid at jeg ikke sagde dig selv, men Andre, at jeg var vred paa dig. Mangen, mangen Gang i vort Samliv har du fornærmet mig, og du har slet ikke vidst det. Det første Udbrud af min Vrede er for voldsomt, jeg har lært at bekjæmpe det, men saalangt er jeg ikke kommen, at jeg kan faa det ned til et mindre, jeg kan blot ophæve det, d. v. s. jeg gaar afsides med det eller til Andre. Men tro nu blot ikke at jeg gaar til dine Fjender med det eller til dem, som ere uværdige til at tale med mig om dig.

Du ved, at der maa stor Kjerlighed eller stor Respekt til for at kunne dæmpe Udbruddet i Øjeblikket; der lever faa Mennesker, foran hvilke jeg kan det. Ej heller er det længer saa med mig, at En og Hver kan gjøre mig vred. Du vilde, hvis du kom hid, i mange Henseender finde mig meget forandret. Jeg led i Italien usigelig af Nervøsitet og Travelhed, siden jeg er kommen ud af Italien har dets klare Luft og dets store Syner saa ret egentlig sænket sig over det, jeg besidder.

I Berlin hos min Fætter (i Paranthes: en ualmindelig musikalsk Begavelse med norsk Aand) hørte jeg at Fru Thoresen havde sagt: «Stakkels Bjørnson, han har det ikke godt, han skulde have været her hos mig!» – Nu ved jeg nok at Fru Thoresen er et letsindigt Menneske, hvis Længsel efter Alvor er Længsel til Ligevægt. Yttringen behøvede altsaa ingen Betydning at have udover Øjeblikkets Belysning; men tænker mig den dog sagt i et vist Ansvarlighedsforhold til dig. I Guds Navn, hvad har du da egentlig ment med den Replik, som Fru Thoresen der har sagt? –

Jeg har virkelig aldrig været saa fuldt lykkelig som jeg nu er.

Sigurd Slembe maa ogsaa stærkt kunne vidne, at Forfatteren maa være en befriet og glad Mand; thi ellers var jo det at digte overfladiske Bevægelser paa fremmed Grund. Den samme Bog siger vel ogsaa, at jeg ikke altid har været som jeg nu er; men det er et Vidne mere for at det er sandt, naar jeg siger: jeg har aldrig været lykkelig som nu.

Jeg tror at et kraftigt, et rigt Liv ligger for mig; fysisk og psykisk har jeg Utaalmodighedens Kraft efter at begynde; thi det er mig som begyndte jeg nu fra mit tredivte Aar.

Kom hidover! Telegrafer istedetfor alt det Papir, om du gjør det eller ej. Skal jeg møde dig? Jeg har allerede udseet dig Værelse, har tinget derom som om Maden. Pak dig godt ind, navnlig maa du have Fodsæk. –

Hils Hviid og Fru Thoresen og Weilbach; jeg skriver snart Hviid og Richardt til.

Din Ven

Bjørnson.

Til Clemens Petersen.

Sønderborg paa Als 21/12 1862.

Kjere Petersen!

Du maa ikke i mine Breve læse Andet eller Mere end det, der staar, ej heller mindre. Thi paa denne Maade blive vi jo aldrig færdige. – Naar jeg siger, at jeg har fundet dig af forskellig Mening over een og samme Scene eller Karakter til forskjellige Tider, ja tilføjer: af en forskjellig Mening over een og samme Bog som Helhed, da forholder dette sig saa. At du ikke kan indrømme det, finder jeg ikke overraskende; thi det sker naturligvis dig selv ganske uafvidende. Men jeg husker ikke alene mine Arbejder fra den ene Ende til den anden, men ogsaa hver Bemærkning, der er sagt om dem. Jeg kan fremføre med Citater af dine Breve sammenholdt med dine Kritiker en nøjagtig Begrundelse af min Paastand, jeg kan nævne dig hvad du mundtlig har sagt, samt hvor og naar.

Altsaa skylder du mig Tiltro. Men en ganske anden Sag bliver det, hvordan jeg nu opfatter denne din forskjellige Dom; om jeg dog ikke kan se en Enhed mellem dem stik mod Bogstaverne, og det kan jeg. Men Faren for Misforstaaelse er alletider tilstede for den, der arbejder, og derifra min Taushed under Sigurd Slembe. Erindre dig den ubegrændsede, næsten latterlige Tiltro jeg har havt til dig, selv hvor du var paradox og vild. Jeg har endnu en overordentlig Tiltro; men den er begrændset, maaske derfor ikke længere til at forstyrre.

Du siger, at Venskabet er intet Tugt- og Forbedringshus. Gud ske Lov, det er det. Vidste du, hvad vort netop som saadant har været for mig! Hvad din direkte Daddel og Vrede, din Taushed, dit Blik, din blotte Tilværelse, uanset Nær- eller Fraværelse har været mig til Straf, til Tugt, til Forbedring! – Og mine Kammerater allesammen! I den Tid før jeg kunde noget og dog vilde være noget, og siden da jeg virkelig blev noget, men vilde gjøre gjældende hvad jeg ikke havde eller forspilde hvad jeg havde.

Hvad har ikke ogsaa denne Tid været mig til mangehaande Selvprøvelse og streng Erfaring, denne Tid hvori jeg ganske, men frivillig har savnet dig.

Har den da været dig slet Intet? Har du ikke lært at behandle os Andre med lidt større Varsomhed? At give mig i det Mindste mere Tiltro, og selv at vogte dig for at experimentere med dyre Ting. Jeg har til Exempel nu læst, hvad Heiberg har skrevet om mig. Er det da ikke forunderligt, at du saa ganske har fordulgt mig denne Mands egentlige Mening? Det er skeet i bedste Hensigt, det ved jeg, men har du ikke efterhaanden lært, at man kan kun i Digt, ikke i Liv og Omgang sætte det, der skulde være, istedetfor det, der er? – Du maa have lært det; thi Venskabet er os et Tugt- og Forbedringshus ligesom Kristendommen.

Du siger, at dersom du ikke findes værdig til at være tilstede hos mig i det, jeg arbejder, saa er Venskabet ude. Vær fuldt tilstede, baade før jeg lukker af og bagefter; du, som ved, hvad det er at digte, du ved ogsaa, hvor sent en Forfatter lukker af, og at det, han endelig lukker sig inde med, er blot hvad han bar og overalt, hvor Venskab gjorde ham det varmt og hyggeligt, udstillede stykkevis, sammen med Andre diskutterede, forbedrede, prøvede, fandt, – saa det at gaa til Værkstedet og der lukke sig inde, er ikke at lukke Fortroligheden, men Forstyrrelsen ude. – Dit Udbrud er en Overdrivelse. Men paa samme Tid maa jeg bemærke, at jeg ikke ved noget om, hvorvidt du fremtidig faar mere med et Arbejde at gjøre end du har havt med Sigurd Slembe; dennegang var det mig Nødvendighed ganske at lukke af, selv naar jeg gik ud; hvordan det siden bliver, beror jo paa Meget. Ere vore Handlinger ikke alle naturlige Led i en Følgerække, hvori Andre ogsaa flette sine ind!

Overdrivelse er det tillige, hvor du siger, at du har Raad til at opgive vort Venskab. Jeg skjønner ikke af hvad Aand saadanne Overraskelsens Yttringer gaa ud. Man bedømmer Yttringers Sandhed ved at maale dem paa sig selv. Og jeg har ikke Raad til at op give vort Venskab! Jeg har i over et Aar Ingen havt, med hvem jeg kunde tale saadan, at jeg fik Svar. Vort Venskab er noget andet end Fortrolighed, end Hældning til hverandre i Sympathi; jeg kan ikke forklare det i sin Fylde, men jeg savner Svar og Spørsmaal, Drift og Evne, saalænge jeg savner dig. Ganske umuligt er det, at det kan være dig mindre; thi deri var en Naturlov brudt.

I de fleste Ting har du større Kundskab end jeg, i andre har jeg større Erfaring og sikkrere Instinkt. Spring derfor ikke over dette Brev, eller hvad jeg senere skriver dig til; dertil er du tilbøjelig. Du har havt Bevis paa at Lidenskaben kan overraske mine Instinkter, du besidder navnlig et. Er dette Skyld i, at du giver mig selv eller min enkelte Yttring saa liden Agt, saa slet nu Exemplet ud; thi de mange Kundskaber, de udvidede Interesser, den højere Skjønhedssands og det stærke, gediegne Familieliv Herren har forstaaet at binde mig fast i, har til alle Sider rejst Skranker; jeg løber ikke let ud, og allermindst efter Irrlys.

Meget af dette maatte du faa at se, hvis du kom hid. Men du kommer ikke; lad da dine Breve give Vidnesbyrd om Tillid, saa du lader staa i mine hvad staar, hverken flytter det eller sletter det ud, ej heller trakterer mig med en Frase eller en Overdrivelse istedenfor denne fulde Hengivenhed, som aldrig kan tage Fejl. Og saa, i Guds Navn, kan jeg ikke sige Mere til Opklarelse af det Forbigangne eller til Afværgelse af fremtidig Misforstaaelse.

Jeg maa le, naar du nu siger, at du har et større Begreb om Fru Thoresen end jeg nogensinde har havt, «skjønt hun ikke er Digterinde». Thi hvad første Del deraf angaar, har jeg altfor ofte maaske yttret, at hun er det mest begavede Fruentimmer, jeg nogensinde har kjendt, og hvad anden Del angaar, saa undrer det mig, at du saalænge vil fastholde den Definition af en Digter, ifølge hvilken du udelukker Wergeland, Welhaven og nu hende. Men fra saa dybt gaaende Anskuelser maa man leve sig løs; derom nytter ingen Diskussjon. I Realiteten er denne vel ogsaa temmelig uvedkommende for Andre end de Indviede; thi Andre skjønner ikke, at din hele Kritik af hendes Fortællinger havde dette til Thema, og saalænge du ikke vil forhindre deres Virksomhed paa Poesiens og Tankens Felt, saa lad gaa! –

Hendes Fortællinger har jeg endnu ikke læst. Jeg har læst Valdemar Sejer og ret forundret mig over, at det, som han i en Eftertale siger, han vilde digte om, derom har han slet ikke digtet. Har du skrevet over denne Bog? – Paradiset har jeg læst. At se en Maler i Middelalderen som Hemling i en Miniatur at henstille Adam og Eva i Paradis har rørt mig til Taarer. Nu savne Menneskene Betingelsen baade forat skrive og læse saadant; paa mig gjør det Hele et vemodigt Indtryk, som Forsøg uden Evne, – og til de mange psykologiske Finheder, til den indexercerede Tankes kunstige Manøvrer kan jeg derfor ikke hengive mig i Beundring, de gjøre det om muligt end mere vemodigt.

Jeg skal tærske igjennem Familien Nordby og saa Valkyrien. Er der noget mere, saa gjør mig opmærksom derpaa.

Om Sigurd Slembe har jeg ikke undgaaet at tale. Jeg har slet Ingenting at sige, det er hele Sagen. Du maa huske, det er tre Maaneder, siden jeg blev færdig med den, og betænke den Masse af Indtryk, som siden ere gaaede henover mig.

Jeg agter at skrive en Fortælling og deri sætte Land og Byliv op mod hinanden, ikke med alle deres Apparater, men i det, som begge afføde for vort højere Liv. En Mand fra Byen ægter i denne Fortælling Datteren af en Landspræst. Jeg ved ikke, men jeg tror, han bliver en Æsthetiker; – kanske ogsaa Politiker. Det Hele er endnu raat; jeg saa Emnet først en Kveld i Rhinegnene, jeg sad alene i en Jernbanevaggon. Den udkommer samtidig med den, jeg fortalte dig Kvelden før min Afrejse, samt med flere mindre Ting, som jeg skal fortælle paa min Rundrejse i Norge til Fordel for det norske Selskab.

Hils din Familie fra mig. Naar jeg engang lader mig fotografere paa en folkelig Maade, skal jeg have den Fornøjelse at sende dem mit Portræt. Min Kone beder dig og dine hilset. Hun er, trods at du ikke har været ganske varsom mod hende ved et Par Lejligheder, din trofaste Veninde, altid rede til at bryde en Landse for dig; hun er den, som holder fast, hvad hun engang har faaet i Haanden. Du skulde ogsaa se, hvad hun med sit aabne modtagelige Gemyt er bleven til paa sin Rejse; og saa har hun en Hukommelse, der spotter min Systematisering. Gutten er fin og lille, men klog og øm.

Jeg ønsker dig en god Jul mellem dine Kjere og et godt Nytaar for dine Planer og Ønsker.

Din Ven

Bjørnst. Bjørnson.

Til Clemens Petersen.

Sønderborg 30/12 1862.

Kjere Ven!

Saa kunne vi altsaa gaa over til det Stof, vi have fælles, hvori vi leve og elske hinandens Arbejde.

Dine Kritiker (da jeg i denne travle Tid kan have læst mere af dig end du formodentlig skriver ellers i et halvt Aar), dine Kritiker (om hvilke jeg altsaa tør, skjønt en Rejsende, have en Mening) frembyde et bestemt Misforhold. Der ere Bøger omtalte (Familien Nordby, Nøddebo Præstegaard, En Omvej, en ny Historie af Livshistoriefortællersken o. s. v. o. s. v.), som ikke ere værdige din Pen. – Familien Nordby har jeg tvunget mig til at læse, Resten har jeg blot bladet i. Den første er skrevet af et godt Publikum, men endnu bestandig Publikum; denne Mand kunde fortælle fra han stod op, til han gik til Sengs 30 Aar ifølge; – jeg for min Del vilde foretrække at samle det stykkevis sammen i Livet selv, Andre ville til en Afvexling nok høre ham fortælle et Par Aftener. Han gjør selv et Experiment, som jeg ønskede at gjøre med hele denne Sort For tællinger, han slæber nemlig sin Familie over paa Fanø, og hvorfor gjør han det? fordi han ikke kan kurere dem i det almindelige Liv. Ved at give Samtiden al Samtidens Prosa og Vidløftighed, fine Ræsonnements og psykologiske Pudsenmagerier – kurerer man Intet i den; man maa lægge det ud paa en fri Holme mod Havet og Uendeligheden. Har han følt det, da han erklærede sig fallit og førte hele Selskabet til Fanø, har han følt det, at han af Livets Indhold ikke kunde danne en saadan sund Poesiens Ø for dem og os? Nej, det er blot en Doktorstreg, han er ogsaa selv saadan en praktiserende Læge, med den mest uforskammede Sikkerhed, som gjøres udholdelig derved, at han er godmodig.

Jeg er bleven meget alvorlig ved denne Læsning; hvad forestaar os, hvis denne velstuderede Jevnhed overalt skal gaa til Literaturens Templer og afvænne Folket fra de større Krav? Altid vil der existere Forfattere, som ikke ere Digtere eller ere det i saa liden Grad; men det kommer an paa, hvad vi kalder dem, hvordan vi vurdere dem, og lægger du her din kritiske Maalestok an, som om Alt var mere eller mindre i sin Orden, medens du stærkt holder paa, at Fru Thoresen og Welhaven og Wergeland (i min Biografi staar han ved Siden af Welhaven som Ikke-digter eller blot Begyndelsen til en saadan) [ikke ere Digtere,] saa er dette en Synd, som kan have vide Følger.

Lade uændset den Mængde, som forarbejder Poesiens og Psykologiens og Hverdags-Reflexionens og Filosofiens Fund, vil jeg ikke; men de skulle have sin Paaskrift, – de nederste Taushedens, Mellemlaget Sparkets, og de øverste (Familien Nordby) en alvorlig kritisk Undersøgelse fra højt Standpunkt, saa den hele umaadelige Masse Prosa forbrændes, og den bitte lille ægte Klump vejes. – De maa selv vide hvad de ere, og endnu vigtigere: Publikum maa vide det.

Dette om Bøgerne selv. Nu dine Kritiker i og for sig, disse Kjerneartikler, der mangen Gang passer Bogen som en Haand af Michel Angelo paa Jerichaus Adam. Naar Folk sige (jeg saa det nylig paa Tryk) at du ret vil vise hvad Karl du er, men lade Bogen tjene som Anledning dertil, da er dette Misundelse eller Sladder. Men man snakker jo ikke gjerne uden at der er en Fejl, skjønt den er en ganske anden end de kunne hitte eller ville vedstaa. Og aabenbart er der en Fejl ved dine Kritiker, naar de alle af Fortvivlelse over Stoffets Ringhed, eller over Avisens lille Rum, tage en Sidetanke, stundom en meget fjern, og udføre denne glimrende, belærende, medens Bogen allerede er frivillig krøbet op i Hylden.

Du er en stor Begavelse med vidt studerende Tanker; kan du ikke klemme dem sammen til Bogens Brug, saa slut, eller forsøg det paa en anden Maade. Med det, som er, kan du ikke være tjent; med Bogen kan det som oftest være det samme; med Publikum er det derimod en anden Sag, den samme nemlig som din egen.

Som ovenfor sagt er her to Veje, hvorpaa du kan slaa ind. Den første er at slutte. Men jeg tør ikke raade dig dertil; thi vore Lande og vore literære Forholde ere smaa, ere vi fødte i dem, maa vi deri se et Kald og gjøre os deres Forholde saa brugbare som muligt, at vi selv kunne afgive saameget som muligt. Det er ogsaa en skjøn Stilling at sidde til Doms over Dagens Frembringelser, en høj, en rig Stilling. Men kan du ikke oprette dig en Føljetong for æsthetiske og andre Bemærkninger, som du holder gaaende ved Siden af Kritiken? Du sætter tre Stjerner mellem hvert Stykke og samler til et belejligt Øjeblik. Kritiken derimod tager du da lidt anderledes; du drager dens Tanke ud, maaler den med sit eget Maal, sætter den saa op mod det almindelige; medens der er andre Bøger, du blot giver Bemærkninger. Jeg tror ogsaa, at du paa den Maade, du nu gaar frem, løber en vis Fare i en anden Henseende; du taber en vis Undersøgelsens Evne, en vis klar Frahinandensætten af et foreliggende Faktum, som du dog ikke maa opgive, saalænge du er Æsthetiker i et lidet Land. – Om du vil, saa er det mere ind paa den almindelige Bane jeg vil have dig; jeg ved jo nok, at du derfor ikke skriver almindeligt.

Til dine større Afhandlinger, der naturligvis nu snart begynder at spinde den tredie Traad i dit Arbejdsliv, længes jeg ganske overordentligt. Du bliver heller ikke selv rigtig «flot», før du er begyndt dermed og saaledes kommen i Ordvexel med Verdensæsthetikerne. – Den, du allermest kan belære, er naturligvis mig. Du tænker paa min Maade, det er jo mig saa overordentlig meget, at jeg ikke alene ikke kan undvære dig, men jeg læser egentlig ikke til ret Belærelse uden hvergang jeg læser Noget af dig. Med det Andet maa jeg først foretage en Omdannelsesproces, og saa skylder jeg jo Belærelsen væsentlig mig selv. Hvad dette har spildt mig for Tid og Lyst til Læsning, ligefra mine Skoledage! Det er en Mangel ved mig, men den har dog ogsaa beskyttet mig.

Naar de Andre dadle mit Sprog eller forundre sig derover, saa flyder det naturligvis af samme min Mangel paa Forstaaelse af det Almindelige, som Andre kunne paa sine Fingre; men jeg har prøvet mig, om jeg virkelig var dunkel eller uklar, især paa smaa Børn har jeg prøvet det og ved at fortælle Voxne mine Sager. Da slaar det dog som oftest til; men hænder det, at man misforstaar en Strofe deri, fejler det ikke at jeg altid bliver mismodig og føler, som maatte jeg atter begynde forfra. Og hvergang jeg skriver, begynder jeg egentlig ogsaa paany forfra, mine gamle Bøger studerer jeg ogsaa paa den Maade, idet jeg lytter og spørger: hvad mangler mig i den almindelige Forstaaelse, hvad er det dog?

Nu ser jeg atter Sigurd Slembe misforstaaet, ganske forbandet. Halte-Hulda var fri for saadant; thi den lod man være at læse. De Faa, som gik dertil, fattede den ogsaa, den er ligetil. Men Sigurd ville alle læse; den er appetitlig, og den mætter. Men saa Fortolkningen? Ja, hvad maa jeg ikke udholde? Tror du nu ikke, at der kommer en Tid, hvori den fuldt forstaaes? Jeg har taget mit gamle Middel frem, jeg har læst den højt, og da forstode Alle! Til dem, jeg har faaet til at læse to Gange, har jeg heller intet Ord at forklare, skjønt jeg mærker at der er meget, som ligger uforstaaet, uden at det dog forstyrrer Hovedmeningen. Det er kun som den, der ser Maleriet i sin Helhed uden at kunne vurdere de enkelte Linjers Sammenbølgen til dette Indtryk. – Du har Ret: andet Stykke er det bedste, som Drama vel at mærke. At det andet ikke kan naa det, er ikke min Skyld, men Stoffets. Læs Historien og du vil, haaber jeg, vurdere den Flid jeg her (tildels forgjæves) har anvendt; – og det vil give dig Løfte om, at jeg med et mere dramatisk Stof nok vil kunne levere noget, som vil glæde dig. Thi enkelte Dele ere her betydeligere end i andet Stykke, end i noget jeg har skrevet; det er mit sidste Arbejde, skrevet efter rige Indtryk og lang Hvile fra Produktion. At det andet skulde staa tilbage for Hulda i Handlingens Styrke og Konsekvents, tager du snart tilbage.

Siden jeg begyndte mit Brev, har jeg nu læst ud Familien Nordby. Slutningen er dog bedre end det Øvrige. Det Religiøse griber mig nu engang stærkere end alt Andet, dernæst Familie og Alt dertil hørende, dernæst Fædrelandet og Hjemmet.

Hvad jeg selv i nærmeste Fremtid kommer til at skrive, har jeg ingen Ide om. De Stof, jeg har, (Kong Sverre anden og tredie Del, Arnljot Gelline o. s. v.) komme mig fortidligt, Fortællingerne trætte mig; men jeg maa dog udarbejde dem, jeg har i Hovedet, det er snart gjort, og jeg kalder det egentlig ikke saadan at arbejde. –

Du taler om at være Digter og ikke være det og tror, at i denne Grændse ligger ogsaa den æsthetiske Grændse i vor Tid. – At urgere saa stærkt Ordet Digter fører ikke til Klarhed; thi Digter er dog enhver, som er poetisk begavet til Produktion, enten hans Form er blandet god eller slet ingen (paa Papiret), men stærk i Talen eller i Leret eller i Musiken eller i Farven o. s. v. o. s. v. – Vender du derimod Spørsmaalet saadan, at vi kunne faa ud, hvad er Bedraget i vor Tid paa Digtningens Felt, med hvilken Form leges der saa ofte Skjul, hvad tager den Mand lettest paa sig, som vil gjøre Virkning uden at være Digter eller uden i det Øjeblik at være det? – se, saa kom vi Sagen nærmere.

Efterat jeg nærhos har seet Maleriets Udviklingshistorie, er det mig klart, at enhver Tid (ved Siden af at producere, hvad bliver Poesi for alle) har havt sin særegne Sort Bedrag. Derfor maa du ved Sammenholden af det Forskjellige i Literaturens Udviklingshistorie omtrent kunne komme efter, hvad der udgjør Bedraget i vor. – Naar jeg som et Forsøg paa at give dig et Vink vil bede dig gaa til en betydelig Digter og hos ham finde Bedraget (ved Siden af meget Gediegent) i storslagen Form, saa vil du maaske forundres; thi det er Paludan-Müller jeg mener. – Men der maa endnu i nogle Aar tales sagte derom; siden flytte af sig selv flere af denne Mands Bøger op blandt Munkenes Tragedier og Epos fra det femtende og sextende Aarhundrede. –

Angaaende det Reflexionsopblandede har jeg personlig meget at sige, som du vel paa hvad jeg selv præsterer kan mærke, da jeg ængstelig flygter de store Læresætninger, der undertiden gjøres til Svingpunkter, til Axer i de psykologiske Overgange (hos Schiller altid, hos Goethe ofte, undertiden hos Oehlenschläger, hos Shakespeare ogsaa tildels, men da oftest som Skjold over et Bedrag, til Dækning af den sande Bevægelsesgrund). – I de lyriske Digtninge har jeg mindre studeret det; der forvexler man gjerne den kraftige Taleform med Poesiens, og der optræder ofte Symbolet og Allegorien som saadanne og gjøre Krav paa Navn af Poesi, medens det kun er deres poetiske Anvendelse, som kunne gjøre dem dertil. – Men skriv hellere du til mig om dette.

Min Kone hilser dig og din Familie, jeg gjør det Samme med Tak for sidst! Lille Bjørn (som er liden, men fin) er nu rask og stærk; jeg leger med ham og de andre Børn saa Huset ryster. Det er en Velsignelse. Lev vel!

Din

Bjørnst. Bjørnson.

Til P. Heise.

[Sønderborg] Første Nytaarsdag 1863 om Morgenen.

Glædeligt Nytaar!

Kjere Heise! Dit Brev kom med Nytaarsstemning; det kom igaaraftes midt i et Selskab, jeg blev festlig glad, og dig inderlig hengiven, jeg følte ogsaa i Øjeblikket den Arbejdsstyrke og vide Udsigt, som det er godt at begynde Aaret med.

Og nu vil jeg fortælle dig Noget. Ligefra Italien har jeg gaaet med den stadige Tanke at skrive dig til. Ikke om Operatext eller Musik, men om at jeg holder af dig og ikke vil miste dig. Du blev mig i Rom kjerere end du selv anede, og din Kone med. Den pene Svensker kom imellem os, jeg ved selv ikke mere hvordan. Derimod ved jeg, at jeg i Italien led af en Nervøsitet og deraf følgende Pirrelighed, som jeg aldrig, hverken før eller siden, har kjendt noget til, og som vistnok gjorde mig uforstaaelig for alle Omgivelser. Skulde der mere komme en Misforstaaelse mellem os, saa husk dette: jeg holder inderlig af dig. Af Hensyn dertil skal du anse mig værdig til at indlade dig med mig, ikke gaa fra mig, ikke tie, gjerne skjænde; jeg ikke alene taaler det, men det knytter mig fastere til dig.

Aldrig har jeg følt mig drevet til at skrive til en Mand, med hvem jeg ikke før stod i Korrespondenceforhold; men til dig har jeg vel i Hovedet skrevet de tyve Breve, endskjønt de ikke bleve sendte. Hvorfor bleve de ikke sendte? Ja, ikke et blev ganske saadan, som jeg vilde, d. v. s. jeg var nu engang bange for at være misforstaaet af dig. Min egentlige Agt blev det derfor at rejse til dig, strax jeg kom hid; thi jeg tvivlede om at jeg havde Penge tilovers til en Frankrigsrejse, at jeg altsaa maatte vente en Stund, i hvilket Tilfælde jeg hos dig havde fuldendt min Operatext. Men i Berlin faar jeg af en Nordmand 300 Species til en Frankrigsrejse; tillagte dem, jeg selv kan have, ere de mere end nok. Saa vilde jeg, før min Afrejse, ganske vist skrive dig til herifra – og saa kom dit Brev! Kan du nu skjønne, hvor glad du gjorde mig, og hvordan jeg endnu mere maa holde af dig for dit Brev.

Nu haaber jeg, at dette dit Brev til mig hverken bliver det første eller det sidste. Vi passe jo sammen som meget faa Mennesker. Vi maa ganske sikkert kunne være noget for hinanden. Det var jo dejlige Stunder mange af dem paa dine Værelser i Rom. – Og det var mere end et Tilfælde, at vi To begyndte at arbejde sammen, – skal vel ogsaa faa en smuk Fortsættelse.

Jeg maa skrive dig til om et Anliggende, som har stor Indflydelse paa min nærmeste Fremtid, maaske ogsaa tilsidst i den ene eller den Form vil indvirke paa din, – og det er, at man i Norge vil have mig til Direktør for det sammensmeltede og sigtede Theater.

Jeg har Anlæg for dette, ogsaa Lyst; men jeg har saameget at skrive og jeg undervurderer ikke de Forstyrrelser, som vente mig i en saadan Stilling. Længere end to Aar tog jeg paa ingen Maade Posten; i to Aar kan meget grundlægges, og siden kunde jeg jo alletider føre et Slags Overopsyn, hvis man ønskede saadant. Kan du skjønne, hvad det er vigtigt for os endelig engang at faa en Scene og at faa givet den et Skub i den Retning, hvori vi Yngre arbeide. – Men kan du paa den anden Side indse, hvad Forstyrrelse det vilde bringe mig?

Hvad siger du nu hertil? – Og hvad vilde du sige til i Norge at tage en Stilling og der med mig at grundlægge en Opera? Jeg begyndte nemlig strax paa at oprette Opera, ikke alene ved Hjælp af et Par indenlandske dygtige Sangere, men ved Hjælp af svenske eller danske og med et Konservatorium for Musik i Ryggen, som Tid efter anden gave os flere, saavel til Scene som Orkester. Du skal, med Undtagelse af din Kone, holde alle Andre udenfor denne Sag, baade min Direktørpost og mit Spørsmaal til dig. Hører du!

Ligesiden der blev Tale om at faa mig hjem som Direktør har jeg tænkt paa dig. Du fik Arbejde og Ærgrelse, men du blev sat i Virksomhed til et stort velsignelsesrigt Maal, og midt i et ungt, kraf tigt Liv, med Operatexter og Festouverturer. Din Kone mistede sine gamle Tilbedere, men hendes Elskværdighed kom til at blomstre i en ny Kreds, og forat tale alvorligt, hun vilde hos os i mangen Henseende have en smuk Indflydelse paa en stille Maade og hjælpe os ved sin blotte Tilstedeværelse til blandt Damerne at byde en vis tør Kritik og Pianofortedygtighed en behagelig og sejrende Modsætning. Og hver Sommer havde hun Bøgeskoven tilbage og sin Familie midt i den. Og forat tale om Klimatet, saa er vel vor Vinter værre end Eders, hvad Kulden angaar; men den er dog humanere; thi det er Blæsten, som egentlig gjør Vinteren uudholdelig for den Svage, og hos os i Kristiania er der næsten ikke Blæst.

Tænk over Sagen! Det er temmelig vist, at jeg snart faar Tilbudet om Direktørposten i offentlig Form, og da er det ganske vist, at jeg strax vil have Begyndelsen lagt til en Opera, saa den kan absorbere en Trang til Effekt, som engang lever i vort Publikum, og Skuespillet derved faa Lov til at gaa sin stille ædle Vej; – endvidere vide vi, at uden Musik uddannes ikke den finere Smag, som skal styre Kunsten i alle Retninger.

At sørge for en Opførelse af Sigurd Slembe i Kjøbenhavn (ja, bliv nu ikke vred) vilde jeg ikke kunne gjøre uden at slide op noget af det, som er Støtterne i min Karakter. Tro ikke Andet Heise, end at jeg er ydmyg. Jeg haaber, at jeg tør sige, at jeg daglig voxer under Religionens Tugt. Men jeg finder Intet, som befaler mig, at ansøge Fru Heiberg om at spille i et Stykke af mig, eller nogensinde mere at aabne en Underhandling med det kgl. Theater. – Og jeg er saa vis paa, at du, netop du, i min Stilling vilde have følt og handlet ganske som jeg.

Hils din Kone, hun fik engang Taarer ved at jeg sagde, hun var som et Digt af Kristian Winther. – Hun er en af de fine musikalske Naturer, som klinge altid blødere i vor Erindring. Jeg længes efter hende, og mere kan jeg ikke sige. Hils ogsaa din mig ubekjendte norske Veninde. Jeg maa dog engang besøge Eder Alle derude i Eders dejlige Hjem. – Min Karoline er frisk og munter, hendes Dreng er som altid, ikke frisk i sin Mave, men dog munter og ualmindelig opvakt og afholdt.

Er det dog ikke underligt: nu har jeg baaret hin Tanke (at du kunde komme over til os og tage fat i Norge) jeg ved ikke hvorlænge; og jeg har sejrrig slaaet tilbage alle Hindringer, som i Tanken frembøde sig. Og nu, da jeg endelig har faaet det til Papiret, angrer det mig næsten. Thi jeg tænker paa din idylliske Bolig, din Kone i sin Kreds og sit Hus og sin Familie. – Dog svar mig! Men tal til Ingen derom. Bliver jeg Theaterdirektør tager jeg ganske vist fat paa din Operatext; thi større Arbejde passer mig da ikke, og Noget maa man dog gjøre. – Lev vel, kjerlige Hilsener fra min Kone og mig til Eder Begge!

din ven

Bjørnst. Bjørnson.

Til Jacob Sanne.

Sønderborg paa Als 6/1 1863.

Kjere Sanne!

Tak for dit fuldstændige Brev, som det gjorde mig godt at læse. – Jeg kan desværre ikke svare dig som du mig; tænk, at jeg har expederet over halvhundrede Breve over de forskjelligste Materier i de fire Uger jeg har været her! Derfor er jeg træt, jeg har jo ogsaa Andet at bestille. Navnlig maa jeg forberede mig til min Frankrigstour, som foregaar om otte Dage. Min Kone lever vel, min Dreng ogsaa, og jeg ikke mindst. –

Dersom du (om bare i tre Ord) vilde mælde mig det Samme om dig og dine, saa gjorde du mig en sand Glæde. Thi jeg har Eder Alle saa kjer, jeg glemmer aldrig, hvad I engang have gjort imod mig, da jeg var fattig og stod ene blandt Fremmede, kun med stærkt Haab og urokkeligt Ungdomsmod. – Det var dog dejlige Kvelde, da, med en Snaps og en Bid Brød, og hende som kom ind fra Kjøkkenet forat disputere med os eller le med os! Og da vi læste Wergeland! Hils Crone, den gode Sjel! jeg er saa glad over, at han har fast Stilling. Hils dine Børn og din herlige Kone.

Karoline hilser Eder alle, og vi ønsker Eder begge et glædeligt Nytaar for Eders mange Planer og Ønsker, dem Gud føre til det Gode, saa I, som have arbejdet saa tro, kunne have Glæde og Hvile paa Eders gamle Dage.

din hengivne

Bjørnst. Bjørnson.

Min Adresse: Sønderborg paa Als. Videre behøves ikke.

Tak for det du gjør mod Moritz! Du er ret en brav Ven mod mig, du er den Eneste af de mange, jeg har skrevet til om ham, som rigtig har taget dig af ham. Jeg kan ikke sige mere end: staar det i min Magt, saa skal jeg engang forsøge at gjøre Gjengjæld. Saameget af det, jeg har bedet om, er skeet, hvorfor skal ikke ogsaa det kunne ske at jeg engang maa faa blive nogle af dine til Nytte eller Glæde. –

Til Clemens Petersen.

Sønderborg paa Als 9[–10]/1 1863.

Kjere Petersen!

Dit Brev gjorde mig godt; men er dog egentlig blot Begyndelsen til et Brev, da du som sædvanlig lader alle af dig selv i forrige Brev angivne og af mig optagne Emner, alle falde og kommer fremrullende med splitterny. Var det dig muligt, saa vilde jeg forsøge at faa dig til at svare mig lidt regelmæssigere paa mine Spørsmaal og Tvivl, som du jo tildels selv kan have vakt. Ellers efterlader jo dit bedste Brev en Slags Utilfredsstillelse. Og maa jeg, da dette Faktum falder sammen med Anlægget i dine Kritiker, især minde om Besvarelsen af det Punkt, hvorpaa jeg saameget mere er spændt, som et Stykke af din Fremtid, og vistnok ikke det mindste, ligger i den Krog.

Hvad mit Forhold til Fædreland angaar, saa vil jeg først besvare dine Spørsmaal derom, og takke for dine Raad, der, allesammen, forekom mig ubetinget følgeværdige, ligesom de alle vakte min Eftertanke ogsaa i videre Strækning, da de havde den almengyldige Sandhed, hvormed man strax maaler flere Forhold end sine egne.

En eneste bestandig Beskjæftigelse venter mig i Norge udenom min Digtning og mit Studium, det er Virksomhed for det norske Selskab. Jeg maa skaffe dette Penge, senere hen Indflydelse. Jeg gjør det til mit Livs Sag, og det skal lægge min Gravsteen. – Ved Siden deraf kan jeg kun have een anden ligeartet Virksomhed, som dog altid bliver en forbigaaende, selv om den et Par Gange vender tilbage, og det er Theatret. Her er Alt nævnt; thi hverken Politik, Kritik, Propaganda af enhver Slags kan længere forstyrre mig; thi jeg har saa umaadelig meget at bestille. Jeg er Patriot, jeg støtter i Selskab mine Partifæller, men tager aldrig et Tag uden i en Krisis og da aldrig med Pen, men med Mund (som Taler).

Du maa tro mig; thi saadan er jeg bleven. Det norske Selskab kan ikke føre mig ind i Strid af nogensomhelst Art, men til adskillig Magt i Tidens Længde over vore Kunstforholde og literære Forholde.

Med Theatret forholder det sig paa følgende maade. Længere end to paa tredie Aar tager jeg ingen Bestyrelse; det kan staa for Fald og jeg gjør det endda ikke. Derpaa gaar jeg til Alters og gjør mit Løfte for Gud. Vil man saa videre have mine Vink eller en let Overbestyrelse, nu vel, men intet egentligt Arbejde maa det skaffe mig, og til større Sikkerhed saa flytter jeg et Stykke udenfor Byen. – Men selv for de to, tre Aars Vedkommende (som maaske ogsaa senere hen engang kan vende tilbage), saa er der een Betingelse, uden hvilken jeg heller ikke offrer disse Aar af mit Arbejdsliv, og den er: jeg vil have stor, fuldstændig Myndighed til en Omdannelse af det hele Væsen. – Nu have de hjemme tre eller fem Direktører, hvem den artistiske skylder Regnskab i hver Bagatel, og hvem han forelægger Repertoire, og hvem af og indsætter baade ham og enhver Skuespiller. Saadant indlader jeg mig ikke paa. Mine Regnskaber kan de visitere og gjøre Anmærkninger ved og forelægge en Generalforsamling, som de ogsaa naarsomhelst kan sammenkalde, hvis de synes, at Noget truer; – men selv vil jeg styre, af- og indsætte, ordne og tage Straf som Løn. Min Virksomhed vilde uden dette blot blive en Indbildning.

Nu kunde jeg ved at være i Kristiania for Øjeblikket nok faa det, som jeg vilde have det. Men fra Publikum selv maa Forlangendet udgaa til mig, og derpaa venter jeg, og lader, selv naar jeg kommer til Kristiania og derfra begynder min Rundrejse for det norske Selskab, – lader som jeg ikke ser Theatret eller som det er mig ganske ligegyldigt. Enhver ved jo, hvad Betingelser jeg har for Theaterbestyrelse, og hvordan jeg ved alsidigt Kunststudium og ved specielt Theaterstudium over hele Tyskland (hvor jeg overalt har havt frit Theater) og nu i Frankrig, maa have udvidet og udvider disse Betingelser. Falder de ikke paa af sig selv at tage mig og paa de Vilkaar, som min Erfaring sætter, saa ere Forholdene umodne og jeg spilder ikke mine Kræfter paa dem. – Finder du noget Urigtigt heri, saa sig mig det; thi der fejler ikke dem, som siger det er stolt sagt. Jeg har skrevet det saaledes hjem for længe siden og har nu Intet mere hørt.

Det gjør mig ondt, men jeg kan ikke komme til Kjøbenhavn. Min Kone kan ikke følge, og forlade hende, nu jeg atter skal ud, det vil jeg ikke. Det er ogsaa altid misligt at komme umiddelbart ovenpaa en Bog ind til vort sladdrende Athen. – Jeg vil med det Samme sige dig, at jeg heller ikke kommer derhen paa Tilbagerejsen (men dermed tier du). Jeg har Intet der at gjøre, der er Ingen foruden dig som er mig noget synderligt mere, og du kan komme til mig. Byen selv som Kunststad er naturligvis nu ikke længer det for mig, hvad den var.

Med Frederiksen vil jeg mere end gjerne rejse. Jeg venter nu kun mine Penge. Vil han være færdig, naar jeg har dem, saa skriv mig det strax til, og jeg telegraferer til ham, saa vi mødes i Kiel; thi Vejen herhid over Fyen med Deligence vil han vel ikke tage. –

Jeg forstaar godt, at under Læsningen (ikke under Opførelsen) af Sigurds anden Flugt kan hans Replik ved Haralds Lig mangle Forstaaelse og først fange den i hans Monolog. Men jeg anser ikke dette for en Fejl ved Kompositionen, men (ja, du maa ikke le) for en Finhed i Anlægget af Sigurd. Læs det op igjen Alt han siger fra Slutten af anden Akt, – med denne Forstaaelse af hin Replik, og det faar ogsaa Altsammen en anden Belysning end det havde før. Fremforalt den Ordvexel mellem Audhild og ham efter hendes lange Monolog i tredie Akt (den, som Folk kalder shakespearesk og tager for ramme Alvor som varm Elskov, medens jeg rigtignok mener noget ganske andet med den, – og kan det med Hensyn paa den være nyttigt at anstille en Betragtning over, hvad vi nu anse for usandt Udtryk for Kjerlighed, og hvad Shakespeare maatte i sin Tid anse for sandt).

Under en rasende Hovedpine har jeg skrevet dette Brev, men den er nu saa forfærdelig, at jeg maa virkelig slutte. Det er sandt: hvad gjør Valdemar paa?

Din Ven

Bjørnson.

Næste Dag (og uden Hovedpine).

Jeg bad Karoline slaa Konvolut om Brevet, da jeg selv gik tilsengs. Hun har glemt det, saa jeg endnu kan tilføje Noget, – og det Allervigtigste. Jeg har læst Fru Thoresens Fortællinger. Gaa uopholdelig til hende, sig hende eller læs op for hende, at jeg er begejstret og fuld af stor Forventning. Det var som jeg saa i den dybe Sø. Storslagent, eventyrligt, ulykkeligt, men evigt. Og Evigheden forstaar hun som en højere Harmoni, der fordeler vore Skrig i en stor Lovsang! Du ved, det er min Fordring til en Forfatter, at han ser det Samme i Endeligheden, men for hende maatte det være en Trang først at tilintetgjøre alt Liv, al Endelighed, ganske forbrænde den i Dom og Lynild fra det Høje, – før hun eengang, rigtig tilbunds har faaet gjort det, kan hun ikke se paa det, saa længe at til Øjet forsones. Men nu har hun een Gang gjort det, næste Gang har hun Sejer, og Harmonien flytter ned til Jorden. Thi Forfatteren er en Gud, og hans Rige er Jorden selv. Næste Gang – ja jeg længes til denne næste Gang.

Ingen Kritik i Berlingske og Dagbladet eller de andre Blade (Fædrelandet undtagen) har gjort Andet end spille Fallit ligeoverfor disse Fortællinger, ganske ynkelig Fallit. Og hvad din Kritik angaar, saa er den heller ikke talende nok om selve Hovedsagen, om hvad dette dog egentlig er for noget forunderlig stort noget. Jeg havde meget at indvende fra rent kunstnerisk Standpunkt, saaledes imod den urolige Stil og den Drømmetaage, hvori hun holder mange af sine Karakterer, skjønt hun har Evne til at sætte Dagslys paa dem. Ogsaa tror jeg, hun bør gjøre lidt Afslag ligeoverfor de mange norske Vendinger, mere end ligeoverfor Ordene; thi de sidste synes mig som oftest (dog ikke altid) øvede i at skuldre Gevær for den Tanke, som hilser. Og derpaa kommer det an, om de nemlig ere vel øvede, ere rigtig hendes egne.

Her er ogsaa rundt omkring mig almindelig Forbauselse over disse Fortællinger; thi her lever et alvorligt Folkefærd. Jeg talte saaledes igaar med Mørk Hansen om dem, og han var ganske indtagen. Hvad er dog Familien Nordby og alt Saadant mod dette her; men aner man nu det ganske af dine Kritiker? –

Lev vel! –

Hvordan har din Familie det; jeg gad dog nok høre noget fra dem, at du dog ikke kan forstaa det? Min Kone takker for den hende sendte Hilsen; hun hilser igjen, hun læser alle dine Breve, ved du nok. – Bjørn er Pokkers rask. Han har ret lært mig at lege med Børn, og det er en Øvelse i Kjerlighed, som intet Menneskeliv tør unddrage sig. Tænk derover!

Din hengivne Ven

… Bjørnst. Bjørnson.

Til Olufa Finsen.

Paris 1/3 1863.

Kjere Fru Finsen!

Tak for Deres venlige Linjer! Tak for Alt, De har gjort for mig under mit dejlige Ophold i Deres Hus, Tak for det, som De er for Karoline og vor Dreng. Og Tak til Deres Mand, jeg længes, kan De tro, til atter at sidde i Kontorets Sofa. – Her har jeg det ikke godt, Livet i Paris er ligefrem kjedsommeligt. Men jeg lærer, og det er mig Hovedsagen. – Sig Deres Mand, at Maria Stuart i Skotland voxer og voxer, hun bliver i alle Henseender det største i Plan og Udførelse, som jeg har baaret paa til idag. Jeg skal hilse Deres Mand fra P. L. Møller. – Arnesens maa De være saa god at hilse fra mig og udtrykke dem min fulde Deltagelse.

Til Deres Mand maa De sige, hvad gjør mig meget ondt, nemlig at den danske Sag ansees for opgivet af det europæiske Diplomati. Jeg har dette som en almindelig Mening her paa Stedet, og den støtter sig til altfor gode Kilder. Her interesserer Ingen sig for den; de Faa, som skrive, gjøre det for et Dannebrogskors, – dette har jeg fra den danske Legationssekretær. – Men kom blot den danske Regjering saalangt, at den kunde forstaa, den Intet havde at haabe af Diplomatiet, – saa var der maaske endda Redning.

Doktoren og elskværdige Kone maa De meget hilse, og sig ham, at jeg uden at være syg, dog ikke har befundet mig rigtig fysisk vel en eneste Dag, siden jeg kom til Paris.

Hils Deres kjere Børn fra mig og fortæl lille Bjørn at De har faaet det Brev, som han skulde have, og se, hvordan han optager den Ting.

Deres inderlig hengivne

B. Bjørnson.

Til H. C. Andersen.

Grand Hôtel Bergère, 32–34 rue Bergère Paris, [primo mars 1863].

Kjere Andersen!

Jeg har søgt Dem, men forgjæves. Hr. Pianist Tellefsen fra Norge (bosat i Paris siden 12–14 Aar), Elev af Chopin og hans Arving af Elever og Forbindelser, tillige hans executor testamenti, – ønsker at gjøre Deres Bekjendtskab.

Jeg foreslog ham at ville bringe Dem derhen, og han sagde, at Vejen derud var lang, – om Andersen saa vilde gjøre ham den Ære at spise Middag hos ham paa Søndag Kl. 6 – sammen med mig og Bøe (den norske Maler).

Det er rigtignok at begynde paa Midten, sagde han, men han vilde selv aflægge en Visit her forinden forat bringe Alting i Orden, hvad Konvenientsen angaar. Men jeg maatte allerede nu afgive Invitationen, da han frygtede De var meget optaget.

Han er en elskværdig, solid Mand (en god Ven af Jenny Lind, som sang paa hans sidste Koncert i London). Han er gift med en norsk Dame, som med stort Talent uddanner sig for Sang. De ville gjøre Musik for Dem og paa alle mulige Maader belønne Dem for den Ære, som De vilde gjøre dem ved at komme – og jeg vil ogsaa blive Dem meget forbunden, hvis De vil antage min Invitation for fyldestgjørende istedetfor et vidtløftigt Ceremoniel.

Hvis Collin vil være med, er han inviteret gjennem mig; men han har jo sine Særheder, den Egensindige, derfor maa jeg faa vide, om han vil følge. Svar mig snarest muligt! Indlagt er Tellefsens Adresse.

Kommer De, saa tag et Par Eventyr med! Jeg længes ganske rasende efter at høre Dem læse, og naar nu Tellefsen har spillet Dem rigtig i Humør, saa læser De, – ikke sandt? Valdemar Daae og hans Døttre – ja, den! Og saa en morsom! Aa, vær god, snild, sød, og send mig et pent Svar!

Deres hengivne

Bjørnson.

Til H. C. Andersen.

Paris 5/3 1863.

Kjere Andersen!

Vil De være saa god at være hjemme imorgen Fredag Kl. 12 da et Par Skandinaver, anførte af mig, kommer til Dem i et vigtigt Anliggende.

Ellers behøver De ikke at være bange: det er ingen Udfordring.

Deres Ven

Bjørnst. Bjørnson.

Til H. C. Andersen.

[Paris] 10/3 1863.

Kjere Andersen!

1) Imorgen Aften maa De spise Dem ordentlig mæt, førend De kommer til os. Thi hos os faar De Ingenting.

2) De sidder hjemme og venter til der kommer en Mand af Kommitteen med Vogn Kl. 8.

3) Ikke Mere.

Deres

Bjørnson.

Til Carl Ploug.

Paris 19/3 1863.

Kjere Ploug!

Indlagte Digt, som jeg skrev i forgaars ved Efterretningen, om at Clemens Petersen har mistet sin Søster, maa De tage ind i Deres Blad, om muligt samme Dag det kommer. Og er noget ivejen for at De kan tage det, vil De saa sende ham det som det er.

Deres hengivne

Bjørnst. Bjørnson.

Til Magdalene Thoresen.

Bergen 1/7 1863.

Kjere, kjerlige Veninde, –

Gud velsigne Dem! – Deres Brev varmede mig, trøstede mig. Der bestaar et Forbund mellem os, omendskjønt vi bleve forlegne, hvis vi nøjagtig skulde bestemme det, og vi kjæmpe tilsammen for Noget, skjønt vi ikke godt kunne angive hvorledes. Der er en Pagt uden Fane og Emblem, vi ane begge at der venter haarde Ting, men vide ikke rigtig hvorfra. Kun een Sag er vis, og det er den, at vi ville blive tro til Enden.

Jeg for min Del gaar fra Arbejde til Arbejde: deri ved jeg, at der er Mon, om alt det Andet ved jeg Intet. Her brøles en Mængde Hurra, jeg ved ikke hvorfor. Man bærer sig ad, som var vort Land i bestandig Fødselssmerte, men jeg kan ikke se hvormed. Her er en Rutten med Kapital, saa jeg ved ikke, hvad der tilsidst skal give Rente. Her er en saadan ihærdig Skindyrkelse, at jeg bæver for det Værdifuldes Skjebne. Mest forskrækker mig det norsk-norske Parti. Tænk, det ønsker ikke at blive sin beskedne Rolle tro, at indarbejde det gamle Sprog i vor Bevidsthed, men det vil paaføre os helt og holdent det nuværende Bondesprog! Det vil afklippe Historie og Udvikling, tillige al Skjønhedsbevidsthed og atter indsy os i Huder. Og jeg er Dem til Exempel Landets farligste Mand: thi jeg bestyrker og fortsætter det Bestaaende! – Paa den anden Side igjen de Dansk-Norske, noget meget mere blaseret end en gammel udarbejdet Nation er istand til at opstive; thi det er ikke Traditionens Vanemagt som bærer dem i Ligegyldighed gjennem al Udvikling: nej, denne Blaserthed begynder med Opgivelse af alt Eget og bestaar i Trods derimod; de elske ikke det Fremmede, de bare trodse det ind i sig for dermed at byde det Oprindelige i og omkring dem Trods!

Men Faren ved alt dette er, at her danner sig ikke, som af enhver rolig Udvikling et Over- og Underordnet; thi det som skal være øverst og nederst, højt og lavt, Fremgang og Tilbagegang forblandes og ledes ud i Tvivl. Og er først Tvivlen den bevægende Kraft i et Samfund, saa Autoritet er en Forbrydelse, nuvel, saa gaa vi lige mod Nordamerikas Skjebne. Eller vi falde tilbage i Islændernes plumpe Ligegyldighed og umoralske Ironi; handle med Sild og Træ og lader Verden skjøtte sig selv.

Vi lægge nok Arbejde inde i denne hemmelige Kamp og imod denne historiske Fare! Vi lægge det ind og her; thi hvis vi tale, blive vi stenede; – jeg har allerede paany oplevet det.

Ibsen var med i Sangerfesten; jeg gjorde Adskilligt forat drage ham til mig og faa hans Fortrolighed; men han besøgte mig ikke engang. Nu har jeg læst hans Stykke. Det umoralske deri kan ikke jeg se. Han hverken kjæmper mod Forlovelse eller Giftermaal. Der skal et saadant Bæst som Monrad til forat opdage denne Fare og en saa beskjæftiget Læserinde som De (der altid snubler over egne Tanker, medens De skulde gaa den Andens Tankebane opmærksomt frem), – som sagt der skal en saa optaget Læserinde til som De forat finde hans Artikler rigtige og gode. – Ibsen kjæmper blot mod Vrøvlet og især Vrøvlet i Forlovelse med Tanter og Giftermaal paa Gjødestien. Han holder lige saa lidt med Falk som med Straamand eller Styver; han lader kun Yderlighederne rive hinanden op. – Han er uretfærdig mod vor Tid, synes mig, og det røber sig især deri, at han intet Mellemled har, som gaar sejrrig ud af Kampen, frelst gjennem Vrøvlet, saavist som der gaar flere tilgrunde deri.

I selve Kompositionen er der imidlertid en ubodelig Fejl, som hverken har Rod i Umoralitet eller Hjerteskade, men simpelthen i poetisk Uklarhed, ligesom det synes

Til P. L. Møller.

Bergen 2/7 1863.

Kjere Møller!

De har havt megen Modgang i Deres Liv, derfor skal jeg tilgive Dem Deres Mistro.

Strax jeg fik Deres Brev, som imidlertid havde søgt mig paa tre forskjellige Steder og saaledes kom fjorten Dage for sent, – sendte jeg det til Jonas Lie paa Kongsvinger (Bladets Ejer). For fjorten Dage siden havde jeg Brev fra ham, hvori han mælder om Dem, siger han baade vil have Digtet og et Par Maaneders Korrespondence. Har De ikke faaet Underretning derom (under Ministeriets Adresse), saa er vistnok Brevet bortkommet. For det Tilfælde, at han virkelig ikke skulde endnu have skrevet det, sendte jeg ham uopholdelig Deres andet Brev til mig; det kom igaar og afgik idag. Altsaa ser De, at jeg er fuldkommen fritaget af mig selv for Deres Bebrejdelse, kjere Møller.

I Kjøbenhavn talte jeg med Hegel om Dem, og talte om Illustreret Tidende i Forbindelse med Dem, endvidere om Oversættelser og Literaturoversigter m. m. Hegel fortalte, at han for sin Del altid havde tænkt, De maatte være den bedste Redaktør for et saadant Blad. Jeg tror, at den Dag De atter staar i Kjøbenhavn, er der nok at bestille. Deres Broder var oppe hos mig for i Alvorlighed at spørge mig, om De virkelig tænkte paa at komme hjem nu snart. Jeg svarte, at jeg intet bestemt Ord nogensinde havde faaet af Dem, naar disse Ting vare paa Bane.

Idet jeg beder Dem være af den Godhed at give Bøe indlagte Brev, maa jeg ogsaa ulejlige Dem med en Hilsen til Hr. Gunløgsen. De maa sige ham at hans evige Uro har noget ved sig af det salte Hav, at jeg huskede ham, da jeg atter kom paa et Skibsdæk. Den ene Side af ham staar foreløbig Model i Bothwell; men den anden, den glade, ridderlige skal sammen med sin Søster snart komme i en anden Bog, som jeg da ogsaa skal skikke ham. Skulde han nogensinde komme paa disse Kanter, maa han søge mig op og leve en Stund hos mig.

Overalt, hils ham hjerteligt fra mig, i Nærhed er han ofte uharmonisk, i Afstand former Alt sig til et fuldkommen harmonisk og med saadan Kraft baade i Lys og Skygge, at jeg meget glædes hvergang jeg husker eller omtaler ham.

Med hilsen til Malmstrøm, Virgin og andre Venner forbliver jeg Deres

Bjørnst. Bjørnson.

Til Clemens Petersen.

Bergen 1/8 1863

Min kjere Petersen! Naar jeg før ikke har skrevet dig til, saa har det været fordi jeg Intet har havt at sige dig. Jeg var over een Maaned syg efter min Hjemkomst, var en fjorten Dage derefter døsig og nedslagen, har siden arbejdet og er først nu kommen saalangt, at jeg med Fred i mit Indre atter kan besøge mine Kjere. Jeg begynder da med dig. Fru Thoresen har jeg et Par Gange tilskrevet i denne Tid, men hun tiltrænger mig; de Breve ere sorterede ind under min Forretning indtil videre, og ere ikke Breve i den Forstand som f. Ex. hvert et til dig.

Jeg haaber, at du ikke i Mellemtiden har gjennemgaaet nogle af de legemlige eller aandelige Kriser som jeg. Begge Klimaforholde, baade det legemlige og aandelige, vare mig for stærke, forkjølte mig til Sygdom og Lungebetændelse. Alt det, jeg lever for, er dygtig langt nede i dette Land, forinden jeg atter kan akklimatisere mig, er det mig en Lidelse at være hjemme. Jeg øjner ikke Maaden, hvorpaa det skal blive bedre, men gjør indtil Videre min Pligt og lader Gud lægge Væxt deri, om han vil. Jeg skriver paa Maria Stuart (er i anden Akt) og ser hverken til Højre eller Venstre, jeg lægger en Del Planer, som jeg med Omhyggelighed udtænker, og som en efter en skal afspinde sig i det kommende Aar.

Theatrene er ikke blandt dem, der er foreløbig Intet at gjøre. Hvad et Theater skal være, derom have mine Landsmænd ingen Ide, og for Øjeblikket kan den ikke bibringes dem. – Ej heller er Politiken med, skjønt alt der er mig til daglig Sorg. Arbejdet maa deles; jeg har mere end nok med mit. – Mine Planer angaar norsk, nordisk Kunst, nationalere Leve- og Tænkesæt, større Sammenholdsaand til større Kraft.

Første Oktober er jeg i Kristiania, og jeg har lejet saadan, at du kan bo hos mig uden egentlig at optage noget særskilt Værelse og alligevel faa det baade bekvemt og smukt. Men een Ting maa jeg forberede dig paa, nemlig at jeg ingen fast Kammerats- eller Omgangskreds har at føre dig ind i. Det er sørgeligt, men sandt, mine eneste Venner ere i Danmark og her, dog ingen her som der; i Kristiania er næsten Ingen igjen, de stræve for Maden i dette fattige Land hver paa sin Kant, og blandt dem, der bejle til Magten i Kristiania, er der ikke hyggeligt at bo og bygge, Norges juridiske Race er aldeles forfærdelig grøn, snobbet og angliseret. Imidlertid vil det vel føje sig, det Ene med det Andet, naar man kun holder roligt, men lige frem. Du tænkte vel at komme op til en Periode, hvori du kunde være mig og vore Forholde mere direkte til Nytte, f. Ex. en Gang jeg var Theaterdirektør. At denne Periode endnu ikke er her, er virkelig ikke min Skyld.

Her er en usigelig Døsighed over Folk. Ingen Enkeltmand kan kruse Vandene, der maa en Storm til, en stor fælles Fare. Jeg er nok bange den, men jeg beder dog om den. Thi saa er der bag den større Trang til det, som ikke netop skal spises, saa er der ogsaa et moralsk Hensyn kommen ind, hvor før kun var Beregning, et Ansvarlighedsforhold vil etablere sig.

Fra Frederiksen* har jeg havt et dygtigt Brev, skal ogsaa ved Lejlighed besvare det. Indlagte til Greensteen kan du læse for et enkelt Punkts Skyld. – Angaaende den Sag, hvorom du sidst skrev, saa lader jeg Tid gaa hen. Karoline er rigtig rask, men bliver ikke ved godt Huld, skjønt hun drikker Øl og sover dygtig. Jeg morer mig over hendes Bestræbelser i denne Retning. Bjørn er Virksomhed og Planer fra tidlig Morgen til sen Kveld. Jeg har det personlig særdeles godt. Kun ønskede jeg lidt friskere Omgang.

Ibsen er tvetydig stillet heroppe. (Hører just, at du har skrevet en prægtig Kritik over ham, som jeg skal læse.) Maatte han kun have Forstand til at rejse væk, strax han fik Stipendium. Men det synes som han vil klamre sig fast til Theatrene, og de ere ukloge nok til at holde paa ham; thi de se ikke hvad der trænges, hverken for den Enkelte eller det Hele.

Din

Bjørnstjerne B.

*Har senere skrevet ham til, læs det!

Til Ville Heise.

[Bergen aug. 1863].

…

Med Maria Stuart gaar det godt. Jeg er i tredie Akt, første Gjennemarbejdelse er endt i denne Maaned, det Hele færdigt i Oktober og kommer ud til Jul. – Men her er formange Selskaber med formegen Drik, og her er formeget Regn, det gaar derfor tre vent og med ækle Afbrydelser af Hovedpine. Jeg sværger saa ofte ved de høje Guder, at det skal have en Ende, men saa kan man ikke støde Folk, og saa er man der engang og bliver naturligvis begeistret over et eller andet Tosset noget, saa digter man, taler man, dandser man – saa ærgrer jeg mig som nu idag. Jeg var nemlig i Selskab igaar.

Men er nu Fred og Glæde vendt tilbage, o, saa aabner Himlen alle sine Sluser, jeg tror Helved aabner sine med, og min Fantasi flyver ud i dette Sjask, ikke højere end en vaad Høne. Men kommer saa Solen, o, hvad Glæde og Væxt, i et Øjeblik, og Hjælp strax i hele denne kvikke bergenske Befolkning, der strax styrter ud i hvide Kjoler, med Sang, Madkurve, baade tillands og tilvands og fylder mig med Sympathi og Livsglæde, skjønt jeg sidder bag Ruden og ser paa dem. Men det forstaar sig, Bjørn og Karoline ere jo med iblandt dem. – Hvor de ere friske og smukke disse To, ja de ere ikke til at kjende igjen! – Ved De, jeg mangengang har tænkt, da hun var saa syg, at blev han ene, saa sendte jeg ham ned til Dem. Men nu er hun prægtig, baade rød og rund, og saa med dette Sangfuglehumør, som hun engang næsten havde tabt.

Formeld nu ham, Komponisten, min Respekt og Hilsen, han sidder vel der og banker og prikker, – eller naar jeg tager Hensyn til Stoffet, saa maa jeg hellere sige, at han sidder og aabner det omhyggelig tillaasede Bur, Rum for Rum, det Bur, hvori alle Hertz’s Stuefugle sidde fangne. «Flyv, flyv, Fugl, over Sorøsøens Vover!»

Skriv mig nu til igjen og fortæl mig Nyt om Bissens og alle dem jeg holder af. Og modtag en hjertelig Hilsen fra Kone og mig, og send den videre, først ud i næste Værelse, men saa videre udover alt Danmarks Land!

Deres hengivne

Bjørnst. Bjørnson.

Til Hilmar Finsen.

Akersgaden No. 1, Kristiania 14[–21]/12 1863.

Kjere Finsen!

Jeg længtes efter Brev fra Dem, – var ikke Deres Brev kommet iforgaars, havde jeg skrevet alligevel. Thi min Fødselsdag mindede mig altfor stærkt om Eders dejlige Hus, store Gjæstfrihed, inderlige Venskab, til at den mere kan gaa uden en rørende Taksigelse fra Karoline eller fra mig en Skaal for gamle Venner blandt de nye. – Min Fødselsdag iaar var netop min anden Forelæsningsdag, – nu er jeg færdig med alle tre, jeg er saaatsige indsat mellem Kristianias Publikum, jeg tror ikke, at det nu er tilsinds at kaste mig. Universitetet gav sit Festlokale, saamange, som kunde sidde nedenunder, sad der ogsaa, jeg kunde vistnok have faaet det dobbelte Antal. – 700 Species var min Nettoindtægt og vel mere; thi vi have endnu ikke gjort op.

Til Sommeren, hvis Gud og Tyskerne ville, gjør jeg min Rejse i Landet for det norske Selskab. – Et Stykke «Henrik Darnley», Skuspil i tre Akter, har jeg færdigt. Det er det mest dramatiske Arbejde, jeg har skrevet. Om jeg saa skriver Bothwell, Drama i fem Akter umiddelbart ovenpaa, ved jeg ikke, jeg vil nu hvile nogle Dage og beskjæftige mig med at muddre op i Stemningen for Danmark. – I Studentersamfundet holdt de Møde for en krigersk Adresse til de svenske Studenter netop samme Kveld jeg holdt min sidste Forelæsning. Alt det, som blev talt, inden mine Forelæsningsfolk kom, var udgaaet af det bornerte Norsk-Norske, som vi slaas med heroppe; men vi vendte Debatten! Vi jagede Dunker og Professor Aschehoug og Prof. Monrad op paa Kathederet (thi i en god Sags Tjeneste ere vi Alle enige) – og de gjorde sine Sager godt. Jeg var hensat som Reserve, men jeg behøvedes ikke. Jeg var ellers forundret over, hvor stort det borneret Norsk-Norske var blandt Russen, – altsaa gaar det direkte frem af Skolerne! Men har jeg engang faaet Øje paa det, saa skal det ved Gud ogsaa forebyg ges, om hver Rektor skal prostitueres enkeltvis. Alt, hvad, som var Intelligents var naturligvis ogsaa Skandinaver, – den er væsentlig en Oplysningens Sag – ja den er en Gradmaaler! Ellers udtalte Professor Aschehoug en Sætning, som ofte falder mig ind herhjemme: «hvor vanskeligt det er for et lidet Folk at tænke stort».

Nu agte vi at faa et Folkemøde istand.

Det er ellers min faste Overbevisning, at I dennegang ikke kommer til at staa alene. Var Kongen blot noget mere Helt end han er, saa kunde han gjøre Altsammen alene! Folkene kom hinkende efter med Bevillinger, naar de vare nødte dertil, – og saa konstitutionellsindet jeg end er, ser jeg ingen anden Maade til at faa Folk, som have nydt 50 Aar Fred, jagede ud i en Krig.

Her i Huset have vi det godt; vi bo smukt, have alle Menneskers Velvilje, have min Broder i Huset og ligesaa en Veninde af Karoline (en Frøken Siewers fra Bergen). Min Broder er nu en dygtig Jurist, vil om et Par Aar aflægge Prøve for Højesteret. Min Fætter Komponisten er hjemme. Paa min første Forelæsning sang Studenterne en ny Kvartett af ham, som gjorde overmaade megen Lykke. Siden har Officererne sunget Kvartetter af ham, og han er i et Spring bleven en bekjendt Mand. Nu arbejder han paa en stor Symfoni. En smuk Skertso af ham er temmelig udbredt, skjønt den ikke er trykt. Jeg har ret megen Glæde af ham! – Hjemme hos mine Forældre leve de meget vel. Min Svoger er bleven Kapellan hos den Gamle, som nu er rask og vel tilmode. Min yngste Broder er i Hanover forat studere Ingeniørvidenskaben. Han raser mod de Tyske.

De skulde virkelig engang komme hid forat se, hvor vi bo smukt! Vi have saamange smukke Ting, som gode Mennesker (og I blandt disse) have givet os; vi have et godt Pianoforte, store lyse Rum, med lang Udsigt og fri Beliggenhed. Bjørn er bleven en Helt! Nu bestiller jeg igjen et halvhundrede Billeder af ham, som da ogsaa strækker til for udenbyes Bekjendte. Portrætterne af Eder ere ganske udmærket, ja, jeg har paa længe ikke seet dem bedre. Min Kone have Eder staaende paa sit Skrivebord.

I maa ikke glemme at sige mig, til hvilket Regiment eller hvilket Batteri Hagerup drager hen; jeg har naturligvis saa stort Hjertelag for ham, at jeg vil følge ham med større Opmærksomhed end nogen anden Officer i Eders Arme. Jeg glæder mig over, at Nielsen har Kompagni, han vil ikke svigte det! Ja, Herren være med Eder, brave Mænd og grædende Kvinder! –

Jeg skal ud i en stor Fest ikveld og holde en Tale for Eder. Jeg vaagner ofte om Natten, og Bekymring holder Søvnen borte. Og om Dagen taler, skriver og tænker jeg for og om Eder. Det er jo vor Sag I kjæmpe, ja, det store Spørsmaal, om vi have en Opgave i Verden eller vi have slet ingen. – Jeg vil nu skrive et Digt til Sverige. – Nu faar vel Mathiessen meget at bestille, de andre Doctores rejse jo fra Byen. Men endnu mere faar vel hans varme Hjerte at bestille; thi jeg ser ham saadan som han lytter til hver ny Efterretning, samtaler og spaar og søger at bringe Forsoning mellem alle de stridende Tanker paa sine længere Kjøretoure. Hils ham hjerteligt, hils hans Kone og hans Børn! Vil Gud, skulle vi snart atter mødes. Og Eders komponerende Frue? Hvordan gik det? – Kys og hils hende, hils Olaf, den Allerdejligste, hils John og Ragnhild, Bjørn lo saa, da han fik deres Portrætter. Han kjører fremdeles til Jahn og til Augustenborg og giver Fremmede meget uforstaaelige Beskrivelser af alt det Oplevede dernede.

Jeg for min Del har ikke liden Lyst til at gaa med i en Krig; det synes mig saa underligt at synge Andre op til det, som man selv ikke vil gjøre. Men man siger her, at jeg vilde blot skyde mig selv, og slet ingen Fiende, da jeg ikke ser. Jeg tror ikke det, jeg tror jeg blev en god Soldat, endnu bedre Officer. Thi jeg ved, at jeg har Mod, Aandsnærværelse har jeg ogsaa. Det var saa smukt at se oppe i Studentersamfundet gamle Frivillige møde frem med deres Dannebrogsorden. – Ja, hvordan nu det vil gaa i det Hele som for den Enkelte, det vide vi ikke; men lad os kun være enige og Alle paa hver sin Kant gjøre hvad han formaar! Saa er der, som Andersen saa smukt synger, en Gud i Himlen, der raader for gamle Danmark! Lad os nu haabe, at vi gjensees under gode Vilkaar! Men skriv mig nu ofte til, I skal lige saa ofte faa Svar! En glædelig Jul midt i Bekymringen for Fædrelandet, et godt Nytaar, et Gjenfødelsens Aar for Danmark!

Eders hengivne

Bjørnstjerne Bjørnson.

Brevet er nogle Dage bleven liggende; Karoline er ikke ret vel i disse Dage; men ingen Sygdom af Betydenhed.

Brevveksling med danske 1864–1869

Bjørnstjerne Bjørnson

Til Clemens Petersen.

Kristiania, Akersgaden No. 1, 16/1 1864.

Min kjere Petersen, dette er egentlig et Forretningsbrev. Dersom jeg overtager Kristiania Theater til Høsten (det er nemlig i en saa ynkelig Forfatning, at det snart bliver Borgerpligt), vil du da een Sæson rundt bistaa mig som Raadgiver? Nogen egentlig Løn kan jeg ikke byde, men du kan jo bo her gratis hos mig i alle Henseender og have dit udstrakte Otium. Jeg ønskede et bestemt Udsagn af dig, Noget baade jeg og andre kunde rette mig efter. – Forsaavidt jeg overtager Ledningen, er det som uindskrænket Herre; private Sammenskud vil vistnok gjøre mig det muligt at begynde med en liden fin lyrisk Opera ved Siden af, – den musikalske Ledelse af den saavelsom Theatrets hele Musik overdrager jeg Ole Bull; med Theatret bliver et Konservatorium sat i Forbindelse og mange Kræfter tilkaldte. De herværende Kunstnere maa samvirke til at skaffe os et bedre kunstnerisk Udstyr.

Forat faa fat i Theatret maa der en hel Revolution til. Jeg har associeret mig med Dunker og et Par af vore største Pengemænd; men navnlig den førstes Deltagelse maa du fortie, da han først i Repræsentanternes Forsamling skal optræde som den fuldkomne Upartiske, og hele Vægten af hans Optræden beror herpaa. Da jeg endelig engang har taget Beslutningen, tvivler jeg ikke paa Udfaldet. Det Nærværende kan jeg ikke længere taale. Direktørerne forstaa det ikke, Ibsen ler til alvorlige Forslag, han har i disse Dage ikke engang gidet se paa Indstuderingen af sit eget Stykke. – Og hermed nok om dette.

Den danske Sag er der ingen egentlig Anledning til længere at virke i, derfor har jeg vendt mig til Theatret. Du vil have seet mig være midt oppe i alle Agitationer, og jeg har naturligvis gjort mere end hvad som vises i Aviserne. Offentlig har jeg endog holdt mig lidt tilbage, da Folk jo kjender, hvad jeg mener, og her maatte anseede Folk frem, hvis Meninger vare dem ubekjendte. Derfor modstod jeg alle Opfordringer til at tale, endskjønt man paa Folkemødet endog forlangte mig frem. Jeg indbilder mig første Gang i mit Liv at jeg i hele denne Sag har handlet som Diplomat og dygtig Taktiker. Men det er usandt at arbejde længere i en Sag end der kan komme Virkning, derfor er jeg nu paa ganske andre Kanter.

Som Digter kan jeg ikke leve, jeg holder det ikke ud. Jeg maa have noget at regjere, eller jeg gaar i Frø. – –

At Fru Thoresens Bog har gjort saa stor Lykke, tiltaler mig i en Grad, som jeg neppe kan gjøre dig forstaaelig. Jeg har trods dig og saamange taget Aktier i dette Jernværk, og se nu hvilket Udbytte! – Bogen selv er endnu ikke her. –

Kaalunds patriotiske Digte have ret forekommet mig varme og stærke; men det forbauser mig, hvor uklar han endnu er over sine Maal i det Store som det Mindre. Det stormer og det truer, men han ved ikke til hvilken Kant han skal sende det, og sætter sig saa udenfor Døren og brøler. Men det forstaar sig: han brøler godt. Den gamle Hauch har skrevet et smukt Digt (kun eet), H. C. Andersen ganske dejlige Stemningsudtryk i en vidunderlig simpel, for Alle gyldig Form, Ploug noget for tendentiøs bunden, ligesom historisk uretfærdig i sit største (længste) Digt, Richardt – liden, og det forundrer mig.

Skriv mig dog til, nu maa I ikke forsømme mig, sig det Samme til Weilbach, I have dog faaet mine Breve. Jeg havde Moro af at du læste «Henrik Darnley», jeg sender den nu til Stockholms Theater. Bothwell vil ikke ret interessere mig; en Dag kommer det vel.

Jeg har været daarlig, har lidt af Koldfeber. Min Familie frisk; Bjørn især. Folk elskelige mod mig. Til Sommeren er jeg tilbuden fri Rejse frem og tilbage til Spanien og frit Ophold. Jeg ved ikke om jeg tager derimod. – Welhaven bange mig, jeg for min Del lader som jeg ikke kjender ham; men taler han i et Lag, taler jeg altid strax ovenpaa, at han kan berige sine Erfaringer.

Din Ven

Bjørnson.

Til H. C. Andersen.

Kristiania, Akersgaden No. 1, 6/3 1864.

H. C. Andersen!

Hvorfor jeg ikke har skrevet Dem før til, min kjere Ven, forstaar jeg ikke. Jeg har jo ogsaa en Bog her liggende til Dem (Sigurd Slembe) med et smukt Digt i, om jeg selv skal sige det. Hvorfor denne Bog ikke er sendt, ved jeg derimod: jeg fik den først ivinter. Men hvordan eller hvor faa, de ydre Tegn have været, – her i mig selv blomstrer De trods Vinter, og har jeg Solglands og Varme af Dem trods Afstand. Jeg elsker Dem, ja næsten som en ung Pige, jeg synes om Deres Fejl, Deres Naragtigheder, jeg fryder mig over Deres Arbejder, naar jeg læser Dem højt, jeg fortæller hvad De har fortalt mig og jeg længes til Dem selv i Sommeren heroppe; thi det er dog endnu Sandhed, at De kommer? – Og Deres Digte i Anledning Kong Frederik og Begivenhederne efter hans Død synes mig de bedste blandt alle, som groede paa Eders Ø i de Dage; thi de vare naturlige med Taarer i Øjnene, de stode ogsaa mig i Øjnene, da jeg læste dem. I dette Brev, hvori jeg ret har foresat mig at kjæle for Dem, vilde jeg sige Dem alt det Smukke der længe har lagt og ventet for Dem, men selve Gjensynsglæden, saadan som De nu staar for mit indre Øje, holder ingen ordentlig Bog, og jeg maa derfor blot fortælle Dem, hvad falder mig ind, nemlig at min lille Bjørn kan alle Billeder i Deres Bøger («Andersen-Bog») – kan dem og forklarer dem, og at her foruden ham ere mange Tusinde, som vente paa Dem, og at De skal blive nervøs af al den Hyldning, som her venter Dem af Store og Smaa. – Og saa skal De glæde Dem over den Symphati her raader for Deres skjønne tappre Land, for Nordens hellige Sag, som I tjene med Eders Blod, og den daglige Angst. De skal faa se, at det er ikke Nordmændenes Skyld, at vi ikke vare med fra den første Dag, saavist som jeg haaber, at vi snart skulle komme med. Kongen skal ogsaa faa føle, høre, se, den Dag han holder sit Indtog her, at han er mellem Nordens Mænd og selv maa være en nordisk, ordholden Mand, hvis han vil, at vor Kjerlighed og ikke blot Loven skal bygge hans Throne.

Selv har jeg i al denne Tid intet kunnet bestille; min daglige Tanke er Danmark, mine bestandige Ærinder ude ere Søgen efter Nyt derifra. Jeg holder Eders Aviser, jeg korresponderer derned og virker herhjemme. For ikke ganske at gaa op i Spænding og Tvivl, er jeg begyndt at beskjæftige mig med prosaiske Theateranliggender; thi Digtning kan der ikke være Tale om. Jeg ser, at De, netop nu, har fuldbragt et større Digterværk, jeg forbauses derover, jeg forstaar det ikke, uden maaske derigjennem, at jeg nu engang er slaaet for Handling, det brænder, det bryder i mig, jeg kan ikke underholde en, Begivenhederne uafhængig, Fantasi. Spørger Nogen efter Noget fra mig, saa fortæl dem Aarsagen til, at Intet kommer ud af mig vistnok i hele dette Aar.

Dette Brev har jeg skrevet paa de italienske Farver og Emblemer, forat erindre Dem om vore første Møder og al den Sol de havde, – dels ogsaa forat vi i denne Stund skulle skrive om Nordens Anliggender paa en Grund, der har Forjættelsen i sig, Løftet om en sejrende Nationalitet. Det er for at tilbagetrænge den Følelse af at tilhøre en undergaaende Nationalitet, som i de sidste Dage saa ofte har hjemsøgt mig, det er forat have et sejrende Exempel for Øje. Det er forat sige til os selv: Nordens Forfattere vare ligesom Italiens ikke Aftenrøde, men Morgenrøde, det var Nationens Længsler de besang, ikke kun deres Minder, det var Nationens Skaberevne, hvormed de skabte.

Vil De sige Gottfred Rohde (ja gaa til ham for dette ene Ærindes Skyld), at jeg af et Par Digte i den senere Tid slutter med Bestemthed, at han er den betydeligste af Danmarks yngre Digtere, og at Tiden vil vise dette. Der er kommen en Styrke og Klarhed deri, som giver store Løfter. Sig ham, hvor inderlig dette glæder mig. Han er en herlig Natur kan De tro. Hils nu ham, Skattegraveren Collin, hjerteligt, hils A. Smidth, som jeg holder saameget af. Billedhugger Borch kommer netop og beder mig sige, at Landsoldaten i Fredericia maa ned for ikke at skjæmmes af Skud, – men den levende maa staa!

Gud velsigne Eder alle!

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til P. Heise.

Akersgaden No 1, [Kristiania] 7/4 1864.

Kjere Hejse, Tak for din Trofasthed! Det er altfor længe siden jeg fik et venligt Ord dernede fra, og min Tanke er hos Eder bestandig, vaagen som i Drømme; det Sidste jeg læser om Eder er Aftenens sidste Telegrammer, det første om Morgenen er Morgenens første. Du takker mig for mit Digt, – Gud, hvor ganske anderledes jeg kunde skrive, hvis jeg kun vidste, at vi kunde udrette noget, men det staar ikke til os, derfor er Mismod min daglige Følelse, og den avler i min Natur ikke Digte. Gud den Almægtige lade nu et Mirakel ske! Saa det lyser op for de Lunkne, for de Bestemmende, og for os Stakler, der haabe med saa lidt Mod dertil. At være fuld af Længsel til Handling og saa ikke kunne, at have hele sit Hjerte hele vore Landes Fremtid paa eet eneste Punkt, – og ikke kunne understøtte dette Punkt! – Thi stode vore Tropper der, hvad fødtes der saa ikke af Stort i os Allesammen! –

Men denne bestandige Omskrivning af de samme bestandige Betragtninger er ikke til at sende Eder; I have nok af dem selv, – og dog kan jeg ikke godt tale om noget Andet. Dette er en fortvivlet Tid, hvad der sker, er kun Resultat af den Dannelse, som den har draget sammen, nemlig af al den Halvhed, Tvivl, Egoisme, som gjør den ene Part kolde og raa i sine Spekulationer og den anden forknytte, halve i sine Forsøg paa at komme de Betrængte til Hjælp. Jeg ærgrer mig mere end fatteligt for Eder; thi jeg ser overalt Sammenhængen, jeg ser Djævelen, Tidens Djævel selv i dem heroppe, som gjøre sig brede med Indbydelser til alskens Understøttelse, de tage saa lunkent fat, – eller de gjøre Ret i dette ene Stykke, men forsynde sig i alle de andre, – vise den Natur, som har født Tvivlen, Synden, der har undergravet vor Medfølelse og vor Handlekraft. Var her 100 virkelige Mænd, og havde disse sin Stilling paa gode Poster i Samfundet, da vovede alle de Halve ikke sin Udsættelse, netop fordi de ere halve. Men det nytter ikke at tænke derpaa. For min egen Part maa jeg sige, at Krisen kom mig flere Aar for tidligt, jeg har ikke den Plads endnu blandt mine gode Landsmænd, som kunde lade den Kraft jeg tror at have, harmonisk og fyldigt beherske Forholdene, – det kom endnu til at ligne en Gadekamp; thi de tage endnu ikke Kommando af mig, jeg maatte prygle mig til den. Jeg bider Tænderne sammen og trænger mig længer og længer op; thi jeg vil have Stedet, hvorfra man ikke kan undlade at høre mig; – og gjør de først det, saa skal de ogsaa lyde!

Du taler om Clemens Petersen. Hør, jeg er ikke længer vred paa ham, han voxer sig sund og stor. En Kritik som hans over Ibsens Kongsæmnerne leverer ingen Anden i Norden, han er egentlig vor eneste Æstetiker, og jeg, som følger med, jeg ser ingen større, hvorhen jeg saa ser. Endnu er han ikke færdig, harmonisk, hel. Men er det noget Menneske i Danmark, som fører en Udvikling, saa er det dog ham. For Fanden, du maa dog engang se det! – Saa er det et Par Digte af Gottfried Rohde, som have ganske imponeret mig; der er kommen Rygrad og Muskler i det bløde, smilende, men vemodige Menneske, han er bleven en Mand! Disse Par Digte forraade større Syn, stærkere Tanker end Richardt, saameget jeg ogsaa elsker den Sidste. Hils ham, hils ham og sig, at nu venter jeg paa ham. –

Ogsaa paa dig selv! Du er saa forstandig trods al den Følelse og Kraft, som begge trænge paa; jeg kan altid hengive mig til dig som til den Sikkre.

Din Kone svarte mig ikke, ja du hilser ikke engang fra hende. Er hun da vred paa mig? Og jeg, som holder saameget af hende og taler saa ofte om hende og viser hendes Portræt frem. Nej, hun maa ikke blive vred, om jeg siger min Mening og denne ikke er hendes, Herregud, hvad blev det for en Omgang.

Henrik Darnley (tre Akter), første Del af Maria Stuart burde du faa at læse. Jeg holder adskillig paa den, fordi jeg her har forsøgt mig i noget Nyt, nemlig i det Smidige mellem det Stærke, – i det Overgangslette. Jeg skulle gjerne have din Mening; thi det Samme, som gjør at jeg holder af den, nemlig at jeg har forsøgt Noget, gjør mig ogsaa lyttende efter Virkningen. – Bothwell (Maria Stuarts anden Del) morer mig fortiden. Han gaar med tunge Støvler paa, der er Larm i Huset og paa Gaden, Folket trænger ind og alle sædvanlige Love hører op som i Revolutionen. Ak, det er herligt at arbejde, men Tiden er for streng. Nu iaften er der atter alvorlige Telegrammer, – og Miraklet endnu ikke! Ak Hejse, hvorledes skulle vi gjensees? Min kjere Karoline og jeg tale ofte derom, at vi vist ikke mere ville finde den Venlighed i Danmark som før, – og dog vilde jeg, at jeg saa Landet imorgen! Og hun ikke mindre. Nej hvor trofast hun er ogsaa i dette, hvad hun har samlet ind til Eder! Jeg skal hilse din Kone fra hende (i August venter hun en liden Pige!) – Skriv mig til, gjør det!

Din Bjørnstjerne Bjørnson.

Til Clemens Petersen.

Kristiania [ult. april 1864].

Kjere Petersen. Har jeg ikke Lov til at forudsætte Rizzio som forhadt af politiske Grunde? Du kan skjønne at en Udvikling tager mig formegen Plads, – og han skal jo strax forsvinde. Han er selv kun til for hendes Skyld, hun gaar videre over ham; at han dør er det Moment, som jeg har Brug for. – Hvad Bothwell angaar er din Bemærkning rigtig. «Det Stygge», «det Mægtige» er her ikke – endnu. Dette er Opgaven i næste Stykke. Ligesaa Murray; han tillader ogsaa i næste Stykke omstændelig Udvikling, tillige (men kun tildels) Lethington. Det Stygge og Mægtige i Bothwell gjør vi tidsnok Bekjendtskab med, og det glæder mig, at nu kan jeg behandle dette uden at forlade Skjønhedens vederkvægende Sommerlejligheder. Gud ske Lov, han har havt sin Gjerning i mig, siden jeg i 1860 forlod Danmark! –

Bothwell er min Yndling! Saadan som han nu er, er han ogsaa ganske historisk; Bothwell var oprindelig en Helt, «en rask Satan»; man saa at Lidenskabeligheden engang vilde hvirvle ham væk; men han var endnu ikke fristet. Naar du læser hans Replikker i dette Stykke, læser du kun endnu aabne Steder, du træffer ikke en positiv Tanke, og dog faar han Dronningen i sin Magt, og naturligt, saaat vi selv følge med dem ud. Du maa ikke læse disse Replikker uden at tænke dem illustreret af et Ansigt, som kun har eet Øje, og som i Bevægelserne har noget viljeheftigt, ikke følelsesheftigt. Da faa de maaske det Udseende, som gjør dem til Underlag for den kommende Forfører, Morder, Løgner, som har den bevidste Pagt med alle onde Magter, og ler endnu, da Alt er tabt. –

At du ikke synes om anden Akt forundrer mig. Der maa altsaa være en Hage ved, skjønt den er ikke der, hvor du peger. Ellers er hele Stykket skrevet som paa Prøve. Naar «Bothwell» er færdig, fremtvinger det vistnok Forandringer. Lad det nu opføres og jeg se paa; jeg er ud over det Standpunkt, hvorpaa jeg bryder mig synderlig anderledes om Kritiken og Udfaldet end som en Erfaring, der hjælper mig. Tredie Akt synes jeg mindst om. Den kommer jeg engang til at forandre; for Øjeblikket maa den staa saadan. – Det hele Stykke er jeg nu noget kjed af. Vistnok bidrage Begivenhederne rundtom dertil, thi jeg er egentlig paa Als, mit Hjerte bløder og jeg skammer mig saaledes, at jeg uden Alliance vistnok aldrig mere kommer til Danmark anderledes end i mine Arbejder. – Men skulle ikke du ville komme herop og bo hos mig? Jeg trænger saa til dig.

Mit Stykke har noget europæisk ved sig – ikke sandt? Jeg længes ud fra disse store Opgaver, til Proverbes, fine Skuespil, smaa Digte. Maaske er det atter Begivenhederne, som true mig tilbage i den idylliske Modsætning. – Det er sandt: Bordscenen i anden Akt, jo, lad den gaa! Undertiden var hun ogsaa saadan: et abstrakt Ronsards Digt. – Men hvad tror du om et lille Stykke foran dette, et for Skotlands unge legende Dronning? – –

Jeg vedlægger et Brev fra Ibsen. Naar du ved, at det er mig, som har samlet hver Skilling til hans Rejse, og som har sendt hans Dreng en Zuavdragt med Tilbehør for 12 Spc. – hvorfor han ikke takker mere end du ser i Brevet, saa læser du det først med rette Forstaaelse. Maa jeg faa det tilbage.

Mit Portræt følger, det har for stort Underansigt, da jeg har holdt Hovedet formeget op. Min Drengs følger ogsaa; af min Kone har jeg intet godt, og hun er saa kjedsommelig med det, at hun aldrig kan skaffe sig et godt. Vi leve godt her, vi to og Peter! Du skulle have været her. Jeg tror vi har det hyggeligste Hus i Byen. Men vi sørge saa for Danmark!

din bestandige

Bjørnstjerne.

Til H. C. Andersen.

Akersgaden No. 1, Kristiania 9/5[–1/6] 1864.

Kjere Andersen, Deres Hjertelag, Deres ærlige og inderlige Mening i alt det, som nu beskjæftiger os, gjør Dem saa dyrebar for mig, jeg maa strax besvare Deres Brev, og det skulde undre mig, om ikke denne Tid kommer til at knytte os to sammen som ingensinde før. Nu er det Hjertemenneskene, som rykker frem i første Linje! Svage, bløde Sjele blive store, og de som kloge og udmærkede bekjendte blive smaa, ak saa smaa, at jeg maa vogte mig for ikke at komme til at foragte dem.

Tak for Deres Brev, Tak for Deres Digt i Dagbladet, jeg maa altid græde, naar jeg læser Digte af Dem i denne Tid, thi en saadan Evne til at optage i sig hele Folkets Sorg og Haab har jeg aldrig seet Mage til. Det er kun et naturligt Udbrud, som hvert eneste Menneske selv har gjort hundrede Gange, og som her faar Harmoniens Vinger op til den Algode. Og saavist som De har denne Evne, saa vist har Folket Levekraft; saavist som den Enkelte kan finde Smertens og Haabets ædleste Udtryk, saa vist skal det Hele ikke forgaa i Smerte eller forspilde sit Haab!

Store Ting ere udførte af Eder, – og ikke alene Skammen griber mig, naar jeg tænker paa, at vi ikke ere med, men Skinsygen. Hvad maa der ikke blive af et Folk, som kan opleve saadant, hvilke Kjæmpeskridt fremad og forbi os Andre! – – Men hvad er der hendt Dem personlig, som har slaaet en saadan Smerte henover Deres Brev? Noget nævner De, Andet antyder De. Er det Collin? Hvad vil dog dette sige, Collin er saa brav og solid, Egoist forstaar sig, og ikke lidt, men stræbende imod. Dette maa være noget Forbigaaende, han kommer tilbage til Dem, – lad ham selv erfare sig frem.

Heroppe skulle vi nu til at holde 17de Maj. I Begyndelsen var Skandinavernes store Familie derimod, men tænke nu som saa: at skal der være Fest, saa skulle de ogsaa faa høre Sandheden. Jeg har netop været oppe forat høre Advokat Dunkers Tale for Danmark. Dersom vi levede i hine Tider, hvori Tanker tillige bleve Handling, saa var der den 17de Maj om Aftenen ikke et helt Vindu tilbage hos Statsraaderne. Hvor gjerne Nordmændene vare hos Eder! Naar der ikke ere flere Frivillige hos Eder, saa er det fordi vi have den mest udstrakte Værnepligt, og Krigsministeren forbyder dem at rejse, – og naar Stortinget tog den Betingelse med, som blev dem forelagt, var det fordi at Konge og Regjering saa vilde have, – lige indtil hin Udtalelse om Skandinavismen, som dog kun fik tre Stemmers Overvægt! Men i ethvert Fald: glipper Konferrencen, saa komme vi med; vore Rustninger ere alvorlige, I behøve ikke at tro, hvad Aviserne derom fortælle, det er desuden et Livsspørgsmaal for Armeen at den kommer ud, saa Kongen ikke tør betænke sig. Hvilken Sympathiens Bevægelse her er blandt Folket, – ser De, at vore Frivillige næsten alle ere Bondegutter? Dette beviser Bevægelsens Udstrækning, – og havde vi saa sandt havt en dygtig Konge og Regjering af ung og ikke gammel Skole, saa stode vi, hvor I stode, og falde hvor I falde.

Det skulde glæde mig, hvis jeg har bidraget til, at De skriver Lystspil. Jeg har med Glæde læst «Paa Langebro»; Humlekongen er en god Karl, og i Frands er der noget Fint og Rundt, en ægte dansk Unggut; – Tonen er godt holdt, jeg havde ventet lidt nyere Karaktersyn, af de hundreder, som De kaste ud i Eventyrene; men De har jo ogsaa kun bearbejdet et fremmed Stof. Jeg længes efter at se Deres nye Lystspil, som maa have moret meget, da ikke alene Aviserne tale godt derom, men jeg ogsaa hører meget godt derom, og jeg finder Bemærkninger derifra igjen i Dagens Avisforhandlinger.

De ved maaske, at jeg skal overtage herværende Theater til Høsten; jeg maa have noget at bestille ved Siden af min Digtning. A. Munch bliver nok Medlem af den Bestyrelse, som skal hjælpe mig med Raad og Daad.

Jeg taler ofte med ham, han er elskelig. Jeg taler ogsaa med Welhaven, jeg er hos ham og han her; han blidner med Aarene, men har jo meget af det unaturlige Udstillingsvæsen, som I kjende og frygte. – Jeg gjentager min Indbydelse til Dem til at gjæste Norge denne Sommer; Rejsen herop er nu saa billig, og vil De blot gjøre en liden Tour, saa tror jeg, at Kristiania og nærmeste Omegn frembyder meget Seværdigt. Vi skulle opmuntre Dem og takke Dem for alt det Smukke, som De har givet os, vi skulle styrke Dem til nye Digtninger, paa samme Tid, som jeg haaber at vore Soldater ere sammen med Eders, og at dette give Samtalerne mellem en Dansk og en Norsk den rette Forstaaelse!

Det maa jeg paa den anden Side sige, at kommer vort Land ikke med, saa vil der gaa mange Aar hen, før jeg kan overvinde mig til atter at besøge Danmark. Og min Kone tænker som jeg. Hun har været flink, hun har samlet ind for Eder, hun har grædt og talt, hun er af de Trofaste, – og af dem, som aabent bekjende hvad af Stygt de tro at se blandt Landsmænd; thi det er netop oppe i vor Klasse at Resterne sidde af gammel Afsondringslyst, af Fredstidens Egoisme.

Den 1ste Juni.

Næsten en Maaned har dette Brev lagt! Saadan er jeg: naar jeg har befriet min Sjel og havt Samtalen med Dem, saa er Resten mig lidet magtpaaliggende. Men jeg maa gjøre Alvor af og sende det fra mig! Hvad er ikke hendt, siden den 9de Maj! Netop da holde de Danske paa ved Helgoland at lære Østerrigerne Søvæsenet. Tre Dage efter Vaabenhvile! Nu alle de vrimlende Forslag! Men een Ting maa I vide: bliver der atter Krig, gaa vore Lande med. Her er intet Spørsmaal, I behøve ikke et Øjebliks Tvivl.

Og saa har jeg læst Deres nye Stykke. Jeg er ganske overrasket over den Elegence, hvormed det er skrevet, den psykologiske lette Finhed, de sikkre Karaktertegninger, blot i nogle Ord, men selve Intrigen er meget spæd, dog saa naturlig, at Ingen tænker videre paa det. Det er et elskeligt lille Arbejde,– at Personer deri intet væsentligt eller slet intet Bidrag giver til den endelige Opløsning, tilgiver vi Dem af Hjertet, naar De blot vil love at komme snart igjen! Gjør det! Mor Dem, mor os! Tænk ikke formeget paa alt det dra– matiske, sceneriske Kvæleri, giv Karakterer og Indfald og lad det runde sig af sig selv.

Igaar var jeg med at stifte en skandinavisk Forening, eller rettere jeg modsatte mig (Dunker og jeg) Stiftelsen af alle Kræfter. Tiden er ubelejlig, det er ikke Snak, som skal til. Og det tyske Foreningsvæsen hader jeg, hader det af alle Kræfter! Heroppe gjør det heller ikke godt. Men det er saamange, som tro de handle, naar de gaa ind i en Forening og høre et Par Taler, for dem er det altid noget; – men for Sagen svækkende, splittergalt. Jeg gaar aldrig med, – før det bestemte Formaal kommer, det, som trænger Massen til at trykke sig frem. Men hvor er det? Paa hvilken Vej skal Tanken realiseres? – Nej, her er nu intet Andet at gjøre end at tage fat og redde Danmark, – saa kommer der vel en Tid for Ideens Realisation, en Tid for Foreningers Arbejde. Lev vel!

Det er sandt: en Datter af mit Sødskendebarn Fru Sanne (en Søster af Viggo) en nydelig Pige, beder mig hjælpe sig hos Phister, som læser med hende til Skuespillerinde, men som er lej, gnaven, lunefuld; sommetider vil han have hende frem, til andre Tider nægter han hende Talent. Talent har hun, men det maa udvikles; hun har en stor Sangstemme, synger hos Rung, hun er sød, barnlig og overmaade smuk (bor i Kattesundet 12, anden Sal). O, tal til Phister, han har Respekt for Dem, hun har ingen Fader, Ingen som kan holde ham til sin Pligt mod hende. Jeg skal benytte Tiden, medens han er her, men fortsæt De i Danmark, De gjør en god Gjerning, og enhver saadan gjør De jo saa gjerne!

Deres

Bjørnst. B.

Til Hilmar Finsen.

[Kristiania] 27/7 1864.

Kjere Finsen, jeg vil lægge et Brev til Fru Hall ind her, forat De kan læse det og siden være saa god at sende det frem. Hvad jeg deri har sagt om Situationen vil spare mig for den Sorg at sige det to Gange; thi De har jo fremfor nogen Anden Krav paa at vide, at jeg har lidt med Eder, haabet og været skuffet med Eder den udslagne Vinter og den derpaa kommende Sommer.

Meget af den Frygt jeg nærede, da jeg gik med Dem paa Deres Kontor er jo desværre endog overtruffet, navnlig for vor Konges Vedkommende, og med Hensyn til Danmarks mindre Modstandskraft. Men Meget er i den Grad gaaet sørgeligt, at Gud har udseet Tiden til en Nationernes Prøvelse, og til en saadan Tvang for den Enkelte, at mit Haab i det Mindste, daglig har maattet bede: led mig ikke udi Fristelse!

Jeg har fulgt hver Stump Efterretning om Dem, kjere Finsen, i den forløbne sørgelige Tid. Jeg holder to danske Aviser og har ellers korresponderet med Mange, indtil nu i Foraaret, da jeg ikke længere kunde. Jeg har seet Dem opføre Dem som en Mand, saa jeg har ofte tænkt, at De burde i denne Tid have været Officer, eller styret noget Mere end Sønderborg. Deres Jomfrutale læste jeg strax, og det synes mig, at De med den tog Plads blandt de Bedste, endskjønt De indskrænkede Deres Behandlingsmaade af den foreliggende Sag til det, som man nærmest kunde vente sagt af Dem som Slesviger. Ogsaa heri kjendte jeg Dem igjen. Men med Tiden vil den voxe til at blive Ord af en indflydelsesrig Mand, som har Trang til at tale om det Hele i sin Helhed. Thi den parliamentariske Bane maa De fortsætte, De er ganske overordentlig udstyret for den, og De er saa helt igjennem til at lide paa.

Der er en Mand, som i denne Tid er ganske forsvunden, nemlig Hagerup. Hvor er han? Fra Matthiessen har jeg ofte hørt af norske Læger. Om de Andre bragte Aviserne Efterretninger – om Krogh Mejer endog Times. Ak ja, – end de paa Augustenborg. Husker De min sidste Aften der, da jeg pludselig følte, at her komme de Tyske til at sidde, og at jeg sagde dette i min Afskedsskaal, og at vi Alle bleve saa forstemte.

Da jeg saa Eder holde Bazar, var jeg tænkt paa at sende Eder en Sang til det dejlige Als; men jeg kunde ikke. Men endnu kan det vel ske; thi Als bliver aldrig tysk!

Den 15de Juli fik Karoline en Gut, stor som Deres Kones, og baade hun og han befinde sig vel. Bjørn er Sundheden og Livligheden selv, fortiden Gadegut af første Rang. Men som den gamle Kudsk hos Pickwick siger: det er den bedste Opdragelse en Mand kan faa! – Personligt have vi det godt i alle Dele. – Dersom Deres Kone kunde forlyste os med eet af sine gediegne Indlæg til Fordel for Nysgjærrigheden, saa vilde hun gjøre sig fortjent af os begge; thi medens vi ikke kunne bringe Eder Efterretninger, som have Fællesinteresse, er jo dette Tilfældet med alt Eders. – Da Ploug var heroppe, omgikkes jeg ham fra Morgen til Aften, vi bleve gode Venner dengang, jeg tror vi lærte hinanden at kjende. Hvor ondt jeg har havt af ham i denne Tid; der er Ingen, der er bleven skuffet som Ploug. Og naar jeg hører om ham, eller hører at gamle Grundtvig, da man i en Tale til ham takkede ham, fordi han endnu prædiker Haab, har grædt som et Barn, da kan jeg ikke undlade at gjøre det Samme.

Det forbavser mig forresten, at Monrad eller hans Udsendinge ikke i England fik bedre Rede paa, hvad Understøttelse de havde at vente. – Tilforn vare jo de, og hele Europa, bedragne; men paa dette Punkt maatte der dog komme til bestemte Erklæringer, og da synes mig, at han ikke længer burde lade sig skuffe. Men Monrad er utvivlsomt en Spiller; hans Taler gjøre alle dette Indtryk, – paa mig bestandig et meget daarligt. – Englands Vrede gjør et væmmeligt Indtryk. Mere egoistisk Bevægelse end dette Lands baade Sympathi og Antipathi har Historien ikke Exempel paa siden Romerrigets Dage, og vist er det, at Napoleon den Første vil faa Ret, at England engang vil dø af denne sin Egoisme. For blot at tage een eneste Yttring: England er ikke de smaa Staters Ridder, – hvad vil den sige Andet, end at de øvrige Stormagter altsaa dele de smaa Stater mellem sig? England vil nok for sent se Følgen deraf, naar Ruslands og Tysklands Flaader kunne beherske deres egne; thi den Tid er utvivlsomt ikke fjern, og naar nu Rusland tager vore Nordlande, hvad vistnok allerede er aftalt, saa er det kommen til Nordsøen paa sin Kant, Tyskland paa sin, og gider England nu ikke engang holde Frankrigs-Alliancen, fordi den drager det ind i ædlere Interesser, saa staar det en Dag forladt, og som Bytte for en nærmere Frygt end den for Amerika.

Imidlertid er der over os Nordmænd falden en Sorg og Beklemmelse, som jeg aldrig tænkte at faa opleve. Havde vor Regjering Intet sagt, saa kunde vi have trøstet os med, at vor Rolle ikke var den at blande os ind i Andres Strid, saa ækel denne Trøst end var. Men den har sagt: Danmarks Strid er vor, og naar den desuagtet gjør sin Hjælp afhængig af Stormagternes Deltagelse, saa vil dette sige, at vi kunne ikke forsvare vor Sag! Ja, hvad mere er: vi vove ikke engang Forsøget! – Dette er noget for Nationalfølelsen saa ydmygende, at Nationalsange ere standsede som af sig selv, og den Følelse, at leve paa Naade, paa Stormagternes Naade har slaaet vor ringe Selvstændigheds Mod til Jorden. –

Den Stilling, vi indtager til Sverige, trykker ogsaa Sindene; vi se jo, at vi kun ere Provindsen; den Rolle, som Historien, Sproget, Selvopholdelsesdriften anviser os, den at være Mægler mellem Danmark og Sverige, den har vor Regjering forsmaaet, og Kongen har forsmaaet at benytte sig af de Elementer til at hæve Norge op til denne Stilling, som han virkelig forefandt iblandt os. Han forstaar helt igjennem ikke sin Opgave. Han leger Soldat og slaar diplomatiske Kolbøtter, skriver flammende Digte, – men moralsk Mod ejer han ikke, den Evne at fastholde en Tanke har han ikke arvet. Hans Broder Oskar er en Drømmer, Slægten duger ikke. Indpodningen af en Glücksborgsk Kvist i den vil vel ikke hjælpe den synderlig op; men man bør vove Forsøget. Jeg for min Part tror ikke paa et Skandinavien, før vi have Republiken. At de forenede Staters Præsident næsten altid blev en Svensker maatte vi finde os i; det maa indtage sin Rang-Plads, da det har flere Indvaanere end vi to tilsammen og Interesser at repræsentere, som ved Landets overordentlige Fremgang, true med at blive respektable selv i Maal med en stor Stat. – At Kongerne nogensinde faa Tingen istand, tror jeg ikke. Og Republikernes Tid tror jeg nu ligger nærmere, end nogen af os aner. Jeg forstaar ikke hvilken anden Opløsning her gives over hele Europa.

Saa har jeg da snakket med Dem paany, kjere Finsen; give Gud det snart skeede under lykkeligere Forholde og om gladere Emner! Hils Deres prægtige Kone, Deres vakkre Børn, Deres og vore Be– kjendte! Vi have den lille danske Pige hos os, som var med Karoline til Als, vi have de danske Sympathier, den Sorg tilhuse, og vi længes bestandig efter Efterretninger fra Eder.

Deres

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til H. C. Andersen.

[Kristiania før 6/8 1864].

Fantasien gav du Vinger

mod det fremmede og store,

men mit Hjerte Poesien

af det kjendte og det mindre.

Da min Sjæl var barnehungrig,

mætted du med voksne Tanker;

siden den blev mæt og voksen,

ammer du paa Barnet i den.

Til Carl Ploug.

[Kristiania] 8/8 1864.

Kjere Ploug!

Jeg har nu saalænge afholdt mig fra at skrive Eder til dernede, men heller ikke heri er nogen Lindring for den dybe Smerte, hvori alt mit Væsen er nedsunket. Jeg har taget mig sammen for et nyt Arbejde, jeg har endt det (et borgerligt Skuespil, egentlig et Slags proverbes), jeg hefter to Akter til Henr. Darnley o. s. v., jeg har ogsaa søgt at indblande mig i Theateranliggender, Alt forat sige mig selv, at den Enkelte maa redde sig for en anden Gangs Skyld, og at det væsentlig bliver Literaturen, Dagens som Bøgernes, der faar det tunge Hværv at arbejde op igjen Folkemodet af de mange Bakker, som det i denne Vinter og Sommer er rullet ned.

Men, kjere Ploug, det gaar ikke. Og det, som jeg sidst vilde, skrive Eder til, det maa jeg dog nu af dyb Trang til Meddelelse; thi her er snart sagt ikke den, med hvem jeg nu kan tale. At jeg var en Smule trofastere af Gemyt end Størsteparten, det vidste jeg, men at dette saa sørgeligt skulde aabenbares, derfor maatte Gud helst have bevaret mig; thi trods min umaadelige Evne til Haab, trues min Livsanskuelse fra Roden af, det er mig undertiden som ville disse Erfaringer slide mig op. Jeg bevæges altid til Taarer ved at se Dem og gamle Grundtvig holde paa i «Fædrelandet». I To røre mig næsten lige meget som noget Andet dernede, jeg maa nu engang føle personligt, og at I To skulde opleve dette, det er mig over al Maade tungt, o, som det synes mig saa ubarmhjertigt.

Hvad jeg egentlig vil skrive til Dem om, maa De benytte som De finder for godt. De ved jo, at det bliver strax modsagt alt det, jeg siger, thi Nordmændene ere nu engang, som det synes, bestemte til at dø Hensynenes langsomme Død, Klogskabens. Gud vende det itide!

Til Carl Ploug.

[Kristiania] 9/9 1864.

Kjere Ploug,

jeg maa dog engang sende Dem af de Korrespondencer fra Island, som hele Vinteren igjennem satte ondt Blod her og vil fremdeles gjøre det, da man her har Klokkerkjerlighed for Island.

Hvorfor Pokker kan ogsaa ikke Menneskene deroppe raade sig selv? Jeg trives ikke sammen med nogen Islænder, men netop derfor vilde jeg ikke for nogen Pris have mere med ham at bestille end højst nødvendigt.

Udbyttet af den skandinaviske Forenings Forhandlinger er overmaade magert. Man beviser travelt Nytten for os af en Forening, men ikke den aandelige eller den materielle, som ligger i at man er Flere, har mere Magt i Penge og Planer, ej heller beviser man den Pligt, vi her have, selv om vi ikke havde en Snus Fordel. Det er rent galt at tro, at ikke det sidste Argument er skikket til at gjøre Indtryk paa vor religiøse, alvorlige Befolkning. Man saa jo under Krigen, at med kun en Smule Ledning havde dette Argument, netop dette, draget os ud i Krigen. – Nej, disse «praktiske» Mænd skal bevise Nytten af, at Danmark har mere Kapital til at bygge Pantserskibe for! Nytten af dets Beliggenhed i Tilfælde af Krig med Rusland o. s. v. – Lad os dog slutte med at tale om Krig med Rusland. Heri ligger Spekulation paa Svenskerne, og saadant er væmmeligt; thi ingen af os kan for Alvor mene, at vi ville gaa med Sverige mod Rusland. Jeg var selv saa daarlig at tro saadant engang, men er vendt tilbage; thi Rusland har nu saa meget at bestille hos sig selv, og faar bestandig mere, efter hvert som Tyskehadet voxer op i dette Land (og det er i frygtelig Væxt!), – samt efterhvert, som man vil Frihed. Desuden er de ikke paalidelige Finner en altfor besværlig Rygstød under et Indfald i Skandinavien, til at Russerne vilde resikere det. Lad os holde Venskab med Rusland; Stillingen er netop den, at af Rusland have vi (naar Eders borgerlige Frihed først er sikker) Intet at frygte, men Meget at haabe.

Med Hilsen til Deres Frue og Familie og Karolines og mine Venner

Deres

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til Carl Ploug.

[Kristiania 12/9 1864]

Kjere Ploug!

Der er (siger Emil Stang, Statsraadens Søn) to Depescher af 5te Oktober! Deres «mankerede» Slutningstirade er rigtig, men staar i No. 2! – Er dette saa, da tage dog Fanden ved al den Karakterløs– hed i den vistnok velmenende Manderstrøm, – og det er som jeg altid har sagt: svage Folk ere, altid upaalidelige, ofte troløse, undertiden Forrædere. –

Men vov De (paa Emil Stangs Opgivende, som jeg indtil Videre tror vel underrettet) at sætte den Paastand op, naar nu Post og Innenrickestidningen benægter Deres første, – at der saa er to Depescher af samme Datum – og lad os se paa Virkningen deraf. Men lad ikke Kundskaben derom være kommen herfra.

Tak for at De tog ind min Dinx. Jeg vil gjerne fortsætte; thi det er med den offentlige Diskussjon som med en Maskine, den maa altid have mere Stof, eller den knarker sig selv istykker. Og nu var det kommen dertil, at alle Parter vare enige om at fortie visse Forhold, og derfor havde man ikke mere Nyt at snakke om og bleve kjede. Nordmændene have saa tungt for Oprigtighed og Svenskerne have sine Hensigter. Derfor nævn Tingene, at de ikke blive til Spøgelser. – Men jeg sidder ene med dette; thi jeg er ikke enig med Bachke og Krohg, eller Broch og Daa, eller Dunker og Birch, de Første ere Fantaster (men dejlige!) de to Andre Theoretikere med Bitanke paa Statsraadsposten, og de to Sidste grændseløs ærgjærrige. I Tilfælde af Splittelse inden Partiet, som Mange venter, og til hvilket Øjemed man har villet have baade mig og Flere ind i Foreningen (dog ikke Dunker) slutter jeg mig naturligvis til Bachke og Krohg, da Broch og Daa og Aschehoug gjerne tog Foreningen gjennem Sverige, d. v. s. først Sverige – saa Danmark, hvilket baade er farligt og vistnok fejlagtigt (desuden mod alt mit Instinkt, det er mig modbydeligt). Men Bachke og Krohg kunne aldrig tage en Tyr ved Hornene, men gribe idelig Halen, og dette gjør, at vi ere uenige over hver evige taktisk Regel.

Altsaa vil jeg indtil Videre være alene, ja har intet Valg. Dette er det min Pligt at sige Dem; thi det vilde skuffe Dem at tro, at mine Udtalelser ere mere end en enkelt Persons Streiftog ind paa et okkuperet Terrain.

Medens jeg officielt taler og virker for et Ministerium Broch-Birch, er det ikke fordi jeg er enig med den Første eller tror den Anden, men fordi Broch er personlig forudindtaget for udvidet Forening med Sverige, Birch personlig krænket af Svenskerne (i ham er nemlig alt Personligt meget stærkt) og da synes mig, at deres Forhold til Sverige neutraliseres, saaat deres Enighed paa skandinavisk Terrain maa tage Vejen over Danmark.

Emil Stang, som nok tror, at mine Korrespondencer og øvrige Forhold heroppe ikke ere uden Virkning har været meget ivrig i at forestille mig, at han, det vil i hans Mund altid sige Faderen – er en stor Skandinav! Det maa aldrig et Øjeblik vildlede os (vide mine Udgydelser om svage Folk.) –

Det ærgrer mig, at De ikke gjorde Ære paa mit Digt «Svar» i Nyhedsbladet og tog det op. Dog ikke à la Munch, fordi det var et Digt af mig, men fordi der er Trøst i dets Tanke, og indtil jeg ser en større, er det derfor ogsaa den, som giver mig mest Haab.

Jeg vilde gjerne ved Lejlighed se et Par Ord fra Dem. Jeg føler mig æret ved Deres Venskab og jeg har en Sympathi for Deres Gjerning, som jeg tror, at De selv mener vil holde ud.

Hils Friederichsen. Hvorfor skriver han ikke? Ikke i Fædrelandet, ikke til mig, – er han syg? Drømmer han med Digteren Bachke heroppe og forsmaar mig Realisten? faa ham til at svare eller rettere til at arbejde; thi der ere mageløse Evner!

Deres

Bjørnstjerne Bjørnson.

Igaar den 11te døbtes mit Barn Ejnar. Min Moder er inde, hun bar ham over Daaben.

Til Clemens Petersen.

[Kristiania] 2/10 1864.

Kjere Petersen, efterat have læst din Artikel om Turnvater Jahn, min Kones Slægtning, maa jeg skrive dig til, skjønt jeg hel uklart gaar til det. Gjenstanden er mig for lille til at studere den ordentlig igjennem, Udsagnene om den derimod tildels saa kolossale, nye, forbausende, at jeg blot bliver Tilskuer. Det synes mig aabenbart, at du her har samlet gjennem Aar Had til visse Fænomener omkring dig, baade i Danmark og længere ude, og at den besynderlige Jahn ligesaa besynderligt er bleven Vehikel for det endelige Udbrud. Dette selv har en genial Kraft, vidunderlige Enkeltsyn, men bliver paa Grund af at det paa den foreliggende Gjenstand mangler fuld Anvendelse, haartrukket som bare Fanden, og undertiden ubarmhjertigt eller uretfærdigt. Ubarmhjertigt fordi det haaner saamange vakkre Folks mageløse Arbejde i store Formaals Tjeneste, ihvorvel der ofte er noget Komisk i deres oprindelige Forhold til dem, – uretfærdigt, hvor du abstraherer Tiden fra Personerne, og forlanger det Normale af abnorme Forhold. Thi ligesom der gjælder ganske andre Love i Krig end Fred, uddanner dette andre Evner. Morsomt sprang denne Sandhed op for mig paa første Studentertog, som jeg gjorde med. Vi kom Tyve paa en Barberstue, hvor kun to barberede; skjønt sidst indkommen tog jeg Plads efter den netop færdige, medens de to første Arveberettigede hylede, men hele Resten lo og raabte Bravo; thi de fattede ved Exemplets Magt, hvad jeg strax forstod uden at tænke derover, at Fredens Høflighed her var Daarskab.

Medens du skal have min hjerteligste Tak for saameget stort og sandt sagt i denne Artikel, som jeg aldrig skal glemme, maa jeg holde fast, at havde Danmark Evne til, havde Norden Evne til at frembringe Tysklands kolossale Ensidigheder i Farens Stund, saa skulde jeg nu ikke sidde saa ofte ræd som jeg gjør. Din Artikel er ganske rigtig i sig selv, men ikke alene er dens Gjenstand, men ogsaa dens Tid galt valgt. Du spænder Krog netop for de Ben, hvorpaa Situa– tionen nu burde hvile, og hvorpaa hver Handlingens Mand søger at faa den rejst. Man har ofte bebrejdet mig, at jeg var en Partimand, medens Sandheden er, at jeg altid staar i Partier, men aldrig har havt eller faar Partisyge. Men det er Borgerpligt. Det er Trang for mig at virke, og jeg gaar til de Nærmeste. Uden Parti gjør man Intet. Jeg er fortvivlet over Sverdrup som Fører i vor Opposition, men jeg gaar med, rigtignok kjæklende med ham undervejs. Jeg ønskede Hall meget, meget anderledes, men maa foreløbig tage tiltakke, og Situationen kunde let føre det med sig, at jeg faldt i en Gadekamp (om ikke netop for ham; thi det gjorde jeg dog neppe, men) for En, der lignede ham uden dog at have mit fulde Bifald. Og Grundtvig. Jeg ler af mange Grundtvigianere, og af ham selv med, men Fanden skal gale disse Johnsonske Tørpinder, naar de støde til ham, eller den Martensenske Ligevægt, der saa omtrent ophæver al Bevægelse. Vi ere baarne i Ensidighed og virke deri, saalænge vi (som du selv siger) ere baarne i Demokratisme, og det forbauser mig, at ikke denne ene Sandhed bragte dig til at standse paa dit utidsmæssige Togt.

Der er en Sygdom ved Partitrangen i Demokratismen, som det var tidsmæssigere at tage med, det er, at man ofte slutter sig sammen om Ingenting. Da du talte om Forvirringen, burde du have taget det med. Heroppe lider man meget derunder; her er Parti om f. Ex. at fortrædige et enkelt Menneske i hans Forholde, eller Parti for en Mand (og ikke et Princip) eller, naar det gjælder en stor Sag, som Skandinavismen, saa slet ikke om at vove Noget for den, tage stærkt i, nej, om at snakke, drikke, vælge Formand.

Da vort lille Samfund fortiden er uden Bevægelse, og fremfor Alt uden Mod, saasom vi staa lige ved en Overgang paa alle Punkter og bæve som de, der skulle i Vandet, saa er jeg, der er skabt for at være med, pludselig bleven saa ørkesløs, at jeg maa sidde her med Enetale og Enesorg. I en saadan Tid tænkte jeg at maatte tage mig noget for. Jeg begyndte altsaa med Theatret, men mødte paa alle Sider to bestemte Faktorer, for hvilke jeg nu er vegen uden at ville kjæmpe. Du kan forstaa det, naar du kjender Faktorerne, nemlig Klikke og Partier om Ingenting, i hvis Hænder (egentlig enkelte Familiers) Theatret i de sidste Aar er sunket ned, og en stor ligegyldig Masse, som vel ved, at med mig begyndte utvivlsomt et mere ordnet norsk Theater, men som dog sent ville vove Spranget, især da der forinden maatte kjæmpes. Ret betegnende for Indolentsen er det, at i al denne Tid har man meget fristet mig til at komme selv, men opgive mit Program, d. v. s. komme uden Magt og tjene dem, der Intet ville.

Du har i alt dette ikke seet en vred Artikel af mig, ikke hørt en Tale, jeg venter kun, – og jeg tror, at jeg deri gjør Ret, skjønt jeg mistvivler om, at Theatret nogensinde kommer under min Vejledning; de hjælpe sig sandsynligvis frem ved Ibsen og Andre; men der er naturligvis endda en Udsigt – ikke for mig, men for Theatret, da det som en Nødvendighed maa voxe op af Nationaliteten. Det gjør mig ondt, at jeg ikke kunde knytte mit Navn til dette; thi til saadan Virksomhed har jeg en bestemt Evne, som nu ligger ørkesløst hen, hvorover ogsaa alle de andre Evner i mig lider; men det Studium af Personer og Forholde, som denne Lidelse skjærper og Humor atter forsoner, skal maaske give Erstatning; jeg forbereder en Mængde smaa Skitser og Fortællinger under Fællestitelen «Norske Figurer». Disse Folk maa dog ikke blot ærgre mig; de skulle ogsaa more mig – og med mig andre. Snobberiet maa bekjæmpes, eller det kvæler os, dog maa det ikke bekjæmpes med Vrede, altsaa ingen Artikel, ingen Strid, kun Gjenkjendelsens morende Skildringer.

Mit Forhold heroppe er nu i alt Væntligt forandret. Den Tid, jeg var en Partigjenstand, er forbi; jeg er bænket og bliver trakteret af alle Partier. – Den personlige Voldsomhed, man tillagde mig, men som jeg aldrig har havt uden i Form af megen Energi og megen Oprigtighed, aldrig som Raahed, aldrig som Cynisme i Valg af Midler, lever dog om mig som et Slags Rygte. Man forstaar mig ikke rigtig; thi paa nærmere Hold ser jeg anderledes ud end mit Rygte, men ingen Virksomhed er givet mig, hvori dette Misforhold kan blive opklaret. Ogsaa i denne Henseende maa jeg have min Ventetid.

Det Glimt af Lykke, det Solsprætt af nationale Ideer, som maa til forat digte, savner jeg, Situationen er halv Nat, og selv er jeg ensom i tunge Forholde. Mine Skibe ligge alle optrukne. Men naar de engang atter pløje Havene, vil det vise sig, om de i denne Ventetid ere blevne stærkere og atter som nye, eller om de allerede ere skrevne ind i «Lloyds anden Classe, B». Fordi jeg kjender Faren, og fordi jeg ofte sidder her med klare Haab og vemodig Ro, tror jeg det skal gaa godt, og at vi alle skulle samles hinsides Farens og Hvilens Vinter – paa de lange Togt i Tankens fremmede Havne.

Giv Indlagte til Ploug. Jeg ved ikke, om han egentlig liker at jeg skriver eller ej. Jeg siger jo Tingene lidt anderledes end hans jevne Korrespondenter, men jeg ved ikke, om han hidtil blot har trykket det af et Slags Pietet for min gode Mening om ham og vor dyrebare Sag. Skaf mig dette at vide. Personlig er det mig Trang at faa skrive om Stillingen. –

Tak Frederiksen for hans Brev. Sig ham, kjere Petersen, at han vel kan forfærdes af alt det, der sker dernede, men der er i dette Altsammen ingen Begivenhed. Begivenheden er Slesvigs Tab, og den er saa stor, at den roligt skaber baade sikker Frihed og stærk skandinavisk Trang i Danmark. Sig ham det, og sig det med Vægt; thi han er ofte for travel over smaa Ting, som jeg engang var det selv, og saadan som enhver varm Natur begynder. Men du er troløs mod mig, du skriver ikke.

Din

Bjørnstjerne.

Til Julie Sødring.

[Kristiania] 17/2 [1865]

Kjere Fru Sødring!

De husker mig ganske vist, hvor højt jeg elskede Dem (sammen med min Kone, Gud bevar’s!) hvormange Smigrerier jeg har sagt Dem, og hvor elskværdig jeg bestræbte mig paa at være mod Dem, skjønt det maaske ikke lykkedes i den Grad, som min Hengivenhed havde Trang til. Det maa De altsammen forsøge paa at huske, for ret at begribe Omfanget af den Bøn, jeg har til Dem, nemlig at komme op og spille for os, bo hos os, more Dem og os og være Fru Sødring om Dagen og Magdelone om Aftenen! De har vist ikke, siden De kom til Theatret, havt Permissjon, uden hvergang det blev altfor nødvendigt, – søg den nu engang, det slet ikke er nødvendigt, men blot morsomt og forbundet med at tjene Penge.

Har De gjort det samme uimodstaaelige Indtryk paa Chefen som paa mig, hvorom jeg naturligvis ikke tvivler, maa De have let forat faa blive fri, om ikke mere end tre Uger i Maj og da komme op og spille! De skal faa god Betaling, f E 100 Rd (50 Spdl) for hver Aften, er det Dem ikke nok, saa vil jeg ikke, at «disse lumpne Penge» skulle staa ivejen; men Mere faa[r] rigtignok ikke gjerne selv den største Kunstner.

De maatte da opgive mig, hvilke Stykker De ønskede at optræde i, og snarest muligt.

I Slutningen af Maj eller Begyndelsen af Juni have vi Pricerne her, hvis det gaar som det skal. De maatte jo ikke komme samtidigt. At komme efter dem, er farligt, saasom det da er bleven meget varmt i vor forfærdelige Sommerhede; men Brødrene Wiehe og Phister spilte dog her endnu for fuldt Hus den 27de Juni.

Jeg har hørt Tale om, at den Dame, som engang lød Navnet Frøken Schmit, har sagt op. Ønskede hun Engagement heroppe? Det kunde ikke gives anderledes end betinget og som en Slags Gjæste-Stilling, men den kan udstrækkes langt.

Jeg har aldrig seet hende spille Komedie; men paa Deres og Clemens Petersens Anbefaling, saa skal hun faa en god Gage. Men dette mellem os i eminent Forstand, undersøg kun Forholdene og hav den inderlige Godhed at svare mig, naar De svarer mig paa min Bøn til Dem om at spille.

Min Kone hilser Dem mangfoldig. Ganske vist er hun meget jaloux paa Dem, men ikke værre end at hun vil sætte en Ære og Glæde i at faa Dem til at bo her under en saadan Sejour hos os.

Jeg beder Dem meget hilse Deres ærede Ægteherre; hans norske Gemyt maa skyde til, saa De kommer! Endvidere maa De hilse Deres Svoger og Svigerinde mangfoldig og sige, at jeg har det rigtig godt.

Med de varmeste Kom, kom, kom, kom, og de mest rygende Hilsener fra Karoline og mig er jeg Deres hengivne, ærbødige

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til Carl Ploug.

[Kristiania 20/3 1865]

Kjere Ploug!

Tør jeg ulejlige Dem med at lade indlagte Brev til Rektor (?) Lembcke (Digteren) komme til sin Adresse. Jeg synes at erindre, at han har skrevet i Deres Blad, og at han har været ved en Fest for Dem, altsaa er i Kjøbenhavn og er kjendt af Dem.

Jeg har det godt nu, siden jeg har Theatret og det Tag i Publikum og Forholdene, som denne Stilling giver. Jeg følger spændt med Eder, og ikke med den Hovedrysten som Mange, siden J. A. Hansen og den gamle danske Troskab dog synes at sejre. I denne lange Kamp er der voxet op en yngre Frihedsgeneration end Lehmann og Dem, og jeg er strax iblandt den.

Om der kommer en endnu yngre, er jeg utvivlsomt ogsaa med den.

Det tror jeg ogsaa, at nu gaar det nedover med Reaktionen i alle Lande, og snart naar der Dønninger til os fra Amerika; naar Slavestaten falder i Havet, skvulpe Bølgerne opover Europa.

Levvel, og tænk stundom paa Deres bestandige

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til Edv. Lembcke.

[Kristiania] 20/3 1865.

Jeg tillader mig at forespørge hos Dem, om De besidder en korrigeret Oversættelse af «Othello», og om Theatret her maatte laane den til Afskrift dersom den ikke snart skal udkomme. Stykket skulde indstuderes i Sommerferierne.

Den gamle Oversættelse kan virkelig ikke bruges. Jeg længes efter at se Dem oversætte dette Storværk – det af alle Shakespeares, som jeg sætter højest.

Vilde De være saa god med et Par Ord at underrette mig om jeg tør vente en Oversættelse af Dem, om den i bekræftet Fald snart skal trykkes, eller om jeg kan faa benytte en Afskrift.

I Ærbødighed

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til Martin Hammerich.

[Kristiania ca. 1/4 1865]

Kjere Hammerich!

At faa Brev fra Danmark er for mig som at slaa op i en Digtsamling; mine blideste Erindringer, mine klareste Venner og hele min voxne Ferie har jeg dernede og længes derfor derhen som efter at faa slutte en Bog og puste ud og raabe Hurra!

Den Dag jeg atter lægger ind under Bryggen vil jeg græde af Glæde, og min Kone med mig. Her er stridt og koldt her, det maa maaske til, og vi skal Alle gjøre vor Pligt; men Eders Sommer i Hjerte og Øje maa vi dog faa Lov at længes til, vi norske Arbejdere!

Jeg har det ellers godt her nu. Jeg har en Magtstilling, som jeg ikke kan undvære. Jeg har kunnet forsone de literære og kunstneriske Kræfter heroppe, jeg har faaet Ibsen til Udlandet forat fæste bedre Indtryk, og jeg arbejder mod Fordomme og Galskab, giver Kjerlighed til Kræfter, som vilde forbittres, ser det voxe, – men jovist er jeg undertiden træt! Enten det gaar godt eller galt, enten det er med Smil eller Strenghed at det ene Øjeblik lænkes til det andet, det er dog aldrig det rolige, ordnede Arbejde, det er Kamp, utrættelig Agtpaagivenhed. At sysle samtidig med Digtekunsten er en ren Umulighed. For et Aarstid kan det være det samme, – men lad mig faa hvile mit Sind, bæres af Dannelse, vugges af Kunst og le mellem Venner! –

Hvad Eders Politik angaar, var jeg ubetinget med Bondevennernes ubetingede Grundlov, og jeg havde gjerne sluttet Forbund med Fanden end sige Heltzen forat faa den frem; thi hvad ragede hans Antiskandinavisme Grundloven, og hans øvrige Dumheder gjorde ham umulig i Tidens Fylde, saa man slap at betale Salair. Nu derimod er han jo bleven en dansk Skandale, – et Tegn blandt de mange.

Fra Eders Literatur gaar sparsomme Bud, fra Eders Kunst gaar ingen; vi maa dog faa høre, naar et Maleri er færdigt, eller vi maa faa læse en Bedømmelse i Fædrelandet. –

Min Protegé, Hr. Jahn, for hvem jeg inderlig takker Dem, – tror jeg er paaveje at blive gal. Faar han Intet at bestille, frygter jeg for ham; det er en ærekjer, besynderlig Mand, gid han aldrig var kommen derned! Thi der er saa grusom megen Smaalighed ligeoverfor de Smaa, – den Sort Poster, som han kan betjene, blive besatte ad Biveje, og den Sort Hjælp, han oppebærer, bliver ham redelig fratagen, forat en unyttig Overordnet kan beholde sine Emolumenter. Naar jeg læser om alle Eders Pensioner, eller om den ny «Generaladjutant for Landetaten» oprøres jeg. Jeg forstaar ikke, at Eders Bondevenner som vore ikke forstaar at tage Livet af dem under gruelig Skrig og Jammer i alskens burokratiske Aviser. – Jeg for min Part længes efter at faa et yngre politisk Parti i Danmark at slutte mig til, et hensynsløsere, klarere, konsekventere, modigere, rødere; med andre Ord noget Fremtidig-svangert, nu ere de Alle indrettede som Redningsmaskin-Dele, eller Baand om gamle Tønder, eller Tapper i Hul. Ja, maaske er jeg ubillig, men jeg gisper over de danske Aviser, saa kjere som baade Eders Anliggender og Mænd ere mig. – Jeg føler det dybt i mig, at vi staa foran et stort Skifte, men det forbauser mig, at de Længsler, som strække sig imøde, ikke ere flere og stærkere, i Yttringerne voldsommere i et Land, som er trykket og plaget fremfor andre.

Lev vel, kjere Hammerich, tak for Deres Haab og Tro, Deres klangfulde Sprog, Deres varme Virksomhed, Deres Familiehygge, der vinker mig og Karoline! Hils og Tak!

Deres

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til Christian Richardt.

[Kristiania] 3/4 1865.

Kjere Richardt!

Igaar udkastede jeg netop en Plan til «en Julegave fra norske Forfattere» – som jeg idag med megen Glæde offrer dit større og smukkere Foretagende.

Men jeg vil gjerne faa følgende Forfattere med forat min Plan i sin Helhed kan være gaaet op i din: 1. Professor Welhaven. 2. A. Munch, 3. Camilla Collett, 4. Magdalene Thoresen 5. A. O. Vinje. 6. Olav Skavlan, 7. Henr. Ibsen og 8. mig. Her er en Niende, nemlig Lektor Kierulf, men han har undertiden Nykker. Da jeg ikke alene staar mig godt med dem alle, men er den Eneste af dem, som er fortrolig med dem alle, saa skal jeg gjerne paatage mig at tale til hver Enkelt for dig. Dette overflødiggjør imidlertid ikke en direkte Henvendelse fra dig til dem.

Men Tiden maa være længere henskudt. Faar du Bidragene i September, er du godt hjulpen. –

Som ægte Forretningsmand maa jeg først have afgjort dette, før jeg kan vende mig til nærmere liggende, kjere Ting. – Hvor bliver «Bergliot» af? Kan jeg ikke faa den hidop og opføre den her? Jeg betaler Afskrivningen naturligvis. – Hvor bliver «Maria Stuart» af? Faar jeg den ikke opført? I er da nogle stolte Fattige, hovmodige Ulykkelige, helt igjennem, I forsmaa politisk som literær Skandinavisme, ja, modtage ikke engang Anledningen til at hævde den principale Rolle, som tilbydes Eder. Jeg siger det nu, fordi dit Brev er Indbydelse til at gjøre en Forandring, og til dig fordi du aldrig var med i denne dumme Hovmod.

Nu, jeg er ikke længer utaalmodig derover, dels fordi jeg ved nu saa godt, hvor Fejlen ligger, og at netop vi Forf. skulde være med at rette den, og fordi jeg hviler ikke længe ved denne enkelte lille Ting. Det er en Opøvelse for os alle at lære at vente, at sætte Haab til en Række af Handling og ikke til det ene Træk. Men det maa jeg ofte sige mig selv, at Ibsens og mine Arbejder, opførte blandt Eder gjør igrunden ikke mindre end et Studentertog. Der er dog Hjemlængsel i vore Arbejder og der er Fremtid i dem. Det Sidste betoner jeg især; thi jeg har vænnet mig til at betragte mig selv som en Introduction, noget vild, noget ufuldkommen, men blød tillige.

Og Ibsens tunge Tankearbejder bryde og stræve, man hører at han arbejder, nu, det er en Fejl, men han arbejder dog! Nordens Ungdom kan ikke komme forbi os, og de store Opdragelsesskoler, hvortil ogsaa Theatret hører, bør ikke kunne tilsidesætte os. Men I have saa liden Magt, I Brave, og den lille, I have, bruge I ikke, – I elske Freden over alt Andet. Derfor maa vi ogsaa vente paa Eder, vente paa, at I engang blive utaalmodige.

Karoline har det godt, Bjørn og Ejnar ikke mindre. Ved Theatret gaar det udmærket, men naturligvis ere Omstændighederne, hvorunder jeg arbejder, ikke de bedste. Det synes forresten som at en ny Tid begynder. Jeg har faaet den fine Verden til atter at besøge det, Skuespillerne til at spille sammen, uden Maner eller Skrig, enkelte Yngre til at skyde op, enkelte Ældre til at give Efterhøst. Jeg føler mig ret inderligt kaldet til denne Virksomhed, og jeg har megen Tro paa, hvad et godt Theater kan udrette.

Hvor bliver Gottfred Rode af? Jeg venter paa Digte af ham, – og paa Skuespil af dig, og paa Musik af Hejse (til noget af Hertz) – hans Lenau-Poesi har jeg seet godt anmeldt i Tyskland (Wiener Recensionen). Hils Bekjendte fra min Kone og mig, muligt, at jeg til Sommeren paa Gjennemrejse besøger Eder. Hils Marie!

din bestandige

Bjørnstjerne B.

Til Carl Ploug.

[Kbh. etter 11/8 1865].

Tillad mig at takke Dem for Deres Artikel mod Manden i Maanedsskriftet; jeg har paalænge ikke seet en roligere og sikkrere Gjendrivelse, beregnet paa at drage baade dem med og dem uden Mening over i denne Meningernes Middeltemperatur, hvori man jo befinder sig bedst. Hele Literaturens og Æstethikens Stilling til det danske Theater er her klaret i nogle Linjer, og der er efter dette ikke tilladt at fable om Høedt eller Hejberg, om den gamle og nye Tid, eller Grundbevægelserne i begge.

Specielt takker jeg Dem for Ordene om Clemens Petersen, De har gjort noget væsentligt Godt ved dette; thi at ethvert Blad I har i Danmark strax render ud forat forsvare Agnes Lange eller Høedt eller Kranold eller Wiehe, som stod et Stykke dansk Kultur i Fare, men Ingen forsvarer Clemens Petersen, deri er noget uhyggeligt Usundt. Et saa fyldigt Udtryk for de nye Begyndelser i Danmark som Clemens Petersen har I ikke. Hermed mener jeg: ethisk Vederhæftighed bragt op i den æstethiske Sladder, Undersøgelse af Tingenes Ide og ikke (som Hejberg) blot af deres Form, Sands for det faktiske Samfundsgrundlag, hvorudaf al Literatur og Aandelighed spirer, strengere Psykologisering og større historisk Viden; derved har han bragt det til, at hver Artikel af ham taler ind i Dagens hemmelige Tanker og bygger med paa Læserens moralske Personlighed. Hans tilfældige Mangler blive smaa i Sammenligning med hans hele Retnings Inderlighed, og den Evne, hvormed den forfølges.

I Ærbødighed

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til Henrik Hertz.

[Kbh.] 17/8 1865.

Da jeg hører, at det Ankerske Legat ingen Bestemmelse har for at kun danske Kunstnere og Digtere ere aabnede Adgang til at nyde godt deraf, – tillader jeg mig at forespørge hos Dem, om jeg kan søge for den norske Digter Henr. Ibsen, som agter at tilbringe længere Tid i Rom.

Idet jeg vel neppe behøver at fremhæve Ibsens store Begavelse, skal jeg, hvad Hovedspørsmaalet angaar, nemlig om andre (nor– ske, svenske) Kunstnere ere adgangsberettigede, bede Dem indhente vedkommendes Formening, forsaavidt De tror saadant nødvendigt, og jeg tør maaske i Ansøgerens Navn, fordi han er en Aandsfrænde og fordi han er meget trængende, – anmode Dem om at sende mig Svar under Adresse Kristiania.

I Ærbødighed

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til Clemens Petersen

[Kristiania] 4/11 1865.

Medens jeg venter her paa Direktionsværelset paa «Halte-Hulda», som om 1 Time skal gaa over Scenen, gaa mine Tanker til dig, som mere end nogen Anden har Del i dette Arbejde, da det blev til i Omgang med dig og under Paavirkning – ikke saameget af dine Raad; thi jeg arbejdede ikke paa den Maade, at det var muligt – men af din Personlighed, din hele æsthetiske Viden og dens Retning, der saa forunderlig slog sammen med min egen.

Det gaar ganske godt. Fru Gundersen er noget vel meget af en hvid Engel med en og anden sort Fjer i sine Vinger, istedetfor at det rettere burde være – ikke omvendt, det vilde være meget for ondt sagt om den ulykkelige Hulda, – men med dunkle og lyse Farver i skjøn, kraftig Blanding. Imidlertid bære disse Vinger undertiden saa højt mod Skjønhedens Rige, at Taarene styrte frem i mine Øjne. Gundersens bedste Rolle er Ejolf; den er romantisk anlagt, Brydningen naturlig i alt sit Farveskifte; kunde have været større, men er sandfærdig. Frøken Parelius’s Hallgerde og især Isachsens Aslak fortræffelig. Fru Giebelhausens Gudrun ret god. Fru Wolfs Thordis ypperlig, Krohns Gunnar god – dog ikke mere – (Finn-Visen maa bort, han magter den ikke), Fru Isachsens Svanhilde rørende, skjøn af Udvortes, men svag af Stemme, dog blød, melodisk. De to Brødre fortræffelige i Wolfs og Bruns Hænder. Musiken er Halte-Hulda anden Gang; jeg vilde maaske have havt den mere forsonet; men den imponerer baade i sin Styrke som i sin Uskyld. –

Jeg tror Publikum vil finde Stykket for mørkt; men jeg er for min Del over al saadan Betragtning, og ved den nøjagtigste Gjennemgaaelse paa det Rene med, at det vel har en og anden Yderlighed, da det er skrevet af en Mand paa 24 Aar, men er et mægtigt Arbejde. Skuespillerne er isandhed begejstrede. I hele første Akt tales neppe et højt Ord, før Sværdhuggene falder, og siden med Undtagelse af Huldas Skrig den ene Gang kun hviskes der. Anden Akt kommer som Toner fra Himlen; naar Koret bryder ind med Godmorgen, og dette synges af et Mylder af Damer, uden Orkester, og saaledes at alle fire Stemmer lege Tagfat efter hinanden oppi de højeste Egne som var det løsslupne Fugle, da bliver jeg altid bevæget, skjønt jeg nu har arbejdet mig saa træt, at om Ordene løde som Hammerslag for mig, vilde det ikke være underligt. –

Saa langt kom det, med Afbrydelser af Damer, som have været oppe og vist sine Dragter, – og med Afbrydelse af Othello, som til min store Glæde kom i ny Oversættelse af Lembcke, netop som vi skal til at arbejde med den. Den er den Tragedie, jeg elsker højst. Maatte dette være et godt Omen. –

Jeg har været nede forat forsøge at høre paa; men jeg kan ikke mere idag; jeg er for træt; det Hele synes mig bare Stavelser, som stræbe efter at blive Ord. Altsaa jeg maa sidde Fange her, eller rettere jeg vil finde fat i nogle af Skuespillerne, – aa nej, jeg vil vedblive at skrive; det er om din Bog «den nationale Vækkelse» jeg maa skrive, blot forat finde den samme Mangel frem som du, men dernæst forat trøste dig med, at den let oversees, og forat sige, at din Tankeudvikling, din «Stil» vistnok endnu vil vinde en mægtigere Ro, men er aldeles ejendommelig, storslagen, jeg er henrykt over den; saaledes skriver faa Mennesker i Verden, og mig bekjendt Ingen i Norden.

Du trænger een Ting: uendelig meget Stof. Du konsumerer Bøger i een Linje, gjør saa i Kraft heraf en Bog af en Linje; du maa have en bred Gade af Viden at bevæge dig paa, ellers bliver du en Despot, som slaar dig frem med Paastande og Anelser. –

Og saa om «de Nygifte». Al den Spektakel er mig ligegyldig. Kun mener jeg, at «Nyhedsbladet» har Ret, helt og holdent, baade i sin første korte Formening som i sin senere Udvikling. – Det skal gaa i Stockholm, maaske iaften. Jeg kan først give det i Januar eller Februar, da Fru Brun er syg.

At du kommer op til mig i Maj, glæder mig særdeles. Jeg haaber, at Theatret til da har modtaget en Udvikling, hvorom der kun skal være een Mening. Greensteens Artikel fortræffelig, ligesaa sand som taktfuld; kun burde han i Sammenstillingen mellem Fru Gundersen og Fru Heiberg have tillagt den første en langt betydeligere tragisk Evne; men det er nu ikke hans Vis at sige mere end det, hvorpaa han er ganske sikker, og maaske Exemplerne vare ham for faa, skjønt mig synes baade hendes Gabrielle og Agnete tilstrækkelige til at bevise det.

Fra Stykket dernede sparsomme Bud; thi Publikum giver nok ikke Livstegn fra sig, kun har de moret sig i anden Akt. Aa nej, HalteHulda maa have Tid. Du, min kjere Ven, har hjulpet Stykket langt frem i Bevidstheden, men det er maaske endnu for tidligt at prøve Gjenkjendelsen; engang ved jeg, man vil sige, at dette Stykke er et Billede fra Kristendomslysbrydningen, som er energisk malet, og at dets psykologiske Førelse er mønsterværdig, ligesom Alt i dette Stykke toner sammen i Ideen, der har rejst det. Ved en saa intens Indstudering har jeg kunnet se det efter i Sømmene. –

Nu mældes, at Fru Gundersen ved Udgangen fra Skoven fik stormende Applaus; ja, det fortjener hun der, det er stort arbejdet. Men hendes Kræfter forresten er jo ikke ganske de, der ere fødte for engang at spille Hulda. Gundersen roses meget, han skal se forførende skjøn ud nede fra Huset, bærer fint, langt, lyst Skjæg, sort Fløjel med rød Besætning og Guldringe, og en bred Ridderhat med hvid Fjer og lige Skygger; han er en stor Mand, af en ualmindelig Figur. Ejolf er som sagt hans bedste Rolle; han har elsket den i Aar og Dag. –

Før jeg gaar hjem, maa jeg mælde dig, at jeg ifølge her vedtagen Skik blev fremkaldt, og gik to Skridt indenfor Døren til dem. – Altsaa har du følt mig paa Pulsen ikveld; herom er kun at sige, at jeg endnu Intet ved om, hvorledes Stykket tager sig ud. Men nu Godnat, du Huldas og min varmeste Ven! – Beviset medfølger, du tager deraf din Andel og lader Resten gaa til Hegel. –

Senere.

Aa ja, aa nej, saa midt imellem! Min Kone hørte en Dame af vore bedste Familier spørge: er «Halte Hulda» ny? Nej, mente en anden, men neppe endnu trykt. – Virkningen paa Skuespillerne derimod overordentlig. – –

Tag Lehmanns Bog (den æsthetiske Del) under kraftig Behandling. Her er stor Forargelse, og til Skade for Skandinavismen er dette. Han har suget af Dunker og Welhaven og kritikløst skrevet efter. Det gjælder jo især Wergeland. Gjør det! –

Din

Bjørnson.

Til Clemens Petersen.

[Kristiania etter 24/11 1865]

Kjere Petersen.

Schirmer (vor første Arkitekt, en Tysker, en sjelden Dannelse, stor Humanitet, Danmarks Ven, og saa omtrent min bedste Ven heroppe, min Meddirektør ved Theatret, som du maa pleje, elske, føre,) – bringer dig dette. – Hans storslagne Natur vil du snart elske. Han er Dunkers Hjerte eller hvad jeg skal kalde det: han leder Dunker som man leder et stort Barn; Dunker lader alle Grunde falde ligeoverfor dennes Instinkter.

Tak for Underretningen om Stykket, endnu mere for den Varme, hvormed du har følt og skrevet, det jublede i mig, du stærke, fulde Natur!

Tak for Brevet om Hulda, Tak, Tak, du er mit halve Liv!

At I kunne blive uklare selv om «de Nygifte», det er dog et Tegn ifra Eder, som har forfærdet mig.

Fru Gundersen skal sidste Gang have spillet «Halte Hulda» saa det er bleven til Sagn i Byen; man er fuldstændig enig om, at det er det Største her givne, siden Theatret kom op. Hun er hilset af Folk, hun ikke kjender, der er gjort Selskaber for hende; men jeg faar hende ikke til at bryde sig om Nogenting mere, hverken gamle eller nye Roller, saa hun bringer mig til Fortvivlelse.

Fuldmagten gav jeg Hegel, nu maa jeg give dig den, hvis Hegel ikke allerede har gjort Confusjon; jeg bad ham udbetale Dig 25 Spd.

Ja, lev vel, Gud velsigne dig!

Din

Bjørn.

Nej, det fejler Intet i første Akt, jeg har ofte læst det højt, jeg ved det altsaa. Men den sidste Halvdel maa spilles overmaade hurtigt.

Telegrammet? Jeg har intet faaet. Kom det fra samme Kilde som de anonyme Breve herifra om at jeg har skrevet Artiklerne i Nyhedsbladet?

Til H. C. Andersen.

[Kristiania etter 24/11 1865].

Overbringeren er min økonomiske Meddirektør, Arkitekt Schirmer, en dejlig, dejlig Mand, som elsker Dem!

Gud velsigne Dem, fordi jeg har en saa god, fyldig Erindring om Dem!

Deres

Bjørnson.

Til Johanne Luise Heiberg.

[Kristiania] 24/12 1865.

Til Fru Hejberg.

Det er mig en Trang at takke Dem for Deres ligesaa uventede som efter Alles Udsagn fortrinlige Arbejde med mine «Nygifte»; jeg ser det af Breve og kan forstaa det, at Stykkets Lykke væsentlig skyldes Instruktionen.

Det var overordentlig, hvad jeg selv maatte arbejde, uden dog at faa Stykket derhen jeg vilde; thi min (d. v. s. Kristiania Theaters) Amtmand er ingen fin Mand, men derimod en meget naturlig, hjertelig Mand, hvorfor det Hele maatte lægges imod ham. Min Axel er en ung, uvant Skuespiller, men som jeg fik meget langt; Damerollerne spilles fortrinligt, Fru Gundersens Mathilde er i høj Grad interessant, og Laura har en varm, fyldig Barm, – jeg ved ingen tættere Benævnelse for det, som denne lille Pige skal have, og som hun her havde.

Stykket blev ganske overordentlig modtaget; jeg har aldrig seet Mage, og Skuespillere fra Theatrets Stiftelsesdag sige det Samme.

Aviserne have paa et Par Undtagelser nær prostitueret sig.

Endnu en Gang, højtærede Frue, min hjerteligste Tak; det Bifald, som De var med at skabe i Kjøbenhavn, har vistnok en ikke liden Del i det, som faldt her. Med de tusinde Hilsener fra min Kone og med mange Taksigelser

Deres ærbødige

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til Clemens Petersen.

[Kristiania] 19/2 1866.

Kjere Petersen,

Tak for dit lille Brev. Jeg beklager, at du ikke kan komme før. I Midten af Maj vil jeg herfra, du kommer altsaa til at følge mig, og til i det Højeste at blive i Byen i otte Dage. Komedie kommer du i hvert Fald ikke til at se. Enten have vi Italienerne, eller vi give lette Smaating, passende for et Sommerpublikum. Men om du kommer i September faar du utvivlsomt se mere deraf, dog endnu ikke det, der udgjør vor Sæson. Jeg ønsker helst du kommer i Maj, d.v.s. i Begyndelsen af Maj eller Slutten af April. Endvidere, at du bliver længere end til 15de Juni. Tag med dig Bøger, eller faa dem paa Bibliotheket her. – Din Gjæld til mig, bør du helst glemme. Rejsepenge hidop ere faa. – Men dine Forelæsninger glæder jeg mig særdeles til! Ja, jeg imødeser dem med store Forventninger! –

Dine forrige bør du desuagtet gjennemse og udgive og deriblandt optage, hvad godt kunde have været Forelæsninger (Erasmus Montanus, Turnvater Jahn – lidt samlet og omarbejdet – o.fl.). Herpaa svarer du Intet, men dermed lader jeg mig ikke nøje.

Den sidste større Begivenhed i mit Hus har været et Bal for alle Skuespillere og Skuespillerinder og en Del andre Kunstnere, som kostede mig over 60 Spd., men gav det rigelig igjen. Jeg tror ikke her har været Mage til Selskab paa lange Tider.

– Jeg ligger fortiden tilsengs, plaget af Bylde. Forliden Bevægelse. – Har faaet et langt Brev og en Bog af Rudolf Schmidt; han synes mig helt igjennem at have Ret, men at forholde sig noget uklart til sin Ret. Denne Bog kunde have været meget kortere, klarere og sikkrere. Han har Evne til at opløse Knuder og gjøre Kunster, men ingen til at slaa. Jeg vil svare ham. Fru Hejberg vil herop i Maj. Jeg drømte inat, at hun tog ind hos mig. Jeg kjender ikke hendes daglige Vaner, om hun er kræsen, fint vant o.s.v. ellers var det mig en stor stor Fornøjelse. – Sig Greensteen, at nu faar han sine Penge. Theatret skylder mig dem endnu, men betaler dem snart; jeg sender dem da direkte. Dit sidste Brev var forbandet knapt. Skriv længere og sladdre med mig. – Jeg har nu opført «Kjerlighed uden Strømper», – «Sommerfuglen» af Sardou, Skjærsommernatsdrømmen, «Martha» af Flotow, og har under Indstude– ring: Blond eller Brunette (fransk), Jægerbruden, og «den forbudne Frugt» af Doucet, paa rimede Vers, aldeles yndigt. Saa kommer «den Gjerrige» af Molière og Vintereventyr (Musik af Flotow). Du skal med Bestemthed forlange af det kgl. Theater, at det opfører: Marqvien af Villemer af George Sand. Vor Oversættelse deraf er trykt. Stykket er bearbejdet af mig (d.v.s.) enkelte Ting udtagne.

Din hengivne

Bjørn.

Læs Indlagte, slaa dernest en Konvolut derom.

Til Rudolf Schmidt.

[Kristiania] 20/2 1866.

Deres Opsatser i Fædrelandet i Høst læste jeg kun flygtigt; men hørte dem rose af kompetente Mænd; det jeg læste, likte jeg, fordi det syntes mig et Ord i rette Tid. Det samme synes Deres Bog mig at være; den har jeg læst nøjagtigt og takker Dem for den, – baade fordi De sendte mig den, og fordi den taler som den gjør.

De synes mig at have Ret. Der er endnu ikke det i Deres Stil, som jeg kunde ønske den, der har saamegen Ret, ikke den fyndige Klarhed, ikke den Slagkraft. Deres Udviklinger er ikke en Personligheds taktfaste Gang gjennem sine Værelser; men det kommer vel. Til Gjengjæld er her megen Finhed, og overmaade megen Sindrighed, helst naar vanskelige Knuder skulle pilles ud.

Det, som glæder mig mest personlig, er den Humanitet, hvortil Bogen er naaet op; De maa altsaa baade have gjennemtænkt og gjennemlevet Meget, siden jeg sidst talte med Dem.

Rasmus Nielsen vurderer jeg vistnok ikke efter Fortjeneste, fordi jeg slet ikke er Filosof. I Alt, jeg har læst af ham, har han staaet med den mest fremskredne Betragtning, og forevist den i en meget aandrig Form. Men som noget Nyt har det aldrig slaaet mig; ej heller dennegang er det det Nye, men det Sande og Sunde. Saa som han siger, maa det jo være, eller Religionen dør med Theologien. Nu er det jo mulig, at hans Veje til disse naturlige Resultater ere nye; jeg kjender ikke Grundideernes Logik, vil ikke kjende dem, før de populariseres mig i et fatteligt Sprog.

Apropos: De burde som dansk Mand have taget Hatten af for Grundtvig (og Grundtvigianerne), idet De gik forbi. De kunne vrøvle, disse Folk, men Troens Væsen er aldrig saadan, i Theori og Praxis, aabenbaret, som af dem; de ere Hjertefolket i Norden.

Dette er skrevet paa Sygesengen, og bærer vel deraf Mærke. Men det haster med at faa sagt Dem, at Deres Bog, Deres Arbejdes hele Retning er mig en Glæde; thi jeg har i min Sjel gjort Dem Uret, siden sidst. Lille Brandes synes mig som den, der har en Maskine færdig, men har Intet at have paa den. Jeg har seet tre fortvivlede Forsøg: Palludan Müllers Bog, Richardts Digtning og Nielsens Filosofi, bedømte af ham, men Herregud!

Jeg er Deres hengivne

Bjørnstjerne Bjørnson.

Kritiken over Nielsen i Nyhedsbladet er af Prof. Monrad. Husk ham ved Lejlighed!

Til A. F. Krieger.

[Kristiania] 8/3 1866.

Kjære Krieger!

Fru Hejberg har ladet mig mælde, at hun agter sig til Norge i Maj. Til en Anden i Kristiania har hun ladet sige, at hun agter at spille hos os i Maj. I denne Anledning henvender jeg mig til Dem, som jeg anser som Formand i den Kommissjon af Venner, som er betroet Fru Hejbergs Anliggender. Jeg vil da ligefrem spørge om hun virkelig er til at bevæge?

I saa Fald skulde mit Raad være, at hun spillede i franske Stykker fremfor i noget andet Fag, da vi her ingen Stil have udviklet, og altsaa intet Smagssammenstød kan befrygtes, men tvertimod Overraskelsen blive aldeles ublandet glad.

Jeg er vis paa hendes Sejer ogsaa i alle de andre Fag, lige indtil Macbeth (skjønt jeg ikke har seet mere om den, end hvad Clemens Petersen derom har skrevet) men jeg er ogsaa vis paa, at her ville forskjellige Meninger rejse sig om Stilarten, naturligvis ikke om Spillet.

En Slags Undtagelse kunde et Stykke som min Maria Stuart (med den omarbejdede sidste Akt) danne; det skulde ogsaa have været herligt at se hende spille den og selv sætte den i Scene.

Men det er en ny Rolle; jeg ved heller ikke, om hun vil spille den.

Jeg skulde foreslaa Stykker, som her gaa godt: Naar Damer føre Krig Fruentimmerskolen Frieren og hans Ven o.s.v. o.s.v.

«Den Vægelsindede» er farlig, fordi Stykket er daarligt. Men jeg imødeser Deres Forslag – at sige, hvis hun vil glæde os med at spille.

Jeg ønsker naturligvis med mine Raad at sørge for, at hun ikke alene gjør den store Lykke, som hendes Geni og Berømmelse fortjener, men at vi undgaa Meningsskifte; det forarger mig allerede at se hende saavidt indviklet i saadant som nu i Anledning Frøken Jensen. Og her er man uenig om Alting, fordi man ikke ved, hvordan man skal bære sig ad forat synes dannet.

En Smule Forsigtighed maa altsaa anvendes, men da ere vi ogsaa i den Grad sikkre, som man kan være det mellem Folk, der intet heller vil (paa Bunden og i Grunden) end være enthusiastiske – naar de faa Lov dertil af sig selv.

Med min Theaterstyrelse er det gaaet ganske fortræffeligt. Men mit Firma med Dunker vil jeg ubetinget have opløst. Hans Administration – De kjender den hvis De har roet med ham til Malmøen: «Mere med højre Aare; nu mere med venstre; – højre, siger jeg! Nej, venstre, Klodrian – bæ!» er jeg ret inderlig træt af, saa meget mere som han ifølge min Stilling Intet har at administrere, og dog med Djævels Magt vil skaffe sig Noget. Han har været brav mod mig i mange Stykker, og er aldrig traadt mig for nær (af gode Grunde forresten) men jeg er træt af ham, o, saa usigelig træt! Jeg er som den, der gjerne vil omgaaes ham, men ingen Forretninger have med ham – nødt til at foretage en Forandring i al Venskabelighed. Han tror om alle Andre, at de ikke kunne «administrere», medens jeg tror det Samme om ham. Det er ogsaa gaaet ham galt, ved Theatret, i Regjeringen og hans eget Hus, medens det altid er gaaet mig godt.

Jeg har spurgt mig for, om Fru Hejberg har Venner heroppe at tage ind til; men har ikke kunnet opdage det. Alene maa hun ikke bo, og jeg tilbyder med min Kone to af vore Værelser, da vi bo bekvemt og meget smukt. Jeg tjener jo meget godt, vi leve tarvelig, men jevnt godt, min Kone vil ikke forstyrre hende, men være hende til mangfoldig Nytte, da hun er en flink, trofast En. Og min Om– gang er naturligvis noget mere literær og kunstnerisk end den, som her almindelig er at træffe, skjønt den ikke er stor. Samtidig kommer Clemens Petersen til at bo hos mig, Fru Thoresen kommer ogsaa hjem til den Tid. Det skulde glæde os Alle at have Fru Hejberg midt iblandt os, og ligesom vi ikke skulle genere hende, kan hun være vis paa ikke at genere os, NB naar vi faa Lov til at leve som ellers, hvad jeg tror at være vis paa.

Mine «Nygifte» har gaaet – sidst jeg hørte fra Stokholm – 17 Gange for fuldt Hus.

Jeg har i dette Aar tjent over 2000 Spd., betalt Gjæld dermed og er lykkelig.

Nu venter jeg Svar fra Dem, idet jeg beder Dem at frembære min og min Kones varme Hilsener til Fruerne Hejberg og Thoresen – den Sidste omgaaes De jo nu, hvorfor jeg ret er glad i Dem – og til Deres gamle Dame, som var saa venlig mod os – og til Gehejmeraad Halls, hvis De taler med dem, og til Plougs – hvis De taler med dem, og til Marstrand, – hvis De taler med ham!

Jeg er Deres ærbødige, hengivne

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til Johanne Luise Heiberg.

[Kristiania] 24/3 1866.

Det, som jeg efter Gjennemlæsningen af Deres Brev mest fæster mig ved, er naturligvis den ubehagelige Tidende, at De slet ikke vil spille hos os. Her kom en Mand, som vilde underrette mig om, at dette var Hensigten med Deres Besøg heroppe, og jeg tænkte da (idet jeg nemlig ikke tvivlede paa, at han var vel underrettet) at forekomme Dem og skrive til Dem, før De kunde henvende Dem til mig. Jeg fandt dette at være min Pligt, og altsaa tilsidesætte de Hensyn jeg havde at tage til det Samspil, man her kunde byde Dem, og som havde holdt mig tilbage til da. Nu ikke mere derom.

Det, som især ligger mig paa Hjerte, er at faa Dem overbevist om, at De ikke heroppe maa bo i Hôtel. Jeg forhørte mig, om De her i Byen havde ældre Venner, som kunde byde Dem Lejlighed.

Har De saadanne, saa benyt dem, ænds ikke mit Tilbud, uden forsaavidt ingen bedre byder sig; thi i Hôtel maa De ikke bo.

De skulde bo noget udenfor Byen, paa en af de dejlige Løkker, hos en Mand, der havde Vogne og Baade. Husk, at det er mere end den halve Tour, at De bor godt med kvikke Mennesker omkring Dem. Mit Hus ligger ypperligt, nær alt det, man attraar, Theater, Spadserepladsene, ved Slot som Fæstning, det ligger nemlig paa Bakken mod Fæstningen og Piperviken. Men det er et Hus i Byen og et tarveligt Hus.

Jeg maa ellers tilstaa, at Deres Tour er vemodig i sin Udgang, naar den kun skal til forat knytte Deres Livs Kjede; men ligesom Billedet halter, saalænge det ikke er med Spil paa Stedet, at De vil knytte den, saaledes haaber jeg, at De slaar Fatumet ihjel med at sige Dem selv, idet De rejser herifra: jeg kommer snart igjen, og da forat bo en Sommer i en af Norges Dale, ved en Fjord omgivet af store Fjelde, men med en Fred i sit Skjød «som overgaar al Forstand»; thi det er Fred i Herren. Der er i Verden ikke saadanne Steder til som f.Ex. i Bergens Stift, og det hører i Sandhed til et Livs Udvikling mere end nogen Bog, mere end lang Omgang i en kjendt Kreds at leve en Sommer alene eller med nogle Faa i en saadan Naturomgivelse. Jeg vil selv derop i Sommer.

De faar ingen stor Kunst se paa vort Theater. Jeg er ikke kommen langt med dem endnu; men det gaar frem. De Stykker, som hos mig ere gaaede bedst ere: De Nygifte, Fruentimmerskolen, den Gjerrige (med en dygtig svensk Skuespiller, Stjernstrøm i Titelrollen) den Stundesløse, Sommerfuglen (af Sardou, omarbejdet af mig) Marquien af Villemer (af George Sand, lidt forkortet) Lischen og Fritzchen, Operette af Offenbach, de to Blinde af samme, Hr og Fru Denis af samme (yndige Smaating) Elverhøj, Skjærsommernatsdrømmen, Halte-Hulda, Othello, Vintereventyr. Fortiden indstuderes et fint fransk Stykke paa rimede Vers, «den forbudne Frugt», og Bryllopet paa Ulfåsa (som jeg har omarbejdet til tre Akter, beskaaret for Vandskud, borttaget Magnhild og Mechtild o.s.v., o.s.v.).

Jeg vil opføre «den skjønne Helene», naar Varmen kommer i Vejret. Stykket har jeg gjort muntert og overgivent; jeg har borttaget al Gemenhed, jeg indstuderer det saaledes, at Præsterne kan komme og se paa det. Jeg holder af visse Ting hos Offenbach, saameget som jeg hader andre; og jeg er nødt, da Theatret er det eneste paa Stedet til at lade Publikum se noget af hvert, især da jeg ingen Ballet har og ingen Opera. Men jeg skyver det hen til Sæsonens Slutning og Begyndelse.

Theatret morer mig og skaffer mig ingen Ærgrelse, som varer Dagen over. Mine unge Kræfter voxe, og nu kommer der nye. Men jeg skulde have havt saadanne Midler, som I have dernede, og jeg skulde snart have faaet det Hele op i saadant Skrig over Despoti og Raahed, – at der skulde blive stille og hyggeligt bagefter. Her er nu godt at være; – men Fattigdom, thi Theatret har intet Tilskud, Publikum er enten helligt eller materielt. Men vi faar vente! Gjerningen og Fremgangen glæder mig, og saa kommer vel ogsaa Publikum, naar Tidsaanden lidt efter lidt bliver en anden.

Jeg har det hjertensgodt. Karoline er svag, men frisk, Guttene prægtige. Jeg arbejder (kun i Hovedet) paa tre Stof: Fiskerjenten (en Djævleunge, som stjæler Æbler som Barn og forlover sig med tre Stykker paa een Gang som Voxen) «en Klokkerfamilie» for Scenen (en dejlig gammel Projektmager, som er bleven Klokker, da han til intet Andet duede, og som venter endnu i det Teppet falder ned, at et af hans Projekter skal gjøre Verdensopsigt og hele Familien venter og tror med ham) – og «Nysne», et taust lidet Stykke fra den Tid de første Indvandrere i Landet kigede ind i de store, urørte Skove.

Jeg glæder mig til at faa tale med Dem. De er saa inderlig tilgavns et Menneske; og har udviklet enhver god Evne, som et saadant faar, til den højeste Fuldkommenhed. De binder mit Væsen, saa jeg modtager i større Ro og giver kun, hvad godt er. Der er Mennesker, jeg taler med, som altid faar mig til at sige Dumheder. Thi jeg er desværre med i alle tusinde Øjeblikke og kan ikke alletider regjere dem. Desto gladere er jeg, naar Andre hjælper mig dermed.

Min Kone hilser Dem mangfoldig, og begge bede vi Fru Thoresen, Clemens Petersen og Krieger hilsede. (Hans Brev var saa taust).

Deres i Ærbødighed hengivne

Bjørnst. Bjørnson.

Til P. Heise.

[Kristiania] 25/3 1866.

Kjere Hejse,

det er Fanden saa høflig, som du er bleven paa en Tid. I Fædrelandet gjør du Winther opmærksom paa, at du er en stor Synder, som kun har sat Musik til en Del af hans Romancer, og i Brev beder du mig tilgive, at du dedicerer din Musik til Gade; – er det paa Dagenes Ende med dig, eller hvilken selvtagen Sønderknuselsens Underkastelse i Ydmyghed er dig vederfaren, aa Uovervindelige!

Din Musik til Bergliot er stor! Jeg er mægtig glad ved at være dens Underlag eller ved at have tømret Bjælkestuen, hvori den lever og lyder. Send den ud, jo før, jo heller, – og vil du vise Gade i Særdeleshed, hvorledes han burde have komponeret, hvergang han leflede med «det Nordiske», og gjøre ham denne Lære ret indtrængende, saa dedicer ham den. Han har jo desuden Fortjenester, som gjør det til en Pligt for den Yngre, som har ført det videre, at mindes ham, ved hvem det er skeet; thi man staar jo paa hinandens Skuldre her i Verden – som Richardt fortalte mig, unødigt nok forresten, i sin svedne Kritik over de Nygifte.

Den skal jeg aldrig glemme ham. Han bebrejder mig næsten, at der er Digtere i Danmark med, at han trakterer mig forresten med en halv, en kvart Opfattelse af Stykket (den samme, som ofte ærgrer mig i hans Omgang) og som gjorde mig ganske rasende, medens ingen andres Kritik gjorde mig det mindste ondt, fordi det var en hel Forstaaelse, eller hel Misforstaaelse, eller fra et Standpunkt, som i sig selv ligger udenfor.

Det glæder mig, at du synes om dette mit Sommerbarn. Synes ikke din Kone om det? Hende tænkte jeg mere paa, da jeg vidste det opført end selv Petersen og Fru Thoresen, og Fru Hejberg. Det ligger hende saa nær i sin Farve og Stil, det kunde være hende dediceret som en Tanke, hun vilde kjende igjen, naar den kom saadan. Jeg ser du vil have mig til at præparere Gorm den Gamles Død for dig; jeg husker i Øjeblikket ikke, hvorledes Gorm døde, men det maa vel være mærkværdigt, siden du vil have ham til at bestige Musikens Flammebaal. Jeg skal se paa Stoffet, men i Sommer vil jeg til Stokholm hele Sommeren, jeg vil blive Svensk nu.

Du, – Theatret morer mig! Jeg skal just derned nu og indstudere et yndigt Stykke med Chocolade og Sherry til; jeg er forelsket for Tiden og meget oppe. Jeg spekulerer paa et Stykke, som hedder «Klokkerfamilien» og en Fortælling, som hedder Fiskerjenten, og en Sagaakt fra Indvandringen, som hedder Nysne.

Hils! Din

Bjørnson.

Til Clemens Petersen.

[Kristiania] 30/3 1866.

Kjere Petersen,

jo, nu skal jeg sige dig min Mening om Henrik Ibsens «Brand». Den er intet Digt, og Ibsen er neppe nogen Digter. Har han været det, saavist som han har havt store Anlæg til at blive det, saa ere de tilintetgjorte i Tvivl, Spidsfindighed, forceret Exercits og i Afstanden mellem Ord og Handling, der nu er bleven saa gabende stor, at Digtet ikke længere kan naa over.

Der er meget Mægtigt i denne Bog, men det er ikke forsonet, det gjør ikke godt, ikke paa mere end et, højst to Punkter, følgelig er det intet Digt. Sandhederne kommer fægtende, skrigende, støjende, à la Søren, men ere undertiden simple nok; aldrig have de Kjød og Blod og Gang af sig selv, – følgelig ere de ikke digtede. Det Hele er et abstrakt Experiment, er en manøvrerende Tankearmé, og Menneskene ere her de Baade, hvori alt derhenhørende kastes forat færges over, Fogden er en saadan Baad, Ejnar en anden, Doktoren en tredie o. s. v.

Den hele Bog har i den Grad kjedet mig, at jeg endnu ikke har kunnet læse den ordentlig ud, jeg har bladet mig til Slutten. Blot nogle Blade om Dag er jeg avanceret, den er ogsaa – foruden alt Andet – saa taabelig bygget; fæstet paa en ganske liden Grund og ikke større end Manfred, havde den maaske faaet Magt over mig som sublim; nu kjeder den mig frygtelig. Jeg ved jo dog alt dette før, altsaa gjør mig det levende!

Det bliver nemlig ikke et Støv mere levende derved, at der skriges saa forfærdeligt; men først, naar klare Skikkelser bærer det i sine Sjeles Offerskaale, naar vi le, tale, græde med dem, dø med dem eller leve med dem; – nu værge vi os med Hænder og Fødder mod Forvirringen, mod Abstraktionen, som sprænger Menneskeligheden; jeg hader denne Bog! Jeg er syg af Læsningen; Djævelen han tage slige Folk, som byder os ud af sin Forvirring og ikke venter, til den har afgjæret og er bleven en lædskende Drik for den tørste Mængde.

Men hvad er desuden denne Bog, naar den ikke er et – undertiden med Dværgens Kjæmpekræfter – rettet Raseri mod Religionen? Ud af et sygt religiøst Sind kan saadant kastes, og Mennesket derpaa dø. Men ironisk tilintetgjørende kan Digteren ikke sidde og skrive sligt, uden at det bliver en frygtelig Synd. Han er jo ikke halvfærdig med sin Bog, hvis han ikke mener: til Helvede med al Religion; – thi hvad lever efter? Eller gaar Brand saaledes under, at Sandheden lever efter? Nej, dertil har han for uhyre meget Sandt med sig i Faldet; dette maatte være skilt fra ham i Tydelighed, før han gik under, dersom noget skulle blive tilbage for os at tro paa. Doktoren maatte have været fremme igjen. Agnes’s Aabenbarelse øger blot Forvirringen; thi hvad siger hun egentlig? Jeg forstaar det ikke. Jeg ved nok hvad deus caritatis i og for sig vil sige; men hvad han i denne Modsætning er for noget, skjønner jeg ikke. Er Modsætningen Frihed for al Slags Kamp og Pligt og Vilje, – eller for hvor stor Del, eller hvorledes? – Hvor har han vist os den?

Ja, jeg kan skrive til imorgen, men mit Had er endnu saa levende, at jeg vil vente. Da skriver jeg til Ibsen. Men af dig forlanger jeg, at du vistnok giver hans Evner den Opsigt, som han synes at have til eneste Maal (thi Korstogstanken er ikke dette), men saa sørger du for, at vi faa arbejde og bygge videre i et sundt Samfund. En saadan Bog til, og Ingen af os kan længere skrive, hvad han vil, men derimod, hvad han maa.

Var jeg nær ved Ibsen, kunde denne Bog aldrig være blevet til. Og var jeg kommen som den var færdig; havde jeg kun sagt: «dette er vel nok; hele Stoffet er nu oprodet; – men kom saa med Digtet», – saa er jeg vis paa, han havde kastet det paa Ilden. Thi for ham er det kun et Experiment; bedømt som et saadant og ikke rost, – har det ogsaa tabt alt Værd for ham. – Ja, kom saa med Digtet! Jeg læste Hermann und Dorothea ovenpaa.

Hvad er saa Ibsen? Først eftergjør han i Catilina Victor Hugo eller hvad det er, saa Hertz, saa Sagaen og mig, saa Paludan-Müller og Byron, – saa med et Hop over i Tysklands negative Tænkning, og bærer hjem fra deres Ølbrygg.

«Nyhedsbladet» siger idag, at Brand er en Figur, som gaar under i Kamp med Halvhed og Dorskhed. Herre Jesus! – Ja, hvad faar vi nu ikke Alt høre fra de danske Schweitsere (Kaffé-Trætheden, som kildres) eller de svenske Aalehoveder, som smigre sig med at kjæmpe for Fornuften mod Præsterne; – at nogen Digter skulde laane slige Folk Hjælp, troede jeg umuligt i det positive skandinaviske Folk.

Din

Bjørn.

Efterskrift: Jeg tror ikke, at Ibsen oprindelig har tænkt sig Bogen som et Angreb paa Religionen; men den er uvilkaarligt blevet det under Udarbejdelsen. Har han tænkt at Brand foer fejl, saa er han dog bleven saa forelsket i denne levendegjorte Uhygge, at Brand er bleven en Sejrens Figur, en Martyr for ham. – Tvi, være al denne Konsequentsens Drukkenskab og Raseri-Begejstring, som gjør franske Revolutioner og tyske Vrøvlerier.

Han har nu erhvervet en saadan Jonglørfærdighed med Tanker og Udtryk, som alene den kan erhverve, for hvem Begreberne ere gaaede istykker. Et helt Hoved kan umulig paa engang rumme alt dette, jeg tror undertiden, han har Øjne i Nakken; thi samtidig at se to Ting, som med hinanden ikke har den allerfjerneste Forbindelse, er mig altid et modbydeligt Kunststykke.

Ellers: hvad Kritiken siger om denne Bog, er saare ligegyldigt; om to Maaneder er den død. Men een Vildfarelse kan den efterlade, og den allerfarligste, at forlede ham og andre til at skrive paa den Maner, og da tro, at de gjøre noget Stort, ja, at de digte.

Kom nu snart op til mig. Sneen tiner, Markene ville snart grønnes, og da er den kydske nordiske Natur skjønnest, naar den netop knopper.

Jeg redigerer fortiden et Folkeblad, som allerede har over 4000 Abonnenter, et illustreret Blad; det tager mig en halv Dag om Ugen. Med Theatret gaar det isandhed godt.

Din

Bjørn.

Til Carl Ploug.

[Kristiania] 27/11 1866.

Kjere Ploug,

det skulde glæde mig, hvis De havde Brug for vedlagte, som synes mig det ene Rette i denne Sag. Men jeg ønskede for enhver Pris at være anonym, da man ikke maa tro, det er «fremmed Indblanding».

Ved mit Theater gaar det udmærket, jeg har i alle Henseender Glæde deraf. Til Sommeren slutter jeg og skriver igjen.

Til Heyse sendte jeg en Sang forat han dertil skulde sætte Me– lodi, men jeg har ikke engang faaet Svar; skjønt jeg sagde ham det hastede.

Kjere Ploug, hvor tungt det er fortiden, derude og herhjemme. Men her arbejdes dog. I Deres Oversigt over Skandinavismen i de norske, svenske Blade glemte De saamænd mit Blad «Folkebladet», som har 6000 Abonnenter, og hvor jeg næsten i hvert Nummer skriver om Skandinavisme, – enten jeg eller min udenlandske Referent Prof. Daa. Dette Blad har jeg faaet ud i al Stilhed, det stiger daglig, jeg imødeser den Tid, da det har 10,000 Abonnenter, og dette Blad er helt skandinavisk.

Jeg elsker Magten, kjere Ploug, lev vel! Hils Deres Frue!

Deres hengivne

Bjørnstjerne Bjørnson.

Begge mine Smaagutter have havt Lungebetændelse, Karoline Ansigtssmerter, nu er Alt vel.

Til August Bournonville.

[Kristiania før 11/3 1867].

Min afdøde Fætter Rikard Nordraak har komponeret Musik til min «Maria Stuart i Skotland» og deriblandt til en «purpose», en Dands, hvorom jeg kun ved, hvad Knox siger «den Dands, hvori der hviskes.» I Musiken er et Sted saaledes komponeret, at man hører dem hviske; ligesom den i det Hele taget synes mig mærkelig med sin historiske Farve og sin erotiske Tone.

Men kunde nu ikke De, da vi heroppe ikke har et Menneske, som forstaar Dands, sige os fatteligt og uden Benyttelse af termini technici, som vi maaske ikke vilde forstaa – hvorledes vi skulde bære os ad.

Dandsen aabner Stykket og bestemmer dets Indtryk foreløbigt. Og kunde De sende os denne Anvisning saa snart som muligt; thi Stykket er alt under Indstudering.

Jeg henvender mig saa ligefrem til Dem, fordi jeg af Deres Bøger, det Eneste jeg kjender af Dem, har fundet Dem at være en ligefrem Mand, som har Geniets Glæde i sit Kald og derfor Længselen til at hjælpe, hvor det er fornødent.

I Ærbødighed

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til C. St. A. Bille.

Kongsvinger (paa et Besøg) 14/3 1867.

Deres norske Referent driver fremdeles sit Uvæsen i Deres Blad. Fra saamange forskjellige Hold yttres Uvilje hermed, og omendskjønt jeg een Gang forgjæves har forsøgt det, vil jeg dog for Sagens Skyld forsøge det om igjen; thi det kan dog neppe være Deres Hensigt at behandle vort Land en bagatelle, da De i saa Fald hellere burde lade være at behandle det.

De kunde tænke Dem selv fordømt til at se alt, som hjemme forekom Dem af Betydning, forvansket, vendt op og ned, ikke een Gang, men altid, og det blandt et Folk, hvor De vilde at Deres Land og dets daglige Gjerning helst burde være kjendt, og om mulig afholdt.

Sammenlign nu med Deres Korrespondent ham, som skriver i Aftonbladet, og som jeg paastaar er den bedste i sit Fag fortiden blandt alle Korrespondenter i Norden. Det var ham, jeg i sin Tid anbefalte Dem.

En anden af dem, jeg anbefalede Dem, er utvivlsomt endnu til at faa, det er Kand. Hans Bordevik, Medarbejder i Aftenbladet, den fineste Pen vi fortiden have heroppe og i høj Grad uafhængig.

Tag mig ikke dette ilde op, – eller gjør hvad De vil; jeg har følt det som Pligt at fortælle Dem dette.

Ærbødigst

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til Clemens Petersen.

[Kristiania] 28/3[–2/4] 1867.

Kjere Petersen,

jeg har haft megen Glæde af at læse dig denne Vinter, og ofte sat Pen til Papir for at takke dig.

Men jeg er for spredt i min Virksomhed til at skrive noget, som glæder mig selv, og da skriver jeg ikke gjerne mere end en Begyndelse.

Nu maa jeg dog takke dig for din Omtale af Kristiania Theater. Den kunde have været klogere i alt det Uvæsentlige; men den er genial og af stærk Virkning. Din Opfattelse af mig tør jeg tage mod, Kjernen i den er saadan, at jeg for det Første ikke troede noget Menneske i Besiddelse af den, og dernæst ikke med Evne til at folde den saadan ud. Jeg er ikke bleven og bliver ikke anden Gang saaledes skildret; det er bedre end Bissens Buste; thi det har netop hvad denne savner.

«Maria Stuart i Skotland» staar nu færdig til at svinge ind blandt Publikum imorgen. Hvordan det end gaar, har jeg nu havt en stor og fuld Glæde deraf; det er dog mit virkningsfuldeste Theaterstykke, af en Skjønhed og Energi, som jeg sandt at sige havde glemt Stykket i Besiddelse af. Det er noget saa aldeles Nyt ved dette Stykke, som man først paa Scenen ret forstaar. Dette Nye er den realistiske Fantasi, hvormed Historien er udfoldet, og alligevel bestandig gjort saa, at Løvet hvælver friskt over det Tænkte. Thi adskilte har jeg ofte seet disse to Betingelser, men ikke samlede uden hos Shakespeare, og dog er dette ikke længere ham; thi Livsopfatningen og Tiden har sit eget Sprog og sin egen Form for Handlingen.

Det er femte Akt, som jeg nu anden Gang har omarbejdet, men gjør det maaske endnu den tredie; thi det er Stykkets Ejendommelighed, at Slutningen kan tages paa flere Maader i den ydre Bygning, naar kun Resultatet er det samme. Karakterskildringen og Karakterernes indbyrdes Stilling er saa spændende, eller rettere saa menneskelig, at Ordene næsten have Blodsmag, og derfor (ja, det er næsten ikke til at tro, før man ser det) er det saa temmelig ligegyldigt, hvad Nemesis siger om enhver tilslut; thi de bære den i sig for hver eneste Replik, til fuld Forstaaelse for hvert eneste moralsk og forstandigt Menneske.

Der staar over Stykket en Skjønhedens, Farvernes Glands, som isandhed har været mig liflig, og dobbelt fordi dette nu var glemt. Paa Generalprøven var foruden min Kone og hendes Veninder, Fru Thoresen, Sars’s, Birch-Reichenwald, Dunker, Schirmer, Ræder (den aftraadte Direktion), den nye Direktion, Grieg, Frøkenerne Lie, Bordevik, Bætzmann, Bergmester Mejdell, kort mine Venner, Thomas Heftye ikke at forglemme blandt disse, da han isandhed er elskelig mod mig. Jeg har altsaa allerede havt min Glæde af de Andres Glæde, nemlig deres, som ere mig kjere. Det skal gjøre mig godt om jeg faar Fleres. Men du, min kjære Ven, hvis Nærværelse jeg helst saa, du kom ikke. Kunde du nu ikke til Foraaret komme herop og holde en 4 à 6 Forelæsninger? Saa saa du Stykket med det Samme. For Exempel over Shakespeare, af hvem jeg nu har spillet fem Stykker og spiller snart det sjette (Macbeth). Han er os fortiden nærmest, jeg mener hele Tidens Retning nærmest. Dersom jeg vovede at bede Fru Heiberg komme herop og se mit Stykke; thi dette tør jeg vise al Verden, ligesom Emilie Galotti, Henrik den Fjerde, den politiske Kandestøber, den adelsgale Borger, Erasmus, Kjerlighed uden Strømper og en Del franske af ny Fabrik.

Apropos om dette: dine Indskrænkninger i Bedømmelsen af mig som Direktør ere alle rigtige. Om tre Aar vil du imidlertid sige, at det er ikke min Skyld, naar jeg ikke kan beskjæftige mig med den syvende og sidste Forfinelse af et aandeligt Arbejde; thi det er Kræfterne, som endnu ikke slaa til, og i hvem der til dette ikke er nok Selvhjælp endnu. Da er den vel kommen. Jeg for min Del er vis paa at kunne dette indtil Raffinement; thi jeg har seet det ved at se paa fin Komedie, at jeg kan det; mine Arbejder bærer vel ogsaa Vidnesbyrd.

Anden April.

Jo, Stykket har rigtignok slaaet igjennem! Saadan Triumf har aldrig dette Theater fejret over den hele Linje paa een Gang.

Det vidunderlige Morgenblad fortæller, at jeg blev fremkaldt efter Meningsforskjel, du kan deraf slutte dig til Sejerens Storslagenhed. Thi det var nemlig først mig, som blev fremkaldt, og som tog Fru Gundersen med; dernæst blev Wolf (Bothwell) fremkaldt efter Meningsforskjel! Morgenbladet siger: først blev Fru Gundersen og Wolf fremkaldte, dernæst Forfatteren efter Meningsforskjel!! Dette er næsten det Morsomste ved hele Historien, thi saa dumt har jeg endnu ikke ved trodsig Taushed kunnet faa en Modstander til at bære sig ad. Ja, dette har været mig en Glæde, som jeg mit hele æsthetiske og literære Liv aldrig har havt Magen til. Og man kan opføre Stykket, hvor i Verden man vil, det har Evnen til at gjøre samme overordentlige Lykke.

Rejs Fanden i Vold!

Din hengivne

Bjørn.

Til August Bournonville.

[Kristiania] 2/4 1867.

Kjere Bournonville,

Deres Dands er saaledes lykkedes, at den i ikke ringe Grad stemmer op den Melodi, hvorpaa Stykket gaar og siden hvifter over den hele Handling med et hvidt Slør fra hendes faa lykkelige Dage.

Jeg takker Dem paa min, paa Skuespillernes, paa Publikums Vegne; det er isandhed genialt at trænge saaledes ind i Musiken og Stykkets Aand, men det er ogsaa genialt at skrive saaledes op sit Dandse-Digt i Kjøbenhavn, at vi Dandsebjørne i Kristiania kunne skridte op Tegningen, saa Digtet bevæger sig harmonisk.

Stykket har gjort en Lykke, som rigtignok var ventet, men ikke saa overordentlig. De skal i den Henseende ikke bryde Dem om Bladene, da jeg i Regelen ligger i Slagsmaal med dem og trives vel derved. Saa godt er aldrig et større Stykke nogensinde gaaet over Kristiania Theater. Jeg har alle Aftener været fremkaldt, og flere af Skuespillerne med mig, en Skik, som er mig modbydelig, men indtil Videre maa bestaa. Det samme Publikum møder frem igjen paany, vi have en Stund levet som i en Rus, og det trænger man engang imellem til med et Theater, som arbejder, og hvor Poesiens Optakt ikke altid er nok, fordi Publikum er ungt som selve Scenen.

Deres hengivne

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til F. J. G. Berner.

[Kristiania før 20/5 1867]

Til intendanturen for Det Kgl. Theater i Kjøbenhavn.

Den kgl. svenske scene har nylig søgt mig om at faa opføre «Maria Stuart i Skotland», hvilket jeg afslog, da man ikke vilde indvilge mig at have indflydelse paa stykkets iscenesætning. Men da man ved Det kgl. danske theater tilbyder mig fru Heiberg som sceneinstruktrice, frafalder jeg alle krav og lægger min ærbødige tak til.

Honoraret finder jeg dygtig smaat. Jeg ved ikke, naar jeg næste gang kommer til at skrive et stykke, som har saa megen scenevirkning, som jeg nu har set dette have, og det er mine fremtidsudsigter, som i sandhed bliver betænkelige, naar jeg ved Nordens største scene for «De Nygifte» faar 100 rdlr. og for «Maria Stuart i Skotland» ikkun 300. Krangel om penge er mig meget imod, men jeg maa dog henstille til Dem, hvad der aabner sig for udsigter for Nordens forfattere, naar man ved den kgl. danske scene ikke vil behandle os norske som sine egne, og omvendt, thi at bogen er trykt, gjør i dette spørgsmaal ikke det ringeste til sagen. Disse bemerkninger er imidlertid givne en passant; jeg henstiller dette ganske til Deres egen afgjørelse, hr. intendant.

Stykket skal spilles med de forkortninger, som her er foretagne, jeg skulde tvile paa, at de kunne forøges. Har man yderligere forslag i denne henseende, beder jeg mig dem forelagte, thi jeg har nu den fordel foran Eder, at jeg har set stykket opføre og har punkt for punkt agtet paa virkningen. Jeg sender den sidste akt, som den nu foreligger. Jeg kan ikke sige, at jeg endnu er tilfreds med den, hvorfor jeg nok gaar ivei med den en gang til (i ferierne). I skulle i saa fald høre fra mig. Den nuværende femte akt kan passere, det ligger i stoffet, at sidste akt maa være den svageste. Kritiken og alle mennesker siger «sidste akt er den svageste», – men stykket ses alligevel. Et menneske som «Maria Stuart» er der nemlig ingen ende paa, det er hele sagen, og hun har derved gjort mig samme bryderi som sine fortvilede samtidige.

Musiken af min fætter Rikard Nordraak er fortrinlig i sin historiske som lyriske karakter. Paa den tid, stykket kommer til at gaa, er jeg i Kjøbenhavn paa gjennemreise til Rom, og kan jeg da være fru Heiberg til nogen tjeneste, skal det være mig meget kjært.

Jeg ved ikke, hvem man vælger til hovedrollen, jeg kjender ingen af de yngre, men forsaavidt man ønskede min hjælp med indstuderingen af denne rolle, kan De kun give mig et vink; thi om jeg skriver videre paa min «Sigurd Jorsalfar» i Kjøbenhavn eller hjemme er mig for nogen ugers vedkommende det samme.

Og saa lægge Gud sin lykke til! Saa glad som dette stykke har gjort mig, har intet gjort mig paa min literære og æstetiske bane. Jeg vilde haabe glæden fortsatte sig i Kjøbenhavn.

Deres ærbødige

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til Johanne Luise Heiberg.

[Kristiania] 20/5 1867.

Fru Etatsraadinde!

Idet jeg har den Ære at sende Dem:

1) Maria Stuart (Bogen)

2) Rettelserne i femte Akt (helskrevet femte Akt)

3) Musiken, – er det forat De kan kaste et Øje deri, før De vil have den Godhed at sende Hr. Intendanten det til Udskrivning. Sig mig saa, om De vil have Noget anderledes, navnlig hvad femte Akt angaar.

I Ærbødighed

Bjørnstjerne Bjørnson.

Mere, naar jeg atter bliver Menneske.

Til Johanne Luise Heiberg.

[Kristiania] 30/5 1867.

Til Fru Heiberg!

Idet jeg lykønsker Dem til Deres nye Stilling som Direktrice ved Theatret (thi Posten kan vel være ubehagelig, men ikke for den, som vil Noget, da det at slaas er noksaa behageligt, naar man sejrer, endog undertiden naar man taber, da Sagen derved bliver endnu kjerere), vilde jeg være saa fri at give Dem nogle velmente Raad, ikke for Deres Skyld, som ikke trænger dem, men simpelthen forat faa de Ting frem, som jeg tilraader. Med andre Ord: mine Raad ere bare Propaganda for Yndlingsideer.

1) De maa afskaffe de faste Sceneinstruktører med alt deres Bryderi og Vigtighed og sætte en fast Pris for hvert Stykkes Iscenesættelse, og fordele Arbejdet efter Skjøn om, hvad de Enkelte ere skikkede til at paatage sig. Jeg har tre Skuespillere, som jeg vexelvis bruger, men som alle hente sine Ideer hos mig, og hvis Arrangements jeg retter ligetil de sidste Prøver, da jeg holder af at se en Ting gjøre sig for mine Øjne; thi det som falder den Ene let, falder ofte den Anden kunstigt. Men saadant taaler ikke de faste Arrangører.

2) Hjælp de Smaa!

3) Del ikke mange Stykker ud paa een Gang, saa bliver hver Rolle et bange Ønske og siden en Gave.

4) Taal Ingenting! Dette at «putte i Lomme» lægger sig paa Lungerne; straf strax, saa faar De Fred og Lyst til Gjerningen. Jeg straffede især med Roller, som jeg tog tilbage, med Stykker, som jeg skjød hen, eller ogsaa med Ord, Mulkt, Afsked (een Gang paa to Timers Varsel). For Deres Sundheds Skyld, for Scenens Sundheds Skyld «put Intet i Lommen».

5) Repertoiret. Kjere, tag op nogle af de bedre franske Stykker fra senere Tid. Jeg vil nævne a) Marquien af Villemer af George Sand, der er trykt og udmærket oversat (og for en Del bearbejdet) at faa hos mig. b) Den forbudne Frugt (Le fruit défendu) af Camille Doucet, oversat af L. Dietrichson paa rimede Vers, men forkastet af Eders Censur (Gud naade os!). At faa hos Kand. H. Greensteen. c) Les relaix (skal betyde Stoppesteder) af Leroy, ikke poetisk, men dog et godt Arbejde, som har gjort megen Lykke her. d) Le fils de Giboyer af Emile Augier, maaske ogsaa det Stykke, som gaar forud for dette med omtrent de samme Personer (Titelen husker jeg ikke). Men det sidste er det bedste, ja, et udmærket Stykke, naar noget af Politiken deri sammentrænges.

Saa nogle af de gamle Classikere op igjen. Af Shakespeare a) Sommernatsdrømmen, b) Othello, c) Vintereventyret; disse maa I kunne spille. Henrik den Fjerde har jeg draget sammen til eet Stykke for at faa Falstaff op; I maa gjøre Forsøget efter. Vil I ikke bruge min Forkortelse, saa brug Laubes, der er en helt anden.

Af Lessing Emilie Galotti. Jeg har revideret Frøken Biels Oversættelse, dog kun for enkelte Ords Vedkommende, da den er udmærket. Men saa har jeg strøget dygtig, dels i den sentimentale Scene mellem Emilie og hendes Forlovede, dels gjennemgaaende de evige Antitheser i Stilen, hvoraf Lessing lider; og da jeg overhovedet baade i Replikbygning og Karakterfremstilling har noget tilfælles med Lessing i dette Stykke, tør jeg trygt anbefale at faa en Udskrift af Kristiania Theaters Exemplar. Molières «den adelsgale Borger» har her gjort stormende Lykke. Det skal det ikke hos Eder; men det maa have beroet paa en daarlig Iscenesættelse, og paa at det ikke er bleven forkortet. Det Samme med «den Gjerrige», den maa forkortes og sættes ypperlig i Scene. Af Holberg har jeg længe paa Eders Scene savnet «den politiske Kandestøber»; eller tager jeg fejl?

Af nyere norske Arbejder skulde jeg meget anbefale Kongsemnerne af Ibsen i forkortet Stand og i forbedret Sprog, Ting, hvortil jeg ved Digteren er villig, og som burde foretages ved en dansk Mand snarest muligt (Molbech?).

6) Jeg skulle anbefale Dem at sætte Alt i Drift paa een Gang, saa De sad som den rige Frue der kommanderede Stillingen; det tager Dem en Uge at gennemlæse og sende til Oversættere og Bearbejdere, hvad De kan leve af i over et halvt Aar. Og brug Andre; for Guds Skyld arbejd ikke med Alt selv, da er De træt inden et Aar. At finde de rette Folk og faa dem til at arbejde for sig, er en Evne, som De ganske sikkert er i Besiddelse af, naar overdreven Omhyggelighed ikke hindrer Dem i at bruge den.

Se, dette er mine «Raad», – Propaganda Altsammen; jeg kunde sidde saadan til imorgen. De behøver ikke at svare mig, eller at bryde Dem mere derom, dersom De skulde have andre Anskuelser.

Deres ærbødige hengivne

Bjørnstjerne Bjørnson.

Min Kone beder Dem inderlig hilset.

Til Clemens Petersen.

[Søgne] 29/6[–12/7] 1867.

Min kjere Ven!

Dit Brev til Karoline og mig toge vi naturligvis godt op, kan du skjønne, og nu har Karoline det godt her hjemme paa Søgne Præstegaard ved Kristianssand. Hun er jo saa elskelig og dygtig, naar hun bare, bare kan blive frisk igjen. Børnene strutter af Sundhed og hun begynder at blive fed, det er en Fryd at se. Hun er mit Livs bedste Ven, hun plager mig lidt med sin Nervøsitet, men Herregud, saa gjør hun mig saa meget godt. –

Det bedrøver mig, at du er mismodig, som har du havt en eller flere Skuffelser. Schwarts talte om Poulsen og dig. Er det godt igjen, eller har Noget i din Tro eller din Tillid der lidt Skibbrud? Det skulde gjøre mig meget ondt; men vi skulle søge at erstatte dig det, vi, som holde af dig. Nu komme vi snart derned, og saa skal det blive en Glæde.

Jeg arbejder paa – ja, paa alle Ting paa een Gang: Fiskerjente, Sigurd Jorsalfar, Nysne, Digte; jeg ved endnu ikke hvad det bliver til; men Theatret er nu glemt og begravet, dertil trængte jeg dog fjorten Dage. Jeg skiltes saa smukt ifra det. Dem, jeg havde været strengest imod, vare mig huldest, Publikum jublede til mig den sidste Aften, og et smukt Farvel fik jeg. Paa Bryggen havde man den sidste Dag samlet sig, og et Hurra fulgte mig ud over Fjorden, som jeg sent skal glemme.

Til Fru Heiberg skriver jeg ret som det er; faar ogsaa dygtige Breve. Men forleden fik jeg et fra Krieger, hvor han (i Anledning af en anden Affære) tre Gange beder mig være «venskabelig» og ikke for streng. Hvad skal det smage af. Mod hvem har jeg syndet, hvad er paafærde? Jeg havde et Svarbrev færdigt, som just ikke var venskabeligt, har dog atter revet det itu, fordi Krieger er en brav Mand, som jeg hellere taler med. Men dette Dominium, som den Slægt og den Dannelse gjerne vil tiltage sig over os Yngre (det er deres Mani) er virkelig komisk ligeoverfor deres Anke over, at vi ville have Magten. Forskjellen paa os er netop den, at vi have og ville have Magten, og de ville have et Dominium uden at have Magten. Vi leve, virke og have Myndighed der, hvor Opinionens Strøm gaar, de sidde med Embedernes Dominium, udenfor det Altsammen. Det er Titlernes, Ordenstegnenes Dominium, deres udmærkede Evner og opøvede Dannelse danner egentlig blot en Modvægt i Samfundet, som er meget yngre end de. Hvad tror du nu til Ex. kommer ud af den kloge Kriegers Theaterkommisjon? Ikke mere end af hans Deltagelse i Londonnerkongressen. Havde han der slaaet igjennem en sund national Politik og ikke gjort den afhængig af Diplomater og Diplomatiens formodede Stilling, saa var Nordslesvig frelst. – Vilde han nu slaa igjennem en sund Theaterorganisation, som blot havde Hensyn til Kunsten, saa blev det en grej Affære, der mødtes med Vrøvl, Gud bevar’s, men som blev varig. Tænk dig nu: et Finantsdepartement, en Chef, en Intendant, Fru Heiberg og en Censor! Og uden Censoren intet Stykke! Uden Intendanten intet! Uden Chefen intet! Og endda Fru Heiberg! Jeg mener Fanden selv har blandet disse Kort. Men tror du det bliver anderledes? Nej, min Gut, ikke før de mange slesvigske Lidelsesaar ogsaa ere komne til Theatret. – Med alt dette er dog Krieger velmenende, som han er dygtig, kun for meget af Dominiet og forlidet af Magten, hele den doctrinære Races Fejl. Men, Gud, hvor fulde af Raad de ere til os Andre, der vistnok gjøre mange Fejl, men enfin, gjøre Noget! – Nu, dette behøver du egentlig ikke at læse, det er saadan let hen med Piben i Munden, jeg har jo andre Ting at sige om det som er Ulykken i den nærværende Stilling.

Den 12te Juli 67.

Dette Brev har lagt her, og jeg er ikke blevet klogere siden sidst; thi foruden en hel Del Læsning (deriblandt den Rasmus Nielsenske og Martensenske) har jeg skrevet Dunkers Biografi, og et poetisk Blomsterstykke og andet Smaagods. Jeg kan ikke arbejde paa det Større, jeg ved ikke, hvad er i Vejen, men det falder mig ikke naturligt. Altsaa det Mindre, kjere Ven, lad os se til at faa noget stort udaf det. Jeg har læst Korrektur paa tredie Oplag af Maria Stuart. Kan du forstaa, hvorledes det gaar til, at Sigurd Slembe ikke gjør tre Oplag, men derimod saa meget andet (Synnøve og de Nygifte hele fem). –

Ja, Striden mellem R. Nielsen og Martensen, Jeg skjønner den, tror jeg. Det er fortsat Grundtvigianisme. Men udenom dette, at den i høj Grad vil tjene Grundtvigianismen lige overfor «de Lærde», tror jeg at dens praktiske Resultat ikke bliver stort. Vistnok afsluttes Videnskabens Angreb paa Miraklerne m. m. derved, at disse lægges under et andet Konsistorium; men dette blot for de Troendes Vedkommende, som have troet alligevel, hvad saa Videnskaberne have sagt, og skamferet Videnskaben forat faa den til at passe Troen, hvoraf den imidlertid aldrig har taget nogen Skade. De kunne herefter spare sig dette Bryderi, voila tout. Videnskabsmændene fortsætte nok Angrebene, derom kan du være forvisset; thi det Sind, som deres Studium ensidigt uddanner maa angribe hele denne mystiske Verden. Og hvad saa mere? – Er dette egentlig Resultater? Det forstaar sig, Grundtvigianismen, hvis den forstaar at gaa ind i Fæstningen og forsvare sig bag den, vil kunne slaa alle Angreb af efter denne Dag, og det er jo et stort Resultat; thi Grundtvigianismen er Nordens Fremtid, Nordens Hjertelag, Nordens sunde Frejdighed, – naar vi Allesammen arbejder lidt med paa den, hver paa vor Vis. –

Din Opfatning af Rizzio er korrekt og ganske som Krohn spillede den. NB. Udbruddet kunde han ikke ret med; men Karakteren laa der i hver Replik, dem han drog som en lang Maccaroni fra den ene Ende til den anden, og saa det sejge slikkede Udvortes, den sirlige, sagte Gang, det fine, men plebejisk forsigtige Væsen.

Og saa er jeg fri for Fru Thoresen! Jeg kan elske hende, men Gud bevare mig, hvor træt jeg er! – Jeg maatte holde det gaaende, naar hun plagede mig, saa jeg kunde rejse til Amerika; og saa var hun dog atter baade glimrende og sød. Og Karoline jaloux som bare Fanden, og Fru Thoresen forsikkrede ved alle Magter over og under Jorden om sin Uskyld, og Gud forlade hende det, tror jeg ikke, hun troede det selv. Ak ja, jeg er nu fri! – Hendes Thomas bliver en dygtig Skuespiller og en god Sanger. Siden jeg fik ham under mig, artede han sig ogsaa meget bedre. Jeg havde aldeles intet at klage over. – Ved du, hvorfor Dorthe kom til Kjøbenhavn. Fordi Moderen blev jaloux paa hende, hun troede jeg absolut vilde forføre hende. Ja, du Fredens Retfærdighed, der har været Spektakler! Men nu er jeg fri! – Saa hendes Digtning, der bare i sin Tanke er sand, men i sit Udtryk som oftest ad Helvede til, og saa jeg, som skulle sige hende dette, og dog ikke kunde, fordi jeg blev saa skrækkelig udskjældt, – dog nu er jeg fri! Og alligevel var der mangen Gang stor Løftning hos hende, og saadan paa Tomandshaand megen lyrisk Jubel at opleve, som jeg ikke skal glemme. Og saa er der Noget i hende, som jeg vil være trofast mod til mit Livs sidste Stund. Men den hele Situation har været altfor unaturlig til at jeg ikke maa faa fat i et Menneske engang og skoggre sammen med. Men du er saa forbandet aabenmundet, nu flyver du strax ud til Heegaards eller en anden Sladderbøtte med dette, som enda blot er Ingenting. Men jeg byder og befaler dig, at tie stille og blot være begejstret og tale om min do. Saa skal vi engang tale Meget om dette. Jeg ler undertiden alene, saa aldeles fortvivlet komisk er det – nu bagefter. Det var alvorligt nok den Stund jeg stod i det. Karoline havde det nær kostet hendes Liv; thi hun er overmaade enfoldig, naar det gjælder Mit og Dit – efter Fru Thoresens Begreber, men ikke efter mine. Ja, du Opstandelsens Hurlumhej, jeg bliver ganske sikkert Komiker paa dette.

Nu agter jeg forresten at forsøge mit første komiske Stykke, Sangstykket «en Klokkerfamilie». Jeg maa til med det! Greensteen skylder jeg 40 Spd., som nu Maria Stuart skal give ham, sig ham det, og Waage 100, som den samme skal give. Nu er jeg aldeles ovenpaa; ikke alene er min sidste Gjæld betalt, men jeg har flere Hundrede tilovers. Jeg maa nu til at sætte ny Gjæld. Sig Waage og Greensteen Besked, hører du! –

Jeg har havt en stor Glæde, siden jeg kom paa disse Kanter, det er af min Svoger Kristensen, som er en udmærket Begavelse, hvad jeg ikke har seet, før han nu lever i fri Tilstand ovenpaa et strengt Studium. Han sværmer for Rasmus Nielsen, hælder mod Grundtvig, præker meget godt, er Famulus hos Bispen og Kapellan hos Stiftsprovsten i Kristianssand, en Debattør paa sin Hals, og istand til med kristelig Kjerlighed – og aandelig Dygtighed at tæmme min Søster Emilie, hvad jeg ikke troede.

Selv er jeg tyk og doven, læser Prescott fra Ende til anden og redigerer Folkebladet ved Siden af min Smule Poesi. Kan Greensteen faa fat i Logis udenfor Byen til os eller i en Udkant af samme? Jeg kan maaske blive i Kjøbenhavn i Vinter. Jeg har igrunden ingen Lyst paa Rejsen. Jeg vil skrive, skrive og atter skrive. Og saa snakke med mine Kjere. Jeg begynder alt at drømme om Natten at jeg er kommet til Eder!

Gud velsigne Eder!

Din

Bjørn.

Til Clemens Petersen.

Søgne ved Kr. sand 8/8 67.

Kjere Petersen,

forsaavidt du husker rigtig, saa maa et Brev være bortkommet; thi to har jeg faaet i Løbet af en Maaned; men ikke tre.

Det glæder mig meget at se dig sammen med Goldschmidt. Du har Ret; siden denne Begavelse er bleven ærlig, synes den noget mindre; men liden synes den mig ikke. «Ravnen» er dog et godt Arbejde, skjønt ikke rigtig det, som ligger ham nærmest; thi det er smaa dramatiske Skitser à la Hertz, og smaa novellistiske do. à la Edmond About.

Hold ham fast her, du, som har Indflydelse paa ham; faa ham dog til at forstaa, at det Store ligger ikke i et stort Stof eller meget dundrende Behandling. Lad de store Nationer lyve; de have Rettighed paa Løgnen; vi eje bare Sandheden; men lad os have Mod til at vedkjende os den.

Din Opfatning af Theatret vis à vis dig selv forekommer mig nu aldeles rigtig. Jeg skulde ikke ville tilraade dig nogen Bestyrelse, som bragte dig i Lag med Skuespillere; thi du har nu engang den Sort Karakter, som en Betragter faar, men ikke Handlerens; men da du har en sjelden Vilje, stort Mod, saa gjælder det at kunne lægge disse to Kanoner bag en passende Forskandsning, og den sy– nes mig her fundet. Idealet deraf vilde nu være en lige saa ung og uforfærdet Styrer som du er Raadgiver, og at I To arbejdede sammen. Han behøvede ikke en Fjerdepart af dit Hoved og en endnu mindre Brøkdel af din Indsigt; men en sammensluttet Interesse og et drastisk ærligt Væsen. – Og saa, naar han var brugt en Stund, var du selv kommen ind i den nye Verden og kunde raade den alene. Men direkte fra Pulten til Theatret gaar ikke du med Dit. – Er der ikke en eller anden æsthetisk Baron eller Greve dernede, som har været med i et Par Slag, og som du kjender? –

Fru Heibergs Stilling ved Theatret er lidt uforstaaelig. At hun tager hvilket Stykke hun vil og sætter det paa sin Maade i Scene, forstaar jeg. Men det Mere, og især det Mindre (at hun ikke selv kan antage disse Stykker eller faa væk de Skuespillere, hun ikke kan fordrage) – det skjønner jeg ikke. Ej heller det Mere: at hun omtrent sætter hele Repertoiret og har alle Slags Sideindflydelser. Af dette vil i Længden intet Godt flyde. Enhver aandelig Myndighed maa have en klar lovlig, fordi den dels ikke taaler at blive hindret af de Stiklerier og de Smaas Sammensværgelse, som ellers ville komme, og som blot bøje sig for Lov i Myndigheden; – dels vil den gjerne selv gjøre Overgreb, hvor Begejstringen gaar paa, – naar Loven ikke standser. Nu er hun en Kvinde; det gaar kanske lettere for en saadan! Men saa bliver hun vel ogsaa før kjed deraf! I ethvert Fald: hun repræsenterer (som du siger) kun en Overgang. Man synes i denne at vente flere gode indstuderte Ting fremførte, og venter det neppe forgjæves. Men Overgangen maa bestaa i mere, saasom Virkningen heraf ellers kun er forbigaaende. Overgangen maa bestaa i at bringe et nyt System ind, i at bryde den Gammel-Heibergske Fornemhed, som naar hun indkalder mine Stykker (ved hvilke hun imidlertid ikke maa standse), – og som naar hun indkalder fremmede Skuespillere som nu Dahlqvist (ved hvilken hun imidlertid heller ikke maa standse). Det nye Blod, som derved bringes ind i Cirkulationen, burde rigtignok (og her er det Tredie, som mangler) være bragt ind af en Forstandighed paa det Nye, som kunde regulere de videre Virkninger deraf. Med andre Ord: hun maatte selv tilhøre den nye Tid, som hun nu blot forstaar. Vi maa imidlertid være hende taknemmelig for at hun forstaar, og forat hun lader ske, hvad hun forstaar; – men se: derfor er det ogsaa blot en Overgang; hun paakalder det Nye, forat den Virkelige engang skal komme og bruge det!

Men Theaterkommissjonen – og med den Sammensætning – skjønner jeg ikke. Skal nyt Theater bygges og ny Budgetplan lægges og Kunstartsammensætningen afvejes, da maa Kommissjonen bestaa af: en Jurist som Formand (burde forresten være Hall og ikke Krieger), en Arkitekt (hvem?), en Theatermand (Bournonville), en Kritiker (dig), en Digter (Ploug), en Theaterregnskabsfører (Berner), en gammel Skuespiller (Holst), en do. Orkestermand (hvem?), en Sanginstruktør eller Kapelmester og en yngre Departementsmand som Sekretær. Til ny Vin maa tages ny Læderflasker, sagde de Gamle; derfor maa der ny Folk med. Man kan sætte det Gamle ind som beskyttende Traditionen og Juristen ind som formgivende; men det Nye maa repræsenteres af Nye, eller vi faa (og saa vil det gaa) det Gamle op igjen. – I komme i Danmark aldrig ud over Eders Sagen uvedkommende Hensyn til Rang, Alder, Vane, Bekjendtskab, Snak, – I blive et gammelt Land, som evig forsøger at bringe Nyt ind, – men kun for at lade det dø i det Gamle eller selv strax blive gammelt. I tabe Slag og Lande paa dette, I tabe hele Livets Friskhed, men I blive trolig ved. Jeg elsker Eder slet ikke, som du siger, jeg hader Eder. –

Jeg skrev Noget herforleden om Nielsens Bevægelse, – var det ikke værdt Svar? Tror det saamænd gjerne. –

Ja, jeg vil bo i Kjøbenhavn, i alle Fald største Delen af Vinteren. Karoline er bleven saa frisk, og med Sundheden saa sød, at jeg ret kvikkes deraf. Mine Gutter ere to Vidundere – naturligvis. –

Maria Stuarts tredie Oplag er udkommet. Jeg har gjennemgaaet det med Nøjagtighed. Det morer mig, at jeg nu synes bedre om femte Akt end for en Stund siden. Jeg tror, den er tilstrækkelig. – Give Gud, det gik godt. For min Skyld kan det omtrent være det Samme; men der er megen Sag med i dette, som ikke burde gaa tilspilde; thi saa faa vi Aars Arbejde med at hejse den op igjen. – Følg nu i hele Sæsonen Fruen og Theatret beskyttende og paaskyndende; skriv forsigtigt; nu vogte Manges Øjne!

Din hengivne

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til Magdalene Thoresen.

[Søgne 24/8 1867].

…

Jo mere jeg er kommen tilbage paa mig selv, desto kjerere ere de mindre Stof med den ærlige Udarbeidelse blevne mig, derfor tror jeg, det varer længe, før jeg griber fat i Sigurd Jorsalfar, som jeg imidlertid har gjennemtænkt. Men slaa ikke alle Julemærker fejl, bliver mit næste efter Fiskerjenten et lidet toakts Lystspil eller rettere Syngespil.

Jeg har kjøbt mig Grundtvigs Søndagsbog. Jeg sidder hos denne Skovens Kilde, hvis friske Væld kvæger, hvis Spejl gjengiver mig selv, og hvis mindste Fortjeneste ikke er den, at jeg ingen Draabe øser op, uden at jeg først selv bøjer mig ned. I de nordiske Skoves Alvor springer denne Kilde, og dens Susen stemmer.

Jeg skal fortælle Dig een Ting: om denne vor Stammes Urkraft, om Kjæmpearten i Manden har endnu Ingen Begreb, som ikke har siddet hos ham i denne Bog. Hvor de dog svinde ind til Intet ved Siden af ham, de, som stod sammen med ham i Nordens Begyndelsesaar. Der er visselig mere Poesi i Øehlenschlæger, mere Tænkning i Kirkegaard, mere Form i Mange, mere Fantasi maaske i en Enkelt. Men alt dette tilsammen i Sundhed, Bredde, Tro og Syn, det er ham, han er dem alle og noget mere til, en Urkraft, en Spaadom udaf vor Natur, hvoraf kommende Slægter gaa klarnede til sin Gjerning som til sin Skjebne. Fra Fortalen til sidste Prædiken, hvilket Væld og Kraft og Tro, hvilken Dybde og hvilken Højde. Nu forstaar jeg at denne Mand har havt sine Disciple og flest blandt de Enfoldige av Hjertet. Kunde du give dig selv Raad til at eje denne Bog og Ro til at læse den, – ikke mere end een Prædiken ad Gangen, og med Dages Mellemrum, men ideligt, og det vilde monne over al din Personlighed og din Digtning tillige.

Men jeg vil ikke give dette Raad til Alle, thi han er ikke for Alle, før vor Kultur er kommen saalangt, at det, der idag er Evne hos de Enkelte, bliver Dannelse hos Alle, d.v.s. at vi Alle bliver hjemmebaarne.

Jeg beder dig hilse mine Venner, men fornemmelig Sars’s og Lies, de første har jeg ingen anden Vej til, derfor sig dem, hvor inderlig vi elske dem, hils ogsaa Thaulows. Hils din Familie.

Din hengivne

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til Johanne Luise Heiberg.

[Kbh.] 31/8 1867.

Kjere Fru Hejberg!

Gud velsigne Dem, jeg glemte at spørge, om Bothwel i første Akt dandser med i fransk (rettere spansk) Dragt og i tredie kommer i skotsk Højlænderdragt, som ny, og siden beholder den hele Stykket igjennem. De kan ikke tro, hvad Virkning der er i dette.

Deres hengivne

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til Hilmar Finsen.

Kbh. 16/9 1867.

Kjere Finsen!

Erindringen om Dem og Deres, som altid følger os, tvinger os dog endelig ogsaa til at sende Brev mod Island efter Eder, d. v. s. efter et Bud fra Eder! Med inderlig Deltagelse har vi hørt om Deres Hustrus Sygdom og om det, som er tilstødt den lille prægtige Olaf. Med Glæde har jeg seet Deres Bestræbelser forat sikkre en varig Fremtid for det Land, De bestyrer. Men om alt dette maa vi faa ordentlig Besked, og helst af Dem selv. Deres Svigermoder er kommen, Karoline har talt med hende, jeg endnu ikke; hvad hun kan have at sige, skjønner De; men hun kan vist ikke sige Alt, eller sige det saadan, som De. Skriv mig til! Var De ikke saa let i Arbejdet, vilde jeg ikke bede Dem om det; thi De har jo Meget at staa over. Men nu er den ene Gjenstand Deres Fremtid og Lykke, og den anden Deres Ære og Arbejde. Derfor maa vi, der holder af Dem omkaps med Deres egne, ogsaa faa Deres egen Besked.

Hvad der er offentliggjort om de islandske Forholde, vidner vistnok om meget mangelfuld dansk Administration; men det vidner ogsaa om saamegen islandsk Vrangvilje og dum Umedgjørlighed, at det er godt Islænderne i saa eminent Grad have sig selv til Venner; thi de have nu vist ingen Anden, – om de ogsaa have havt. Dertil maa det forbause Enhver, at Islænderne have forstaaet saa lidt at arbejde for sig selv baade før og nu. Den samme blinde Egenkjerlighed, som de nu vise ligeoverfor Danmark, maa de før have vist og vise, den Ene ligeoverfor den Anden, og Alle ligeoverfor det Hele. Havde de sand Fædrelandskjerlighed, saa havde de nu staaet bedre, og saa arbejdede de nu selv paa en Forsoning og Forbedring. De har her et haardt Arbejde, fordi De har haarde, egenkjerlige Mænd at bearbejde. Jeg maa vide, hvordan Sagerne staa; jeg skal beholde i Diskretion det deraf, som De finder tjenligt. Eller er her Nogen, til hvem jeg kan gaa forat faa Deres Hjertensmening at vide derom, saa sig mig det.

Lovgivningens Ordning er kun den ene Side; Landets Ophjælp er den anden. Hvordan staar det Hammerske Foretagende? Staar det til Fremtid? Er det ikke galt grebet an, at det gribes herfra? Skulde det ikke ske derifra, og i mindre Maalestok? Kan ikke de islandske Fiskerier blive af en overordentlig Dimensjon? Kan ikke Faareavlen det samme? –

Hvorlænge agter nu De at blive deroppe? Staar Sygdommene i Deres kjere Familie ikke i Forbindelse med Landets Klimat og Naturforholde? Ak, Olufa, som var saa munter, saa tyk og glad, saa tillidsfuld og vakker! Og Olaf, som var Eders Kjæledægge, og af en saadan Styrke og Skjønhed!

Vi har det godt. Mit Arbejde ved Theatret kronedes af saadan Fremgang, at jeg forlod det i kunstnerisk Henseende grundlagt og ordnet for bestandig, og i økonomisk gjengivet til Publikums Sympathi, saa Sparebanken har givet henved 4000 Spd. til Reparation og Ophjælp iaar og giver vel en Del i næste. Gjælden generer ikke; det meste af den er en død Gjæld, og Theatret kan bære sig selv, og kom under mig i ingen Gjæld derved. Jeg rejste ud af Fjorden under Mængdens Hurra, og mit Ophold i Kristiania er blevet mig kjert. Et Folkeblad, illustreret og politisk tillige, har jeg stiftet forat faa de to Læsekredse, Bonden og den Dannede, forenede i et og samme Blad, noget, som højlig tiltrængtes, og som er saadan lykkedes, at det allerede nu, efter 1 1/2 Aars Bestaaen har 10,000 Abonnenter. De to Trediedele af Overskuddet tilfalder et Pensions– og Hjælpefond for Skolelærere, en Trediedel mig.

Jeg skriver fortiden atter paa en større Fortælling «Fiskerjenten». Den bliver færdig noget over Jul. «De Nygifte», som var den Bog, jeg tænkte at forære Deres Hustru, og hvorom jeg skrev i «Sigurd Slembe», har hun vel faaet af Andre ved min Forlægger; thi mit Fravær fra Trykkestedet hindrer alt saadant. Jeg har havt megen Glæde af «De Nygifte», her, i Stockholm og hjemme, dog mest i Stockholm, hvis Scene fortiden staar højest i Norden. Maria Stuart har jeg havt megen Glæde af i Kristiania, hvor den spilles bedre end her, skjønt ogsaa her saaledes under Fru Heibergs nidkjere og geniale Instruktion, at Aviserne synes mig i høj Grad for strenge mod Opførelsen. – Ifjor Sommer vare vi Alle to Maaneder og nogle Dage i Stockholm, iaar ere vi her, og vi ville blive her hele Vinteren. Jeg har det saa godt, Karoline er saa glad, mine to Drenge Sundheden selv. Mine danske Venner ere mig kjere fremfor nogen anden.

Den politiske Stilling synes mig fortiden at love Adskilligt. Haabet til Frankrig tror jeg i enhver Henseende er en Chimære, som betales med det Modsatte af Indrømmelse fra Preussens Side. Danmarks egen Stilling, dets Forbindelse med Norden, vejer meget mere; thi Preussen ved, som vi Alle, at Faren kommer fra Rusland, og at Norden og det har samme Interesser. Dette naturlige Forhold vil i Længden her som overalt blive det stærkeste og derfor det bestemmende. Vi trænge Preussens Alliance, og det trænger vor, ikke for imorgen eller iovermorgen, men for Evigheden. At det ender med et germanisk Krigsforbund, synes mig sikkert; – derfor maa Preussen begynde med at give os vor Ret, – og vort Kongehuses Besøg dernede, som er blevet saa mistydet, har dog ingen anden Hensigt havt end denne. Det har saa inderlig gode Intentioner, men fattes Mod til at gjennemføre dem. Partiet mellem de to nordiske Kongehuse kan ansees sikkret, – den Tjeneste gjorde Tyskerne os. Naar dette er kommet istand, tror jeg vi ere nærmere ved en Forening, end Mange nu tro, enten det bliver et Krigshegemoni à la Sachsen-Preussen, eller et do. Forbund à la Baden-Preussen. En nærmere Forening bliver da kun et Tidsspørsmaal. Se, dette er ikke Luftkasteller, og jeg tror Ordningen kommer fra Slesvig af og til det Sidste i Foreningsanliggendet, det Ene efter det Andet, kun paa en Maade, vi ikke havde ventet, og som har lært os meget, smertet stort, men efterladt en samlet, energisk Opgave, bedre skikket til at danne Mænd og sikkre Fremtiden end uklare Længsler og for store Overslag over egen Interesse.

Det aandelige Liv i alle Lande synes mig saa smukt. Sverige, som jeg nu kjender bedre, er i Kjæmpevæxt; Dets Kunst og Videnskab, dets Manufaktur og Industri, dets Kommunikationsvæsen og dets Associationsaand er ligesaamange Løfter om en stor Fremtid. Danmark kjender De, og Norge har De Tillid til, det ved jeg, og det fortjener den ogsaa; thi dets Stilling er udmærket. Forsvarsvæsenet, som nu er ordnet hos Eder, kommer strax efter hos os. Det Norske er igrunden ikke saa galt; men det Svenske er daarligt. En stor Skarpskytterbevægelse bøder imidlertid noget derpaa. –

Se saa! Vi have havt os en liden Passiar fra Kontoret i Sønderborg. Det ligger i Grus; men Ideerne bestaa, og visselig de skulle fuldkommes! – Tingene have sin Regulator i sig selv, sin Sjel; Fremtiden er deres Udvikling, det er kun Maaden, som er Forholdenes.

Gud give Eder nu Lykke i Eders Hus og Held til Deres Gjerning! Gud give Eder sunde og glade tilbage til os, efterat have arbejdet for os Alle oppe paa den golde Missjonsmark! Gud give Eders Bønner Velsignelse, saa I maa faa Glæde i Vinteren, som forestaar, og gode Tidender herifra til Underholdning i de lange Aftener. Karoline lægger sine bedste Hilsener til mine, I Kjære! Tak for Alt Godt mod Eders

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til Carl Ploug.

[Kbh. før 20/9 1867]

Kjere Ploug,

Vedlagte humoristiske Indlæg fra Henr. Greensteen synes mig Hr Mantzius at fortjene, fordi hans fortsatte Hykleri, og hans fortsatte Løgn, naar han selv siger han ikke har løjet og hyklet, – ikke bør gaa hen uden at Spørsmaalet selv har vundet derved, d.v.s. at ingen Skuespiller snart igjen falder paa at vove saadant.

Det er jo dog ækelt at se en Skuespiller træde op og forsvare Scenen mod Blasfemi, naar Gjenstanden er Knox, – men det er dog dobbelt ækelt at se Hr Mantzius gøre det. Det kan, det bør ikke gaa over uden at Hykleriet som saadant er tilbørlig renset. Men De er her den Bestemmende.

Deres hengivne

Bjørnst. Bjørnson.

Til F. J. G. Berner.

Frederiksberggade Nr. 1, [Kbh.] 5/10 1867.

Det har baade forundret og bedrøvet mig, at man paa Scenen ikke vil foretage de Forandringer, som ere foretagne med Stykket.

Jeg skal, da dette sees ved det kongelige Theater i Kjøbenhavn at være en Umulighed, indskrænke mig til følgende to, nemlig:

Maria Stuarts to sidste Scener i sidste Akt, Monologen og Arresteringen, respektive:

Sjette og Syvende Scene (NB. efter tredie Udgave)og

den Smule Forkortning, som er bragt ind i 4de Akts 6te Scene (Darnley og Taylor) og som bestaar i, at Darnley een eneste Gang overspringer een af de Replikker, han nu siger.

Disse Forandringer efter tredie Udgave beder jeg nu ikke længere om, men jeg forlanger dem. Det er ikke muligt, at man kan nægte en Forfatter dem; at lære dem medtager for Poulsens Vedkommende ingen Tid, for Fru Eckardts liden Tid, da det væsentligste er Udstrygning – at prøve dem medtager ikke et Kvarter.

Stykket maa ikke spilles mere, før denne Forandring er gjort,Kjere, hør selv, at de ere nødvendige! Hint vrøvlede Indfald om den Ring – jeg forstaar ikke ved hvilken Skjødesløshed fra min Re– gissørs Side den er kommet med hid (det er ovenikjøbet ikke mit eget!)

Nu gaar jeg i Dag til Fru Eckardt og jeg haaber, De sætter det fornødne snarest mulig i Gang. Jeg har søgt Dem, men forgjæves, De er umulig at træffe!

Men dette Brev vil jeg dog ikke slutte uden at takke specielt for Opførelsen igaar; den var ikke alene den heldigste, men den overraskede mig med at være forbedret i mange Stykker; navnlig vare de Herrer V. Wiehe (Knox) og Hultmann (Rizzio) og Ferslew (Lord Stuart) og (i de senere Akter) Hr. Poulsen kommet sig mærkeligt, og Fru Eckardt spillede med en prisværdig Moderation, og undertiden næsten med Magt; jeg vil idag ud at takke hende, det er maaske urigtigt, at jeg ikke har gjort det før. Ja, jeg takker for denne Opførelse!

Disse Rettelser maa ind!

Deres ærbødige

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til Johanne Luise Heiberg.

[Kbh.] 5/10 1867.

Kjere Fru Hejberg, jeg takker Dem for igaar! Der var gjort meget. Hvad synes De om Hultmann, om Ferslev? Om V. Wiehe? Og om Poulsen (tildels) – men især om Fru Eckharts rosværdige Moderation og megen Observance; jeg vil sandelig idag ud forat takke hende.

Men jeg har idag forlangt af Berner Tredie Udgaves sjette og syvende Scene i femte Akt fulgt (Dronningens Monolog og Afsked) samt en uvæsentlig Forandring med Poulsen. –

Herregud, at man plager Eder, gjør Intet til Sagen; ved et Theater skal man gjøre det Bedste man formaar, man har Intet, som er mere magtpaaliggende for dem selv end det.

Tak, uudgrundelige Frue, ved Gud beundrede jeg Dem ikke en Gang imellem igaar, saa jeg kunde tage et Bothwelsk Sprang over til Dem! –

Deres i Ærbødighed hengivne

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til Wilhelm Holst.

Fredriksberggade No 1, [Kbh.] 5/10 1867.

De misforstaar mig vistnok ikke, naar jeg anmoder Dem om i Murrays Rolle at sige: «Gjem Eders Kaarde, Jarl af Morton» og de følgende Replikker i samme Scene, saa stærkt som muligt, dirrende af Vrede; thi saadan havde han ikke tænkt at det gik til, og os gjør det godt endelig at faa høre en sund Vrede og mægtig Befaling ligeoverfor Pøbelens og Fanatismens Raahed.

Endvidere skulle jeg i 4de Akt 4de Scene, Replikken: Jeg kjender ogsaa denne Mand, (i det jeg meget maa rose den Maade hvorpaa De begynder denne Replik, nemlig først efter en god Pause, dernæst ganske i samme Tonefald og med akkurat samme Styrke som Lethington sluttede sin) – bede Dem fortsætte den bestandig mere og mere animeret, tilsidst aldeles forglemmende sig af den tilbageholdte Harme som endelig taler! Men jeg tror nok, at denne bestandige Stigning bør være mere udvortes, mere lidenskabelig voldsom i sin sjelelige Rørelse end stærk i Stemmen. Dog dette overlader jeg til Dem; jeg kjender Dem ikke nok til at vide, hvilket af Deres Arbeider er istand til at vise den stærkeste Lidenskab, enten den accentuerede dæmpede Tone eller den stærke udladende – eller en Blanding. Kun Lidenskaben er der!

I Ærbødighed

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til Josephine Eckardt.

Vesterbrogade No. 110, [Kbh.] 14/10 1867.

Jeg har engang været hos Dem efter sidste Representation af «Maria Stuart i Skotland» at takke Dem.

Ved samme Lejlighed vilde jeg bede Dem i anden Akt (under Krisen) at tale hurtigere, ikke udmale Billederne eller Forestillingerne formeget paa dette Sted, samt (det Væsentligste): neppe nogensinde under den hele Krise tillade Stikrepliken at falde fuldt ud, før De allerede har begyndt paa Svaret. Disse to Ting iagttagne, – og Scenens Energi vil i særdeles Grad være forøget, og den rosværdige Kraft, De anvender paa den, bedre sees.

Forøvrigt er De og Hr. Schram de Eneste i Stykket, som fra første Stund have givet Alt rigtigt; nu er imidlertid det Hele kommet efter, paa et Par Undtagelser nær.

Som sagt, jeg har villet takke Dem, men har ikke havt den Ære at træffe Dem. Mine Formiddage ere optagne og Deres ikke mindre. Skulde jeg altsaa ikke faa Lejligheden dertil, saa modtag Forsikkringen om, at jeg paaskjønner Deres Arbejde i denne vanskelige og anstrengende Rolle, og navnlig den sikkre Kvindelighed, som bærer den.

I Ærbødighed

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til Rudolf Schmidt.

110 Vesterbrogade, [Kbh.] 25/11 1867.

Kjere Schmidt,

Deres Brev har jeg ikke læst ud. Da jeg kom til Punktet om det Veneriske, sluttede jeg.

En af mine nu afdøde Venner har været venerisk, en anden lever endnu, som jeg efter store Anstrængelser med ham tror helbredet for bestandig. Men intet Øjeblik har dette skadet vort Forhold, tvertimod har Ulykken bundet mig fastere til dem. Hvem foruden Dem har det Mod at forskyde en Ven, som har havt denne Ulykke eller at forlange saadant af Andre?

Den store Slump, at man selv er gaaet fri, gjør os intet Øjeblik bedre end dem, der ere bleven rammede. Men der indtræder i saadannes Liv et Punkt, hvori de vilde synke i Modløshedens Slimbund, og da har jeg for min Del løftet paa dem af alle mine Kræfter. Altid ere de af Sygdommen blevne forvandlede, men smukt, NB: efterat være reddede over det første, farlige Sted. Frejdigheden er forsvunden, men de ere blevne sandere, dybere, resignerte til et vist Punkt, men derifra og helt ud ikke mere til at fordrive.

Om nu Greensteens Ven har været venerisk, ved jeg ikke, og De ved det heller ikke. At slutte fra hans Ydre, – jeg tror det ikke. Men har han ogsaa været det: dette er endnu ingen Grund for G. til at forlade ham. Om han har været Galan – De ved det ikke, og om De ved det, saa er dette: at De ved det, – ingen Grund for Greensteen til at sky ham. Paa mig har Manden gjort et godt, roligt Indtryk. Jeg holder af at omgaaes Forretningsmænd, deri er noget Styrkende, kanske er det noget af dette, som ogsaa Greensteen føler. Jeg har ikke spurt.

Behandlingen af dette enkelte Punkt (og som sagt: længere kunde jeg ikke læse) overbeviser mig om, at De vil forblive i Deres Ensidighed, i Deres gamle Fordomme, og at vi nye Venner ere afstængte al Indflydelse ind til Dem.

Det er ikke mig, som har aabnet denne Forhandling. Det er Deres Maade at modtage Petersens og min Ven paa, som ikke gik an: jeg taalte den ikke længere, og lod Dem føle det, men som jeg tror hensynsfuldt. Har nu de deraf følgende Forhandlinger ladet mig prøve at tage Fejlen, hvor den laa, som vi overhovedet i Omgang maa prøve at lette hverandre Betingelserne forat naa de fælles Maal ved at rydde i hverandres Hindringer, – men dette er blevet uden nogensomhelst Følge, altsaa jeg uden nogetsomhelst andet Forhold til Dem end det: at høre paa Dem, – da trækker jeg mig ogsaa tilbage dertil. Kun maa De ikke fortænke mig i, at jeg, med denne haandgribelige Erfaring, ikke tør overlade mig til det Hørte som før.

Dette gjør mig ondt. Men jeg har det faste Haab, at De, ved at føre Livet frem rastløst, som De har begyndt, kommer did, hvor De endnu ikke trænger til at være, og altsaa heller ikke trænger til os, – men at De da ser lidt anderledes paa, hvad jeg her har forsøgt.

Deres hengivne

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til Valdemar Wille.

Vesterbrogade 110, [Kbh.] 2/12 1867.

Kjere Wille,

jeg tillader mig at minde om Frøken Erikka Lies Koncert paa Thorsdag den 11, og som foruden to Numre med Orkester (Stor Koncert af Chopin og Polacca af Weber, udsat af Liszt) kommer til bl. a. at indeholde Folkedands af Gade og Scherzo af Rikard Nordraak (Manuskript)

din hengivne

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til Rudolf Schmidt.

Vesterbrogade 110, [Kbh.] 13/12 1867.

Kjere Schmith!

Dette er fra først til sidst en Misforstaaelse af Dem, fremkommen derved, at De endnu husker Mellemledene. Men jeg, som husker Intet uden det, som staar, tør forsikkre Dem, at den eneste Fejl, som denne Artikel har, er dens Sprog, som ligger i den sædvanlige lidt skruede Højde, lidt kunstige Sammenkjedning, som Deres Sprog endnu i Almindelighed. Men ellers er den rent ud et Mesterstykke og vil blive opfattet som et saadant af hver eneste Læser, som den tog sig saadan ud for mig, for Prof. Nielsen, hans Svigersøn, hans Familie, og vi maa dog ogsaa forudsættes at have noget Skjøn paa, om her var det, «der sprang», eller det, «der brast».

Jeg skal yderligere betro Dem, at Artikelen gjorde (i sin Oprindelighed) Indtryk paa mig af at være tværet paa sine Steder, og nu gjør den Indtryk helt igjennem ved sin Fynd. Selv maa De indrømme, at længere kan den heller ikke være end den er. Umuligt!

Den gjorde endvidere Sagen noget tvilsom i sin oprindelige Skikkelse derved, at den virkelig var overdreven i enkelte Udtryk; «Kunstværket» ville ikke have vist sig som saadant, skjønt det vilde have været Synd, – se derfor er det, som kunde vække Kritikken, taget ud, og nu er det en saa overordnet, rolig og dog begejstret Fremstilling, at jeg ikke ofte har læst dens Mage. Dette kan De stole paa, jeg er en gammel Publicist.

De skal paaskjønne den Kjerlighed, hvormed Udstrygningerne i denne Artikel er gjort, og hvad det Hoved angaar, hvormed de ere foretagne, saa kan det være det Samme, om De ikke paaskjønner det; thi jeg har tilstrækkelig Respekt for det, saasom det er mit eget.

Hør nu: tag paa Dem Deres Festklæder, gak foran et Spejl, se paa Dem og sig: «det er mig som har skrevet den tredie Artikel om Prof. Nielsen.» – Spender saa en Flaske Vin paa Dem selv og en Ven eller to (f Ex. mig) thi den fortjener en Festdag med Festfølelser, den har en saadan Forjettelse, at den har taget mig hel og holden.

Deres hengivne

Bjørn.

Til Johanne Luise Heiberg.

Vesterbrogade 110, [Kbh.] 18/12 1867.

Kjere Fru Hejberg,

vi modtage Indbydelsen med inderlig Tak; vor Landrejse opsættes.

Jeg havde hjem igaar det grusomste Vintervejr, som jeg kan erindre at have været ude i. Det var en saa voldsom Snestorm, at jeg undertiden neppe kunde flytte Foden.

Deres ærbødige

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til Margrethe Rode.

Vesterbrogade 110, [Kbh.] 20/1 1868.

Kjere Fru Rohde!

I Thorsdags var jeg efter Løfte hos Prof. Fredriksen som havde – jeg kan sige den Uforskammethed at sætte mig op paa en aaben Vogn og i en Sno, jeg var lidet beredt paa at modtage, kjøre mig fra Stationen til hans Gaard. Om Nogen her i Byen havde bedet mig i Selskab paa de Vilkaar, at jeg en af disse Dage skulle sidde ovenpaa en Sporvogn Byen igjennem, saa tog jeg vist ikke derimod, skjønt Byen dog frembyder Ly, medens hine Marker laa aldeles aabne.

Jeg har nu siden maattet holde mig inde for stærk Forkølelse, Smerte i Halsen og det ene Øre. Skønt jeg har brugt al Slags Forsigtighed, er jeg idag værre end nogensinde, min Stemme tyk, og jeg er forbudt frisk Luft, især paa Grund af Øret.

Dette skynder jeg mig at sige Dem, da De maaske har bedt Folk paa min Fortælling. Det gjør mig og Karoline saa ondt, at vi ikke kan komme, jeg længes af Hjertet til Eder Begge, dette MandagsPaafund er den hyggeligste Fornøjelse jeg har, og Karoline siger det Samme, ja, hun er idag vred paa mig, og jeg kan virkelig ikke gjøre Noget derfor.

Deres hengivne

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til Rasmus Nielsen.

Vesterbrogade 110, [Kbh.] 7/2 1868.

Nu da Forelæsningerne foreligge samlede maa jeg faa Lov til endnu en Gang at takke Dem for dette.

Jeg tror om dette Arbejde, at det vil i vid Kreds af Tid og Rum blive til Velsignelse.

Svaret til Prof. Caspari har jeg neppe seet Mage til, og hint til Prof. Monrad er Portræt. Mig overrasker det ikke; thi jeg har længe vidst, at han var en tvetydig Person, saasom Svaghed i Længden bliver til Uredelighed, naar Forholdene tvinger Vedkommende til at paatage sig og underholde en Stilling. Kun ærgrer Komplimenten til hans Form mig; den er jo kjedelig, denne Form, og dens Smule stilistiske Routine er da spildt.

Jeg kommer nu snart med mit Kapitel; jeg er nu atter under Arbejdets Afskrivning naaet dertil. Paa Onsdag holder jeg til Fordel for et Asyl herude efter Manges indstændige Anmodning et Foredrag paa Skydebanen Kl. 7 Aften. Jeg fremstiller «det sixtinske Kapell og en Messe i samme». Dette mælder jeg Dem, om maaske et Par af Deres Damer gad høre derpaa; thi jeg har frabedet mig Bekjendtgjørelse gjennem Aviser. Der gives ingen Fribilletter, saa jeg kan ingen sende; Tømmerhandler Trier paa gamle Kongevej 15 forestaar det Hele.

Jeg ser først bagefter, at jeg har skrevet dette Brev med en stump og daarlig Pen, – men lad mig slippe at skrive det om igjen!

Deres i Ærbødighed hengivne

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til A. F. Krieger.

Vesterbrogade 110, [Kbh.] 10/3 1868.

Kjere Krieger,

jeg har en Ven fra min første Tid i Danmark, og som jeg bestandig har vundet kjerere, – og som jeg nu vilde føre til Dem (paa Tysk: anbefale Dem), fordi han uden at være genealt begavet, har af denne ordnede, stærke, grundige Begavelse, som forenet med Energi (og det er den hos ham) jager forbi de Fleste. Han er et Dommeremne.

Nu søger han om at blive Sekretær hos Dem i den store Kommissjon (ikke Theaterkommissjonen, hvor han er bange forat faa formeget Arbejde) – og medbringer til denne Post en Flid, som man maa omgaaes noget varsomt med, da han arbejder, til han styrter, – grundigt Kjendskab til nuværende Retsforhold, antageligt Kjendskab til Juryen, – Sprogtalenter, som ligefrem er sjeldne, saasom han taler alle Europas kulturførende Sprog (dermed mener jeg Tysk, Fransk, Italiensk, Engelsk), – og saa har hans Stil korte, rammende Udtryk. Afdøde Prof. Bornemann har altid sat meget [Pris] paa ham, fra den Tid han begyndte at gaa paa hans Examinatorier, og han medbringer forøvrigt visselig ogsaa de mest udmærkede Vidnesbyrd (Anbefalinger). Og saa ved jeg ikke mere end at nævne hvad han hedder, nemlig Christian Hviid, Protokolfører i Kriminalretten hersteds.

Vær nu snil og «tænk over det,» som det ulykkelige danske Mundhæld lyder.

Deres i Ærbødighed hengivne

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til Rasmus Nielsen.

Vesterbrogade, [Kbh.] 16/3 1868.

Kjere Nielsen,

er det nu rent daarligt, saa kan jeg ikke engang forbedre det ved den Forsikkring at jeg kan gjøre det bedre; thi jeg kan ikke gjøre det bedre.

Imorgen Aften, Tirsdag, kommer jeg om Hjælp.

Deres i Ærbødighed hengivne

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til Rasmus Nielsen.

Hos Clemens Petersen, [Kbh.] 18/3 1868.

Kjere Nielsen,

næst efter at sige Dem den hjerteligste Tak for igaar, maa jeg forkynde, at jeg er et Bæst, som igaar ikke huskede, at min Kone, som besørger Selskaberne, har modtaget Invitation til imorgen Thorsdag.

De, som er et saa opfindsomt Vidunder, maa med lidt Kjerlighed for mig kunne bringe Damerne en passabel Undskyldning forenet med inderlig Tak for igaaraftes, og mælde, at næste Thorsdag skal jeg af al Evne søge at give Vederlag.

Undskyld Skriften: naar jeg paa fremmed Sted, faar fremmed Papir og Pen, kan jeg slet ikke skrive.

Endnu engang: Tak for igaar; jeg skal aldrig glemme Dem, som De var igaaraftes; jeg skal aldrig glemme, hvad De lærte mig.

Deres i Ærbødighed hengivne

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til Th. Schou.

Vesterbrogade 110, [Kbh.] 2/4 [1868].

Kjere Schou,

jeg kommer hjem fra en Rejse og ser dig i en Sorg saa stor, at jeg ikke kan tænke mig den større.

Jeg maa skrive dig til. Jeg ved, jeg kan ikke sige dig et Ord, som du ikke har sagt dig selv, fordi Gud taler vældigen, naar Sorgen har gjort os ensomme. Men jeg vil bare minde dig om dine Venner, om deres Sorg med dig og din Hustru, om deres Kjerlighed til Eder, og deres Bønner for Eder, I elskelige Mennesker!

Hvor gjør det mig ikke ondt, at du, hvergang du herefter husker mig, skal huske denne tunge Tid med det Samme; men saa skal du ogsaa huske, at vi har den inderligste Medfølelse med Eder.

Kjere, kjere Ven, jeg har ingen Erfaring i en saadan stor Sorg, jeg gaar afvejen for den Sørgende, til Gud engang gjennem en stor Sorg gjør mig selv til hans Broder; jeg trøster mig ikke til forinden at tale Trøstens Ord. Det er en Udæskning, og Ordene kunde saa let være det Modsatte af Trøst; man maa eje Erfaring. Men min Sorg med dig har jeg Lov at udtale, og Samfund i Kjerlighed har jeg Lov at byde; du er kanske nu saa langt inde i Sorgens Hemmeligheder, at du ikke skjøtter derom, men du skal dog vide derom, at vi beder med dig, og længes til dig, til at du med Guds naadige Hjælp kan komme ud igjen til Venner og Arbejde.

Og saa din i Sorgen, ved Sygesengen, af Tankerne, Minderne, som følge og idelig hviske, gjennemvaagede Hustru! O, hvor vi tænker paa hende! O, hvor vi beder, at hun kunde faa løfte sin Sorg did, hvor hun nu maa hen forat finde de Tabte. Saadanne Smaa maa dog kunne faa Guds Naade til at tage Forældres Sorg op til sig, saa der kun vandrer lyse, blide Tegn igjen efter dem.

Der er et Sted, jeg ved om. Det er at komme tidlig i Vartou en Dag forat komme tæt op og høre den Gamle bede. Han kan faa os til at bede med. Hans Prækener blive altid kortere og hans Bønner længere, thi det stunder med ham selv. – Men Enhver ved med sig selv, naar han atter kan taale Samfund med Flere. Gaar I did, vil I finde os der, bedende med Eder; men I vil ogsaa finde os der med Bøn for Eder, om I endnu ikke selv kunne gaa.

Kjere, kjere Ven, du vilde aldrig være gaaet mig af Minde, saa ærlig, klar, fast, som du stod for mig. Men nu føler jeg mig hæftet til dig af den store Tilskikkelse, som samler alle Tanker om dig og Dine og fører mig dybere og oftere sammen med dig i Bønnen.

Din hengivne

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til J. Rabe.

Sorte Dam 85, første Sal, [Kbh.] 20/4 1868.

Kjere Rabe,

igaar Klokken 3 Eftermiddag fik Karoline en Søn, en stor, dygtig Gut.

Hun flyttede herud samme Dag Kl. 10 Form., syg som hun var. Det varte i 14 Timer. Hun er nu vel, Gutten ogsaa.

Jeg var i Roeskilde forat læse – og vidste af Intet før igaaraftes.

Eders

Bjørnson.

Til Valdemar Wille.

Sorte Dam, No 85, [Kbh.] 20/4 1868.

Kjere Wille

et andet Brev har du vel alt modtaget.

Dette handler om Brynjolfsen, som skal holde Foredrag over nordisk Mythologi og sender dig denne Billet. Opmuntre Folk i de varmeste Udtryk; thi Emnet er jo søgt nu, og hans Foredrag, som hans Opfatning er poetisk løftet, – det hviler paa overordentlige Studier, men er saa aldeles en Elskers Brudedigte.

Hjælp ham til Folk, og her gjøres en god Gjerning, – giv ham Mod til endelig engang at producere, hvad han ved; thi det er utroligt. Han har i Vinter været min Saga-bog, min Sagnhistorie, og altid gaar store Syner, hvor han færdes. Men Studierne har til idag holdt ham fangen. Løs ham ud.

Din

Bjørn.

Til Gotfred Rode.

[Kbh. 5/5 1868]

Kjere gode Ven.

Brødrene Paulsen morer ikke mig det Mindste – morer de dig? – Men jeg kan godt, udmærket være sammen med dem, saa det er ikke derfor. Min Svoger kommer ifølge Brev først den 10de Maj, – kunde vi ikke lade denne Uge gaa over – ogsaa for Karolines Skyld; thi saa tog hun et Par Timers Tid med, kjender jeg hende ret. I hvert Fald ved jeg, det vilde gjøre hende ondt at vide mig paa Skovgaard, naar hun ikke kan komme med, saa jeg vilde ingen Glæde have af det, før Muligheden i alle Fald var der for at hun kunde følge.

Tak for sidst. Tak for din bestandige Godhed, Tak til din Hustru, Tak!

Jeg forsikrer dig, jeg regner dette mit Ophold i Danmark til største Vinding, at jeg har faaet dig, hende, Rasmus Nielsen og Løjtnant Schous. Men Eder først og sidst.

Imorgen, Onsdag, aabner Grundtvig paa Marielyst Folkehøjskolen for Piger for denne Sommer. Jeg er med og skal være aktiv, der bliver vist dejligt, og der kan komme hvem som vil. Du er naturligvis for doven?

Din

Bjørn.

Med Sigurd Jorsalfar ynkeligt.

Til Valdemar Wille.

Sorte Dams Dossering 85, [Kbh.] 12/5 1868.

Kjere Ven,

min hjerteligste Tak for din smukke Mælding i Dagstelegrafen. Den er mig jo kjer, – ikke fordi den er som den er; thi du skriver jo kun hvad du mener; men fordi det er din Mening.

Bogen med mit Rimeri udi kom jeg derved ihu at sende, naturligvis er det noget Sludder; men jeg siger som Kjærringen: har jeg brygget Øllet, saa skal Pine Død du drikke det.

Og jeg bryggede det paa en Vogn mod Vallekilde Højskole, snakkende med mine Rejsefæller.

Din hengivne

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til Johanne Luise Heiberg.

[Kbh. våren 1868]

Kjære Fru Hejberg,

jeg har læst med Holm-Hansen idag for første Gang hans Rolle «Leontes», og jeg tør sige Dem, at han rigtig er skabt for den. Dels havde han jo en ravgal Opfatning (den samme som formodentlig Wiehe har havt, siden han fandt Rollen saa hæslig) – dels var denne Opfatning usammenhængende. Nu er dette rettet – men den Varme og Sandhed han har at lægge ind, behøver kun Vink forat gjøre rigtig smukke Indtryk.

Og saa tillader jeg mig efter Deres Ønske at sende Dem Listen for Jahn.

Vil De ikke være saa inderlig snild at lade Etatsraad Krieger se den, naar han næste Gang kommer til Dem. Det er den Jahn, hos hvem vi boede i Forhaabningsholms Allé forrige Gang vi var her, og Krieger var saa god at søge os. Han bor der endnu, – om Etatsraaden havde Afskriverarbejde til ham.

Jeg ved De tager Dem af Fattigfolk; sandelig, denne Mand, hans mageløse Kone og en dejlig Søn, for hvem Prof. Martin Hammerich betaler Skolepenge, fortjener Godhed.

Jeg maa ogsaa minde Dem om lille Frøken Sanne, som sammen med sin Søster ernærer sin Mor og to Sødskende. Der er et Par Skuespil, hvori hun ikke har været med, og altsaa er gaaet Glip af en Smule Fortjeneste. Kjære, husk hende, De gjør, hvergang De husker hende, en god Gjerning.

Deres hengivne

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til H. C. Andersen.

[Juni 1868]

Du Sædemand i Danmarks Have,

du Barnehjertets rige Præst,

fra Norges Skove tag en Gave,

jeg var fra Barn din glade Gjæst.

Til Bestyrelsen ved Skyttemødet i Odense 1868.

Kristiania 8/7 1868.

Nej, naar jeg ikke faar tale om Skandinavisme, saa kan jeg Intet gjøre, som der er Nytte i, ved en Skyttefest i Danmark paa denne Tid, – og holder mig derfor borte med Tak for Indbydelsen.

Ærbødigst

Bjørnst. Bjørnson.

Til F. J. G. Berner.

Kristiania 9/8 1868.

Til Intendant Berner!

Hermed har jeg den Ære at sende den bebudede Ændring af femte Akt i «Maria Stuart i Skotland», – og den Glæde at kunne tilføje, at endelig engang er denne Akt, som jeg vil have den.

Stykket synes mig at have vundet i Indtryk ved denne Ændring.

Den er let at lære, da Grevinden af Argyle, Frøken Lange er den Eneste, som derved gives Arbejde, og da Scenen ligger lige i hendes Evners Vej, tror jeg dette Arbejde ikke uvelkomment for hende. Knox faar en Smule Tillæg, men ubetydeligt og letlært; Bothwells og Dronningens Partier er dels meget forkortede, dels omsatte i Enkeltheder; men da Situationen er tvingende, vil Ændringerne give sig af sig selv. Intet er Nyt, paa nogle Ord nær. Jeg haaber nu paa Deres Energi til Gjennemførelsen og paa Fru Heibergs geniale Hjælp.

Jeg har for Fru Heiberg foreslaaet, at d’Hrr. Wiehe byttede Roller i Stykket. Hun troede, Forslaget vilde komme de to meget ærede Kunstnere ubehageligt. Det tror jeg ikke. Efter det, jeg nu har set af dem begge, og navnlig af ham, jeg før ikke kjendte, byttede jeg ubetinget Rollerne, hvis det stod til mig.

Jeg vil sige: Ved atter at arbejde i dette Stykke har jeg faaet min gamle rolige Overbevisning frem. Med den ændrede og forkortede femte Akt, med hin Ombytning og med en stærk Bærer af Hovedrollen vil dette Stykke stille sig paa en saadan Maade i Folks Minde, at det om nogle Aar tages op og er Kassestykke. I Retning af dette gaar Tiden – og Talenterne kommer nok!

Jeg ønsker Svar paa, at De har modtaget dette Brev.

Deres ærbødige

Bjørnstjerne Bjørnson.

Nu maa De endelig huske Forkortelserne i tredie Udgave og bruge dem!

Til Rudolf Schmidt.

[Kristiania] 27/8 1868.

Kjere Ven,

du skal faa en Fortælling, og det en overmaade kraftig, gribende Fortælling. Den handler om to Mennesker, som traf hinanden og giftede hinanden og elskede hinanden, men kjender ikke hinandens Fortid.

Du skal ogsaa faa Arnljot; det er folkelig, storstilet Poesi, du behøver ikke at være ræd for den i et Tidsskrift. Overhovedet: regn paa mig!

Jeg har Theatret paa mine egne Betingelser ind i det Mindste, og jeg rejser Folkebladet – Gud være lovet! – af dets tvivlsomme Stilling. Dette Blad er en Velsignelse. I, som er mine Venner, burde holde det; der er stadigt Arbejde, ind i Sprækkerne, for det vi vil; og det er ikke for Gadesliberne, men Ungdommen og Landbefolkningen.

Kan ikke være enig med dig om «Kongerne» – jeg, som ellers, bogstavelig at tage, retter for et godt Ord. Synes det svækker Forestillingens Pathos, at der er flere af den Vare, hvis Kostbarhed beror paa dens Sjeldenhed. Læste du Kristensens ypperlige lille Artikel mod Morgenbl.’s Korrespondence fra Kjøbenhavn? Stod i Aftbl. for en Maaned siden.

Nej, Korrespondencer herfra did ned –, ja jeg skal jo nu leve mig ind mellem de Yngre af sidste Kuld; blandt de Ældre er ingen, siden Bordeviks Død. Men jeg skal sørge herfor.

Til Illustration af vore Presseforhold: du husker «Vikingen» havde nogle forfærdelige Artikler mod mig. De skrev sig fra et forfaldent Subjekt [N.N.] (har forført en Konfirmantinde som Theolog, har været sindssyg af Delirium – som Theolog, Discipel i Filosofi af Monrad, engang hans Kjæledægge! Uægte Varer!)

[N.N.] blev nylig afskediget af Vikingen, fordi den stod sig ikke herpaa; er nu i Morgenbladet, har nylig skrevet om mig der en Pøbelartikel, som har vakt svær Forargelse. Tænk dig nu, at slige Folk kan skrive i vort største Blad, og der til Skive vælge mig?! –

Ja, Tilstanden er heroppe ikke god – i det Mindre; men den er i Gjæring i det Større. Vi gaar meget betydelige Tider imøde, og i disse vil jeg have min Part.

Læs «Gartenlaube» (Leipzig) No 33; læs «der neue Götze» (Pastor Knak). Se en Illustration af en Kamp, saadan som den maa tage sig ud for Guderne; vi ved nemlig Løsningen – og ser dem kjæmpe! –

Et eneste Ord af Nielsen ned i denne Kamp vilde have en Virkning som en af hine Draaber der gjorde Krystallisationers vidunderlige Rabalder paa Solvæggen, dengang vi sad sammen og saa paa. – Apropos fra der: har du set Tyskernes Begejstring over min Stil? – Hils kjere, søde, store, velsignede, barnlige, yndige Nielsen – hils hans hele Hus.

Clemens Petersen har faat et Brev fra mig, som foreløbig har af– brudt vort Brevskifte, jeg haaber til god Virkning i ham, jeg elsker ham, men jeg hader Løgn.

Stille hermed! Stille!

Din

B.B.

Husk: du ved Intet!

Til Gotfred og Margrethe Rode.

Kristiania 29/8 1868.

Det er vel for over hundrede Gang Karoline spørger: har du skrevet til Rohdes, og jeg svarer: nej, det er Sandt! –

Kjere Venner, jeg ved, I ved, at jeg har en Hengivenhed for Eder som faa Mennesker, skjønt I er elsket af al Verden; men Et af To: enten skal der være Fest i mig, naar jeg skriver, eller jeg skriver, naar jeg er for træt til at gjøre Andet, – og det første Brev kunde dog ikke blive af den Sort, det første til Eder, som har været mod mig som en Fest, fra første Dag til sidste, – og ikke alene, naar vi var sammen.

Men jeg har havt Meget at slaas og kjæmpe med, og mine Stemninger næsten ikke en enestegang af dem, som gjorde os glade sammen. Her er ogsaa ad Helvede til. Man vil jo for hver Pris i Verden have mig overende, fordi der er Fjendskab mod den Aand, som fører mig, og fordi det, som den vil, var slaat forsvarligt sygt og stumt, men har nu faat Mæle igjen.

Til Dato bare Kamp, ingen Sejer, megen Taalmod, megen Vrede, – men saalangt er vi komne, at de ser det, jeg vil, ligefra Skandinavisme til Grundtvigianisme, fra national Kunst, agtet og holdt i Ære, til Demokratisme i udstrakt Forstand, almindelig Stemmeret, saa Bonden kan komme helt med og som Bonde, ikke blot som en tillært Hale-Dannelse; ligefra Folkehøjskole til at give første og anden Eksamen Pokkeren, tilligemed alt Studenteri og al Byraa– kratisme, – Nordens Aand, vor egen Aand i det, ikke Byernes Høkeraand eller den indførte Dannelses Abe-aand, – kort at al den utækkelige, uhyggelige, fordringsfulde Plads jeg vil have for Ting, man nu saa omtrent var færdig med, – den kan ikke lees eller spyttes ned, ikke engang kjæmpes ned i hvasse Anfald; der maa Krig til, ordentlig Krig og Krig paa Kniven, – ja at hele Fremtiden er denne Kamp! Aldrig har jeg havt saadant Kampmod; thi jeg har aldrig set Opgaverne saa klart. Og her er saadan prægtig Vind i Sejlene! Bondebevægelsen, som er begyndt, saa dum den er, og Maalstrævet, saa urimeligt det er, har sat Gjæring, der kan dog endelig tales og skrives; man tror dog ikke længere, at alt Andet end det, som var igaar og iforgaars og derfor er idag, hører Djævelen til, man lytter virkelig, – det kan endog gaa an sige, at Storthinget kun er en Fortsættelse af Regjeringskontorene, er ingen folkelig Bærer for den folkelige Mening, fordi Valgene er indirekte og Vælgerne faa.

Ja, kjere Venner, nu gryr og gror det i Norge! – Her er grusomt i Kristiania, thi der holder Fjenden til, men der er Vaar i Landet. I burde følge det Blad jeg udgiver. Der arbejdes paa alle Hænder og i alle Ting, og slet ikke synderligt Polemik (det er de Andre, som lægger Raseriet til), mere positivt, i Udlægninger, Biografier, Uddrag af andre (vore) Blade, – og det gaar ud i 7–8000 Exemplarer. Og det skal blive 7–8000 til! Jeg har Mod som en Gud! Jeg poetiserer paa Arnljot Gelline, jeg maa fortiden have store Former. Paa Theatret forbereder jeg Goethes Faust og Egmont og Schillers Wallenstein, alle tre Dele. Jeg optager igjen Emilie Galotti og Macbeth. Men mellem os selv har vi det stille og gudhengivent. Vore velsignede Børn trives, den Mindste mest, og vi har ikke været ude fire Aftener, siden Karoline kom hjem. Og vi læser Grundtvigs Prækener om Søndagen og tænker paa alle Eder Kjere, som paa Daabsfonten. Om to Aar vil jeg staa ved den igjen. Gud hjælpe os dertil!

Eders tro og taknemmelige Ven

Bjørn.

Til Johanne Luise Heiberg.

2/9 1868. [Kristiania]

Kjere Fru Hejberg! Tænk Dem, at Bothwells Hovedkvarter, eller Stilling under Slaget, er paa en Højderyg, hvis Ende vi ser, men som stryger længere ind i Landet til Venstre (i dette Tilfælde ud over Tilskuerne!) Den Ende, vi ser, fylder de to Tredjedele af Baggrunden og hele venstre Side. Den aabne Tredjedel giver Udsigt over Dalen, som de har nedenfor sig og foran sig, hvor hans Tropper staa.

Vejen fra Dalen op til Bothwell er baade fra hele venstre Side, og fra Højdens Nedsænkning til Højre; kun den sidste og dennes Fortsættelse op over Højden forat gaa ned igjen foran, kan vi se. Vi ser Folk komme op af Dalen til Højre; men kommer de fra Plateauet foran Højderyggen, saa ser vi dem ikke komme op, af den Grund, at vi ser blot Ryggens Højde, men ikke dens Nedsænkning (til Venstre).

Til Venstre har De naturligvis blot Koulisser, som forestiller ulændt Mark, helst Bjerg med Skog. Imellem anden og tredje Koulisse har De en Trappe, saa gaar man op ad den, som ad Fjeld og forsvinder.

Hvad Pokker skal jeg med Isachsen? Tror De han gjør Andet end hvad jeg finder paa?

Jeg har en Mængde at tale med Dem om og Saameget at takke Dem for, Gud velsigne Dem! –

Men en anden Gang. Nu blot hjertelig Hilsen fra Karoline og mig! Hils Højesteret!

Deres hengivne

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til Philip Weilbach.

6/9 1868. [Kristiania]

Kjere Weilbach,

nu er mit Hus ordnet, jeg savner haardt en Buste af Grundtvig (Bissen) lad mig faa den! – Send samtidig tre eller fire af min egen. Tag Penge hos Hegel. Kjere Ven, gjør mig denne Glæde. Jeg arbejder fortiden stærkt i Folkebladet, jeg vil det skal gaa, og det gaar. At jeg engang ender som Arbejderhøvding, d. v. s. som agiterende for almindelig Stemmeret, direkte Valg, direkte Skat, og bruger al den Magt jeg kan faa forat lade Arbejderne trykke disse Ting frem, begynder at blive mig en kjer og velkommen Tanke. –

Just som jeg var færdig til at tiltræde Theatret, kommer de med en gammel Kontrakt, som jeg skulde underskrive. De ventede, jeg dog i dette ene Punkt skulde give efter, især da det var til Syvende og Sidst, men jeg er ikke nogen Kristianiabo, jeg er fra de nordligere Egne.

Nu kommer de nok alligevel. Kunde du ikke holde færdig nogle gode Stykker for mig, hvis de fandtes. «Böse Zungen» af Heinrich Laube er det eneste nogenlunde anstændige nye, som jeg ved om. Men Folketheatret eller Casino maa vide om flere. Spørg Wille; jeg vil have gode Stykker, gjerne lystige, men sunde og greje.

Hils din Kone, jeg vilde dog gjerne vide, om hun nu er friskere. Hils Petersen og Pastor Hohlenberg og Butz-Møller. De Andre træffer du vel ikke. Jo, Rasmus Nielsen, det dejlige Menneske! Og dine mageløse Søstre! Og Hviid, den søde Sjel, – ak ja, det er «roligt» (svensk) dernede, her er beskt; men enfin, her er jeg hjemme med alle Slags Kræfter i fuldt Brug, de grove med de fine. Ser du Grove gaa forbi, saa hils ham; jeg vilde saa forbandet gjerne faa vide, hvad den Nordmand hedte, som der ude paa Marielyst sagde, han kjendte mig nok, men man omgaas mig jo ikke. Aa, lad mig faa vide det, endelig, per fas eller nefas, jeg maa faa fat paa den Karl, hører du, Weilbach, jeg har aldrig bedt dig om nogen Ting saa ømt som om denne.

Kom nu snart med et Brev, min hjerte Ven, og sladdre med mig, som hine Kvelde efter Aftensmaden. Min Karoline er tapper, bader endnu. Ser du Schous saa hils, hils, hils, de har sat hende paa dette med Badingen, det var udmærket.

Din hengivne

Bjørn.

Til Rudolf Schmidt.

5/10 1868. [Kristiania]

Kjere Schmith,

du kan være saa rolig som du har Tingen i din Haand. Jeg synes rigtignok, at dit Tidsskrift var bedre tjent med en første Fortælling af M. Goldschmidth, og paa Foden angivet næste Nummers Indhold og deriblandt en Fortælling af mig. Jeg er Administrator en gros, stol du paa mig; men færdig skal Fortællingen desuagtet være til dit første Nummer.

Kjere Ven, jeg lever en dejlig Tid, i Fred, i Arbejde, i mægtige Længsler ud i Politik og ny aandelig Orden. Du skal om et Par Uger i Folkebladet se min Arnljot (d. v. s. en Sang af Arnljot). Du ser vel ugentlig Bladet, jeg ser intet andet i Norden, hvori der saa uafladeligt arbejdes for aandelig og politisk Frigjørelse som i dette. I burde dog virkelig holde det. Det har saa helt og aldeles tildraget sig Opmærksomheden igjen, at jeg intet mere kan ønske.

Kjere Ven, det er ikke saa, at jeg ikke fik Theatret, det var mig, som tilslut ikke under nogen Betingelse i Verden vilde have det. Nu er de i en Kattepine saa stor, at Ingen ser Udgangen paa det. Men som de har redet, skal de faa ligge. Medlidenhed er en Ting jeg ikke kjender til, naar Ideen er saaret. Og at de overhovedet befatter sig direkte med den er saadant utilgiveligt Svineri, at for ingen Pris redder jeg dem, – eller det, som har betroet sig til dem. –

Jeg agter at rejse en almindelig, Alt omfattende, Arbejderagitation for almindelig Stemmeret, ledet af alle os, som savner den tilligemed dem. Det er næsten ligegyldigt, hvor et Folk tager Udgangspunktet, og jeg har nu opgjort, at her vil det bedst lykkes og føre bredest sammen. Det er Almenaand Norge savner. En Folkerejsning maa kunne frugtbargjøre store Felt. Til Foraaret rejser jeg hele Landet rundt fortællende for mit Hus, tager da bent Maal med overalt, ordnet og samlet til Sted i Forvejen, saa det maaske blot bliver Samtale med de Ledende, eller ogsaa Foredrag og Forsamlinger, hvis det behøves. Det Hele uden Spor af Ophidselse eller Angreb, uden Pengeprelleri, kun en umaadelig sammenstimende Folkebevidsthed.

Kongen er her i denne Tid. Hr. A. Munch, med hvem I fortiden lyksaliggjøres, skrev en Prolog, hvori end ikke et skandinavisk Suk gjenlød. Det er dog sjeldne brugbare Mennesker disse, som kan klæde sig af og paa i allehaande Uniformer og skuldre for alle Optog. Igaar fik Kongen et Fakkeltog af Studenterne og endelig en fuldttydelig skandinavisk Sang; var det ikke sket, saa havde jeg foragtet hele Kleresiet. Jeg skrev jo rigtignok selv Sangen, men Studenterne sang den dog! Under hele Konge-Begivenheden er dette det eneste Punkt, hvor der var en Ide med Fremtidslysning over tilstede, – Ungdommen foran sine egne Syner i Fakkellyset. Forresten hader jeg alt Kongeligt. Republik er det Eneste, som har Sandhed. Den gamle Dogme om Vægtsystemet, at hele Staten skal hænge paa en Vægt og balancere mellem to Statsmagter er en uendelig Løgn; nej et eneste Sværd, Beslutning og Handling eet, det er Tidens Løsen. Gamle Rasmus Nielsen vilde ikke ind paa det; men purr i ham! Nu har vi Telegraf og Aviser med Jernbaner, nu trænger heller ikke Sagernes Afgjørelse at vente paa Stemningen; Sag og Stemning er nu Eet, derfor kun Folket som lovgivende, som administrerende (gjennem sin valgte Præsident) og det Sidste i samme Stund som det Første, kun som dets Virkning. Dette er Republik, og vel at mærke en saadan, hvori Kamret (som altsaa blot maa være eet) har al Magt, – som nu i Amerika.

Din

Bjørn.

Til Ernst Trier.

22/10 1868. [Kristiania]

Min kjere Ven, da jeg ikke kjender Anton Nielsens Adresse, vil du sende ham Portrættet fra mig og hjertelig hilse ham.

Med tusinde Hilsener til din Hustru og andre kjere paa Egnen, som jeg maaske inden et Aar atter har besøgt, faar du undskylde din kortskrivende Ven

Bjørn.

Til Rudolf Schmidt.

Kristiania 23/10 1868.

Kjere Schmith!

Altid er det morsomt at modtage dine Breve, thi du er, Gud være lovet, altid i Arbejde. Idag har jeg jo rigtignok leet godt af din rasende Forfængelighed, som jeg ofte har leet over men mest nu, da du skal i Forbindelse med Grev Frijs. I har en Svaghed for saadant i Danmark. Jeg, som har omgaats den Sort Storsnobb i Danmark, her, Sverige og paa to Steder i Udlandet, tildels intimt, jeg kan forsikkre dig, kjere Ven, at Mennesket i vore Dage ikke faar Indflydelse paa andre end dem, der bærer vore egne Ideer; og at hin Slægt og Race ialmindelighed har meget gamle Ideer, som længst har ophørt at være Nogenting uden et historisk Efterladenskab; at de nyere, som tilfældigvis flyver did, har et Popularitetsforhold at takke for den Ære at blive modtaget her, – er da i Regelen ikke vore, og om de er det, virker Forbundet med Snobberiet kun modbydeligt. – Nej, ingen Indflydelse! For alle Tings Skyld vær paa Forhaand vis paa, at du ingen vil faa, fordi du ingen vil have. Hør mig, lyd mig! Er ikke ogsaa Alt det, vi kjæmper for, for godt for Naadetiggeriet paa disse Højder, der alle er indbildte.

Rid, drik, og fornemmelig sov, og plej det taktfaste, rolige Regelliv, som i almindelighed her er indøvet; deri er en gavnlig Exercits.

Jeg lider nu den hele Rejse rentud ikke. Jeg lider ikke at en Greve endnu kan faa dig til sig som Huslærer; mon han ikke ogsaa tror, at han kan faa R. Nielsen, naar han byder, hvad behøves? –

Kjere Ven, den Modgang, som vor Fremtidssag, hvoraf den norske nyere Literatur er en kraftig Forbundsfælle, fortiden nyder Æren af i Kjøbenhavneriet, er mig en meget ligegyldig Sag; thi paa Kjøbenhavneriet beror Intet, ej heller omvender vi det.

Af den Grund haster det altsaa ikke for mig med at bevise mine Evner eller den Ære, at jeg er i Forbund med Eder, som du slaar paa. – Det er mig altid en Ære at være i Fællig med min egen Mening, og da navnlig med dens i mange Henseender mest fremragende Bærere i vor Kultur. Men gaa udvortes Arm i Arm med Eder for dermed «at støtte mig selv,» nej, søde Schmith, den Dag kunde du spytte mig i mit Gesicht, thi saa var jeg en dinglende Krop, forladt af den Sjel, som hidtil har baaret den. Men vær du tryg, jeg skal møde op, ikke for min Skyld, men for den Sags, som er mit egentlige Liv. Alle Manøvrer paa aandelig Mark med vore Livsideer er mig en Pest, – ogsaa her er Grundtvig mit Forbillede; du manøvrer[er] ikke, det skal Gud vide; men du tror, at et Omslag er afhængig af udvortes Smaatræk, – aa, langt fra, kun en ligegyldig Anledning er de; der vilde være kommet hundrede for een, hvis denne ikke var kommet. Da Sagen er Synd i din Mund, men ikke i din Sjel og allermindst i din Handling, saa spilder jeg ikke flere Ord paa den. –

Herregud, hvor jeg kjæmper heroppe! Aldrig har jeg elsket saameget min egen Stilling; thi her har jo ikke før været Plads for mine dybeste Interesser, min inderste Vilje. Folkebladet er gaaet op for hver Dag, siden jeg kom hjem!! Og i Foreninger møder jeg op, og Audientser sidder jeg her og giver ofte halve Dagen til Folk, som kommer frem og vil være med. Livet heroppe er saa fuldt af Begyndelser, maatte en almægtig Gud finde Tiden at være der; thi det er dejligt at være med!

Ja, Theatersagen er jo nu min med alle Omkostninger! Det hele Publikum har i den Grad vendt sig mod Direktionen, og Skuespillerne slaar Følge, saa deres Liv er et Helvede. De har endog ydmyget sig saa dybt at bede den afsatte Skavlan komme igjen!! –

Fortællingen faar du i de første Dage af December, ikke en Dag før, men heller ikke senere. Vil du have den netop færdige Sang af Arnljot, kan du faa den strax. – Du er et Jern, du er vor Støtte i mange Maader; din Fejl er mig blot Overgange i din Udvikling, jeg har stor og sand Tro til Dig. Derfor vedbliv at skrive saa flittigt og uforbeholdent til mig, det støtter mig! Vedbliv, thi vi er stærkt i Forbund, – men lad det være dig magtpaaliggende, saalænge jeg ikke skriver til Clemens Petersen, at give det Udseende af Forretningssager som egentlig Drivfjedre i Korrespondencen, – siden, naar Petersen og jeg atter korrespondere, tager vi Filtskoene af; det skal ikke blive længe til.

Hils R. Nielsen!

Din Ven

Bjørn.

Hils Wille!

Greensteen har færdigt et langt fortællende Digt «Fiskeren», som efter det at dømme, jeg har set, fortjener at tages af Eders Tidsskrift; jeg har bedt ham sende Eder det. Richart gjør det ikke saa godt – efter min Mening.

Til A. F. Krieger.

[Kristiania før 13/11 1868].

Kjere Krieger!

Det forlyder her i Byen, at Fru Hejberg har givet Hr. Michael Brun det Skudsmaal, hvorefter han er blevet art. Direktør her ved vort Nationaltheater (det bløder i mig at skrive det ned).

Er dette sandt, saa har Fru Hejberg i al sin Omgang med mig havt et Grundlag af stille Foragt for hele mit kunstneriske Standpunkt og mit Arbejde i vor Kunst heroppe, – hvorover jeg er for– færdet, og som jeg umulig kan tro paa, umulig. Det Hele maa være den dumme Heyerdahls dumme Misforstaaelse. –

Vil De (som Formand i Theaterkommissjonen er De vel kjed deraf) udlaane mig i een Maaned de historiske Oplysninger De er i Besiddelse af, om hvorledes andre Theatre i Europa har stellet sig med sit Styrelsessæt.

Om alt Andet er jeg ikke i Humør til at skrive. Jeg troede foreløbig at have Fred for Theatret, men den Foragt det er faldt ned i ved den Brunske Affære har gjort mig ganske syg, jeg ser mig om efter Middel til at oprette Skaden og uddele Hevnen; thi ved Alt jeg vil i Verden, begge Dele er lige vigtige.

Deres hengivne

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til Rudolf Schmidt.

13/12 1868. [Kristiania]

Kjere Ven,

jeg skriver alt det jeg aarker paa Fortællingen; men Avissvinerierne har jo en Ugestid opholdt mig.

Nu er Gjennemslaget skeet! Her har været saa almindeligt og stort Oprør, at det paa et hængende Haar var gaaet til Haandgribeligheder. Studenterne vilde demonstrere for mig, hvorom Alle uden een Undtagelse paa et stort Møde blev enige; men kunde ikke lade Morgenbladet være Foranledningen, man maatte ikke indrømme det saamegen Magt. Thingmændene har paa forskjellig og smuk Maade sagt mig [det?], min Fødselsdag blev en Hyldningsdag af Kjerlighed, som rørte mig dybt. – Den tunge Luft er gjennembrudt, man er kommet i de renere Skylag.

At samtidig i Stortinget flere liberale Forslag gaar frem gjør sit til at Folk aander Luft med smagende Velbehag, og ça ira! – Bang bliver nu Professor.

Altsaa næste Uge Fortællingen.

Din Ven

Bjørn.

Dit Digt til Hohlenbergs Kjæreste først læst for nogle Dage siden. Udmærket! et virkelig Digt.

Din Oversættelse af Bønnen tvungen; men jeg tager den. Vil du ikke skrive til Ibsen efter Bidrag. Hans Adresse er Dresden. Det Videre finder Postbudene nok op.

Til Rudolf Schmidt.

1. Juledag 1868. [Kristiania]

Kjere Schmith!

Her er Fortællingen. Jeg er uvis paa Titelen. Kan Petersen eller du hjælpe mig med den, vel. Men ingen filosofisk! –

Vil du ikke have Fortællingen, saa er det mig ganske det Samme. Jeg er ikke glad i den. Men den var mig en Nødvendighed.

Ak, ak, ak Fru Thoresens sidste Bog! Sig Intet om den, dræb hende ikke! Der er Disharmoni og Chaos i hende, Stakkel, det har ikke lykkets mig endnu at læse første Kapitel ud! –

Godt Nytaar! Jonas Lie skriver for dig, – kunde jeg blot faa ham til ogsaa at skrive Andet, han er Manden! Han er gaaet helt over til Rasmus Nielsen. Nu først forstaar han.

Tak for det gamle Aar, kjere Schmith! Tak for Kirkehistorien nu sidst! Jeg holder paa med den, jeg fik den først ganske nylig.

Digtet til Ericson stortænkt! Virkelig storslaaet. Men der fik jeg fat i Noget, jeg længe har grundet paa, naar jeg læste dine Digte. Er de Digte? Jeg faar her den store Tanke, den energiske Vilje, men jeg faar ikke Landskab, Sceneri, Personer, jeg faar ikke det levende Liv. Jeg staar saa at sige altid ene under en Stjernehimmel.

Hils tykke Petersen, nu skal jeg ifærd med et langt Brev til ham. Tak for det gamle Aar!

Din

Bjørn.

Hils din Mor og Holenberg!

Kommer den Strofe i Fortællingen «For første Gang faldt det ham ind: havde han sagt hende Alt? o.s.v. – –» kommer den forstyrrende, saa stryg den. – Den er rigtig, men den fører maaske bort og paa Afveje.

din

B.

Til Johanne Luise Heiberg.

28/12 1868. [Kristiania]

Kjere, kjere Fru Hejberg!

Min Kone svarer Dem naturligvis paa det Brev, men jeg maa ogsaa! Første Juledag ifjor var vi hos Dem i et elskeligt Selskab, som De gjorde for os. Første Juledag iaar modtog vi Deres Brev paa Sengen og jeg læste det med Taarer. Javist er De af de Trofaste i Landet, og De synes at forstaa, at vi ogsaa er det. Hvor er de ikke faa! Og hvor rigtigt, at det er Evnen til Tro i det Store og det Lille, som er borte af Tiden, og det er den, som med overordentligt Arbejde nu indføres igjen.

De samme Vilkaar giver samme Erfaringer, og Deres opfriskede virkelig vore; thi midt i Kampen, i alle Fald som den føres her, er der mangfoldige Ting, som holder Sindet friskt, saa det Onde snart glemmes, og Karoline har dertil sine velsignede Smaa. Men ganske vist har hun lidt mere end hun har villet tilstaa mig. Her er i Norge nu et stort Gjenfødelsens Arbejde; vi har hver vor Part af Arbejdet, følgelig af Forfølgelsen, og da jeg er saa ulykkelig at have Del i alle Parter, saa nyder jeg ogsaa Æren af Forfølgelse for dem alle.

Her er Præster og pietistiske Mænd og Kvinder om muligt mere rasende paa mig end den Kristiania Negativitet, som jeg fra min første Optræden har været en Pest; den gamle Æstethik er ikke mere vred end Universitetets Professorer, som ikke faar i Stilhed udelukke Aanden af deres velindøvede Kammeradskab, og vort politiske Stang-Koteri ikke mindre end de svensksindede Amalgamister, og disse ikke mindre end diverse andre Koterier, hvoraf vor partiløse Jordbund er aldeles oprodet, og som jeg altid har havt en ulykkelig Trang til at ophidse mod mig personlig, fordi jeg har krævet Interesser og Idebevægelse af dem ved en eller anden personlig eller offentlig Leilighed og forset mig stygt med fEx. at forsvare Danmark eller noget andet Fjernt, netop, som det bedst passede dem at være i Fred i et lidet lunt Had eller en magelig Fordom. Se, dette har optaget mig, dette er mine «Stjerner», ikke saa fredelige som Deres afdøde Mands; men temmelig udviklende for mit hele Menneske. Karoline har den dejlige Evne at kunne være med, men ganske vist har hun større Stunder til mismodig Betragtning end jeg, skjønt hun er den modigste Kvinde jeg har kjendt, ja, det var hendes Mod, som i sin Tid gjorde et saa uimodstaaeligt Indtryk paa mig.

Hvor er saa mit Parti, spørger De? Mange Aar frem i Tiden! Det, jeg allerede skulde have ifølge Naturens Orden, har Maalstræverne frastjaalet mig; men deres uklare Bestræbelser og i mer end een Henseende uklare Førere begynder dog allerede nu at samle sig mere og mere om det Centrum, hvor jeg altid har staaet, og jeg har nydt en og anden Forsmag paa senere Glæde. Der er nemlig den Hemmelighed i mit og jeg tænker Alles Arbejde: man ønsker Indflydelse, min Ærgjærrighed er i hvert Fald denne, at slaa mine Meninger til Sejer (de store; de smaa lader jeg falde eller sejre, som de selv vil) – Min Ærgjærrighed er Magt! Og tro De mig: havde Folkebladet, det eneste Blad som har arbejdet for udvidet Stemmeret, ikke vist sig at have Magt, saa havde jeg faat være i Fred. Raseriet mod «en Digter» er ganske betegnende; thi det er Aanden, som nu maa ind i de døde Former, i vor konstitutionelle og al anden Løgn, – og kommer vi kun saa langt, at derom kan danne sig Partier, saa er vi mere end halvvejs fremme. Dertil har «Digteren» bidraget mere end nogen Anden; sidste Gang her var Partier i Landet, var Henr. Wergelands Dage, nu er her atter Partier, og Maalstræverne, Frihedsmændene, Anti-Amalgamisterne, de Kirkelige, Bønder og Aandens Mænd er en Stund samhørige, og de gaar ikke fra hinanden uden for at falde i forskjellige Partigrupper, – og med Partier er Arbejde og Fremgang! Den Søvn, den falske Forsoning, den Ligegyldighed og Aandstræthed, som har været over os i Aarvis, Gud i Himlen, hvor var den ikke forfærdelig!

Nu er her naturligvis nok af Mænd, som ogsaa er med at raabe velkommen! til den nye Tid, siden den ikke længer kan stænges ude, men som vil have den ind i forud givne historiske Former, mens Sandheden er, at hvert Land fører en Historie, som aldrig har været før eller andetsteds, og skal ikke være ræd derfor, men modig og glad! Her er en Nytaarstid over Norden, mindre end nogensinde kan vi gjentage egen eller Andres gamle Historie. Alle hine «Højesterets» og andre doktrinære Betænkeligheder er derfor utidige. –

Eders Udvikling i Danmark, den jeg nøje kjender, har givet mig megen Klarhed og givet mig Ild og Tro. Hvad har jeg ikke det unge gjenfødte Danmark at takke! – – Og saa det gamle, det overmaade gamle Danmark! Jeg læste nylig nogle Prækener af Martensen, hvor fin, hvor klar, hvor klog – og hvor gammel!

Men De er den evig Unge, eller rettere den evig Dem foryngende! De forstaar ogsaa mig, hvad jeg engang troede umuligt; De var vor elskelige Veninde, som jeg vandt nu sidste Gang i Danmark, men Karoline alt tilforn, De er et dejligt Menneske, som jeg kunde sige [hvad] Fanden det skulle være! og som jeg er vis paa til det Yderste.

Vi har husligt havt en mageløs Vinter. Det er sandt, man kryber tættere sammen i Uvejr. Hvad har ikke Karoline været mig! Og vore Venner, hvor mageløse! Iblandt disse Dunker. Til Vaaren gjør jeg en Rundrejse med nye og gamle Fortællinger, jeg kommer inden et Aar vel ogsaa til Danmark, dog først til Sverige. Jeg vil læse mig et Hus til.

Kjere, har De kiget i Fru Thoresens sidste forfærdelige Bog. Jeg kunde ikke læse længer end første Kapitel, saa styrtede den med Brag ned over mig, jeg hører af Andre, som har strævet lenger, at den er forfærdelig. Nej, hun kan ikke med at være alene, hun maa i alle Fald ikke tro, at hun er det, jeg har faaet store Betænkeligheder. Var De her nu, saa talte jeg med Dem om dette.

Karoline er som De: trofast i Had og Kjerlighed, hun kan ikke, trods al ønskelig Venlighed, med Fru Thoresen, og jeg siger Intet dertil, hun er jo usand. Hvad der i denne Usandhed er Begavelse og hvad Forvirring er derimod til at overveje; thi en ikke ordnet, eller bestemt Begavelse gjør uvilkaarlig usand, og et ikke ordnet Liv gjør forvirret. – Har De Glæde af Clemens Petersen? Fortæl mig lidt!

Hør, Brandes er en farlig Begavelse, han gjør Sort til Hvidt, og Hvidt til Sort, han tilbringer egenlig ikke sin Tid med Andet! Det er jo aldeles vilkaarligt og tilfældigt hvad han roser. Og lad den Samme han har rost, tirre ham, saa ser han de samme Ting i et andet Lys. Nu er han Bournonvilles, Robert Watts, Erik Bøghs, det underordnede Kjøbenhavns. «Kjøbenhavneriets» æsthetiske Trompeter; Gud bevare os, jeg vilde før være Hestgardens militære! – – Skal Os elskelige Høedt til Theatret som Chef snart? Det synes at modnes nu! Skal ikke De snart slutte? Og to-tre Prøveaar med Høedt, hvori en stor Del af Deres Arbejde kastes rundt Væggene?? De tager det vel roligere end jeg; De har uddannede Forhold at støtte Dem til, her maa man selv arbejde Forholdene op, her er ingen Forudsætninger. Ved De, at De har skaffet os Brun? Det er saa sandt som det er skrevet. Er dette Heyerdahls Løgn? Det kan ingen Andens være end den storvovede Sejlduksfabrikant.

De bør sige Etatsraad Krieger, at nu er her Udsigt for at baade Dunker og Motzfeldt temmelig snart kommer i offentlig Virksomhed. Næste Gang man slaar for dem, gaar det ufejlbarlig. Det var blot Aftenbladets og Aftenpostens Fejghed, som gjorde, at Dunker dennegang ikke blev Formand (og Ordfører). Havde jeg itide anet, at han selv havde Lyst til ad den Vej at vinde frem, saa havde jeg gjort det uden Nogens Hjælp, blot ved at skrive fEx. fire Uger efter hinanden; thi her stod Folk færdige, som vilde tage Agitationen paa sig, men i mit Ugeblad kunde jeg, fordi jeg vidste det for sent, kun skrive een Gang.

– Arnljot Gelline er et stort Digt paa mange Sange. Jeg elsker det. Og det forløser Høststormene af det Gamle, som raser mod mig selv i denne Tid.

Deres hengivne

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til Carl Ploug.

28/12 1868. [Kristiania]

Kjere Ploug.

Svenskerne har ikke, end en eneste een, villet bide paa den skandinaviske Brudegaves «listige Krog».

Nu foreslaar man derfra med Sikkerhed for godt Udfald at vi giver hver vort Bogskab. Jeg mælder Dem dette, og beder Dem mælde Hr. Carlsen, Hr. Krieger dette – de Eneste jeg udførligere har skrevet til. Her skal den Sag kunne gaa, skjønt for mig har den med det Samme tabt Hovedinteressen.

Fatter De nu vor politiske Stilling? Skandinaverne af vor Fraktion har faaet (ikke søgt) Forbund med Østlandets Maalstrævere, der overvejende er Politikere. Amalgamisterne (paa Broch nær, som er paaveje til os) er i Iveren for sin Sag blevet Modstandere af den fri folkelige Udvikling i Landet selv (og har forført Morgenbladet til at tage sig en Mening for Lejligheden, det har jo ellers ingen). Ikke alene er de af Fanatisme drevet over i denne Yderlighed men ogsaa i den: næsten at hade Danmark! Dels fordi vi bruger til Feltraab «Danmark med, før vi tør gaa videre», dels fordi Danmarks demokratiske Udvikling er et farligt Mønsterbrug for os selv som maa gjøres suspect. «Ingen ved, hvad dette fører til», o.s.v.

Sagen er: ligesom det er Bogtheorier som fra først af har villet skabe et England-Skotland af os, saaledes er det fremdeles fejlagtig opfattet Historie, som skal konstruere Fremtiden, istedetforat vor indre demokratiske og vor ydre Foreningshistorie er Tingenes egen, er vor, og har sin egen (ny) Fortsættelse. Her tror vi nu fuldt og bredt: jo løsere Forening, jo fastere. Og ikke før Folkene selv vil, og ikke fælles om Andet end Krig, – hele Resten efter Aandens og Haandens egen Trang. Ingen Unionsrepræsentation, i det højeste Ungarns Delegationer. Da tror vi, at Folkene vil elske hinanden og ret blive hinanden tro, Jeg faar nu Dunker til at udarbejde for Folkebladet Ungarns Foreningsakt, belyst af denne Aand.

Den politiske Forening mellem de forskjellige spæde Partibegyndelser, og som især er kommet Stortinget tilgode, har jeg en væsentlig Andel i; det Stang-Hielm-Morgenstjernske-Lassonske Had (i Mgbl. og Selskabslivet) er jeg beæret med af den Grund og ingen anden.

Kjere Ploug, saameget Arbejde og saamegen Fremtid har jeg ikke før set i dette Land, og har derfor aldrig følt mig saa glad herhjemme som nu.

Vil De hilse Deres elskelige Hustru, Frøken Zahle og øvrige Venner. Hils Rosenberg med hjertelig Tak for hans fyndige Brev med et kosteligt Forsøg paa at være vred paa mig, som med stor Uret havde overfuset ham. Jeg arbejder fortiden paa en Oversigt over vort Forhold til Danmark, det kan trænges. Med Arnljot Gelline til Dato hjertefornøjet, – kan derfor haabe det Bedste. Med Hilsen fra min Kone med Lykønskninger for det ny, med Tak for det gamle Aar.

Deres

Bjørnson.

Vist har Brun faaet danske Authoriteter til at anbefale sig som Bestyrer af vor nationale Scene!! Hvad kan de forædte Authoriteter fra Christian den Ottendes Tid ikke gjøre. Og De siger, han kan passere! Tror De endnu saa lavt om Æstethik og Kunst, at Løgn og Væsenets Usandhed kan lede den eller udøve den?

Men jeg vil fortiden ikke slaas med Dem.

Til Rudolf Schmidt.

9/1 1869. [Kristiania]

Kjere Schmith!

Nej, ikke en Stavelse af Arnljot, jeg vil dog ikke have alle Kjøbenhavns Hunde snusende og pissende paa det, før det endnu er færdigt; thi hvordan Fanden skulde jeg saa faa det færdigt? –

Dine to Vismænd kommer i rette Tid – til alle Tider. Kun skulde jeg ønske at Drømmen var slig, at den med Sandsynlighed taalte to Udtydninger.

Til Sars taler jeg strax; (Zoologen er i Finmarken altsaa længere fra os end Rom fra dig og for Breve det femdobbelte).

Om Ernst Sars skriver, er en anden Sag. Med Nielsen og al Tro har han længst brudt, ikke med Voldsomhed, men med Ligegyldighed; han er stærkt optaget af Andet. – Jonas Lie er ifærd med at skrive; men har været kleinvorren (af Gigt) i det Sidste.

Kulturbreve herfra kan blot eet eneste Menneske skrive, og det er mig. Thi Theorier vil du faa nok af; Syn paa Virkeligheden vil du ogsaa faa; men disse to Ting forbundne, eller Alt seet af et hemmeligt idealt Øje – ja, Bang stræver med det, men gjennem uklar Form. Forlanger du Partiudtalelser, der bliver synonyme med Programmer (støttede paa vilkaarlig historisk Opfatning) da faar du dem i Dusinvis af Sars og hans Kolleger. Muligt du kan faa en enkelt Sag løftet og dog sand; jeg tror det ikke, før jeg ser det.

Men jeg skal tale til Sars og til Bang. I det Hele skal jeg virke saagodt jeg formaar. Til Fru Thoresen har jeg talt.

Send mig min Fortælling tilbage; den er for Nordmændene. For dem jeg læste den, er den blevet kjær; – forandre den kan jeg ikke. Jeg ved ikke et Ord mere om den, synes ikke om den, men kan Intet rette. Jeg har det oftere saa.

Digte skriver jeg næsten aldrig. Jeg holder Taler. Sig: kommer saa ikke Heftet? – Lad mig dog faa se en Begyndelse!

Naar jeg taler om Kulturbreve til Folk, vil de vist heller ikke, da de ikke kjender dig, skjønne, hvad du mener, før de har set Prøver. – Jeg kan ingen skrive for dig; jeg skriver jo paa min egen folkelige Vis udenom al Filosofi.

Ja, Kirkehistorien er mageløs; jeg er endnu ikke færdig med den; naar det bliver, skal jeg skrive om den.

Hils!

din

Bj.

Til Rudolf Schmidt.

21/1[–15/2] 1869. [Kristiania]

Kjere Schmidt.

Tre Anfald nu efter hinanden har budt min stærke Natur Vilkaaret af at overgive sig til en Mavebetændelse paa Naade og Unaade, eller at slaa sig igjennem, og den har slaat sig igjennem. Men jeg er ogsaa mat som efter Slag og Fare. Derfor korte Svar:

1) Er det din Mening at tage den hele Arnljot? Det vil dog vanskelig gaa. Et Stykke eller to passer først, naar Bogen i hele sin nye Tone har givet Syn for Enkeltheder. Jeg skjønner ikke, det paa Forhaand vil gaa. Men staar du stærkt derpaa, kan jeg gjerne sende dig Noget.

2) færdigt.

…

9) Fru Thoresen, som i alle Selskaber er efter mig som en – Fru Thoresen, blev glad ved Tilbudet, thi denne ene Finger holdt hun sig til, hun vilde tale med mig, og det fik hun da! Nok saa glad ved det forresten.

10) Til Welhaven skal jeg tale. Digte har han vistnok; Prosa naturligvis ikke.

Jeg kan ikke mere

Bjørn.

den 15de Febr.

Naar jeg ikke kan ret nærme mig Venner, er jeg fangen af stærke Tanker og Strid, og det har været mit Tilfælde nu. Bogen, eller Tidsskriftet er kommet, nu skal det ogsaa faa sin Melding. Det er rent ud fortrinligt, det Bedste vi i Norden har havt. Jeg har endnu ikke mere end bladet. Ja, min Ven, fortsæt! – Har du Stræv, saa har du her Løn, dette er epochegjørende. Og du er Administrator som faa, det har jeg altid sagt. Cl. Petersens to Breve om Ølenschlæger er glimrende og for mig stort vækkende.

Jonas Lies Brev er færdigt. Tag hans Digt: Tung Luft, du har et Publikum, som ikke har læst det før. – Han bliver nu en stor Digter, det slaar ikke fejl. – Har du læst min Strid med Fr. Brandt i Aftbl. Du maa læse den! Thi eet Synspunkt gaar gjennem Alt, jeg renser Samfundet saa godt jeg formaar, Gud skal vide, det er ikke meget. Men for den, som har set Hr. Brandt klædt saaledes nøgen, og ved, at i ham er en hel Klasse Nordmænd klædt af til Skindet, de føler Noget derved, som de ikke klart kan sige sig, men de lægger efter den Dag strengere Maalestok paa Mangt og Meget iblandt sig.

Lev vel! din

Bjørn.

Jeg sender dette Brudstykke af et Brev og fortsætter det.

Til Rudolf Schmidt.

17/3 1869. [Kristiania]

Kjere Ven,

at du ikke siger mig, hvad det er med Petersen, at du ikke giver mig en positiv Vished, istedetfor et Par Udbrud, at du kan gaa ivej med en hel Hoben Forretninger uden først at have gjort dette, forfærder mig, og jeg vil aldrig kunne glemme det.

Skaf dig den udførligste Besked, anvend Tid baade paa at samle og at fortælle, var han blot din Medarbejder i vor dyrebareste Sag, han var min Ven, og som jeg har grædt og spekuleret, jeg kommer jo dog ikke af Flekken, Gud, i hvilken Tilstand du har sat mig.

Redaktør jeg? Du skal gjerne faa mit Navn til din Gjerning, jeg stoler fuldstændig paa dig. Men jeg giver ikke mit Navn uden til egen Gjerning, og den vil blive sparsom, jeg skal jo nu til at rejse. Desuden at sætte det over Clemens Petersens forat dække det, ak ja, jeg har Hjerte til at gjøre mere end det for ham, men der er i Tingen ligesom en uhyre Indrømmelse til Snakket, det bliver som et Mord istedetfor et Kjerlighedens Dække.

Tag en fremmed Mand til det, tag Henr. Ibsen. Rejs ned til ham i Dresden, uopholdelig efter Modtagelsen af dette Brev. Der er noget Stort i hans Natur, bryd dig Fanden om Resten, hold dig til hint. Læg Situationen op for ham, han gjør det, han ændrer kanske endog Bopæl for den Sags Skyld.

Han kan ikke vægre sig forat være med, naar Sagen er den største og han kan gjøre alle os en Tjeneste, som arbejder [paa denne Sag].

Men – vær først sikker som Gud paa, at Petersen er skyldig, at det er Ret vi gjør, naar vi for Sagens Skyld, for alt det, vi lever for i dette Liv, maa dræbe hans Navn. Herre Jesus! –

Ja, jeg kan ikke mere.

Lev vel!

Din Bjørn.

Hvad er det for et sidste Nummer af «Norsk Folkeblad» du har baaret til Orla Lehmann? – Hvor, eller i hvad «skulde han løfte Situationen»? Dødsstraffen?

Hils Nielsen! Hils dig selv, kunde jeg nu tale med dig i to Dage uafbrudt.

Til Rudolf Schmidt.

18/3 1869. [Kristiania]

Kjere Schmidt, med Undtagelse af den første Dag, hvori mine Evner var lamslaaede, har jeg siden været vis i min Sag: normal og frisk har han intet gjort mod Lov og Ærbarhed. Jeg har gjennemgaaet ham: det er saa umuligt som at jeg i saa Fald havde havt ham til Ven i over 12 Aar. Men det ved du som jeg, at Rosen gjorde ham vanvittig, og navnlig at han ikke taalte Vin; sommetider dog bedre end til andre, formodentlig efter Sygdommens Grader; da var han gal, da var der jo ingen Regel længer oppe, han blev et Dyr. Jeg saa ham aldrig sammen med Fruentimmer under slige Forhold, men jeg saa Vellysten i hans svære Tunge, hans hængende Øjne og Mund, hans valne Hænder, – og strax Galskaben var borte, – det fineste, strengt beherskede Sind, som kunde rødme, naar han ikke fik dække Plumpheden bag en Vittighed, thi saa var han gjerne med. – Har han syndet, det har været i Rosens Vanvid, denne djævelske Sygdom, som jeg med Sjelelidelse har studeret i ham, og fra hvem jeg kunde forstaa Frederik den Syvende bedre end Nogen, jeg endnu har talt med. Rosen er Vanvid, i alle Fald under visse Forhold, Petersen har jo i den bare Skjorte løbet rundt Huset ved Nattetider, dengang han boede hos Glud, kom ogsaa i disses Sengkammer. –

Tænk dig om, hvor behersket han var: skjønt en Gourmand, aldrig en Skillings Gjæld for den Sags Skyld, paaholden. Han kunde spendere paa at holde sine Søstre i Byen, men ikke paa en glad Aften, naar ikke Lejligheden var lidt extra. Og sin Arbejdstid, hvor ubøjelig ligeoverfor al Slags Fristelse passede han den ikke. I kunde ikke faa ham med for Alt, som var til. Hans Vrede; hvorledes tæmmede han den ikke; blot Tid til Eftertanke, og han havde faaet Tilfældet roligt indordnet, og gav Vedkommende en Tankegang, som undskyldte. Hans Intelligents var alle hans øvrige Evner saa overlegen, at jeg tror han foran et smukt Fruentimmer, som gjorde tydelige Tegn, ikke engang kunde fornemme en Erektion, blot besat af Iagttagelsens Brynde som han strax blev.

Men beherskede Rosen ham, eller blev han fuld (hvad han blev af to Glas; Vin var Gift i hans Natur, som i alle Rosensyge), da fløj jo hadefulde Ord de bedste Venner i Ansigtet, og han var styg – hvor var han ikke styg! Men da var han ogsaa uansvarlig.

Dette maa nu undersøges, og vi maa tage os deraf. Hans bedste Venner forstod ikke dette Forhold med Rosen, og Lægerne forstod det jo ikke engang med Frederik den Syvende «en Blanding af et Dyr og et Geni.» – som de Fæhoveder udtrykte sig; thi Sagen var, han var syg, sindssyg, hvergang Rosen var oppe i hans Natur, og det var meget ofte; thi ogsaa han nærede den med Vin.

Tidsskriftet. «Er Nielsen farlig syg, maa det hvile. Dør han, maa det dø»; saa talte Dunker igaar, men dette er saare betænkeligt. At lægge dette Tidsskrift ned nu, er at lægge hans Synsmaader ned for flere Aar, er at opgive en Kampens Stilling. Ja, man kan sige: han har gjort Sit, vi faar nu gjøre Vort; Tidsskriftet er for os mere end for ham; det faar prædike og udsætte i Digt og Forklaring, hvad han har sat i System, den nordiske Aands Trofasthed, dens Fædrelandskjærlighed i Himmelen som paa Jorden; dens ærlige Enfold og dens dybe Tanker, dens Had til det Letfærdige, dens Syn for Hjertelivet.

Men jeg kan ikke udtrykke dig, hvor det er mig imod at sætte mit Navn paa, naar min Virksomhed skal indskrænkes baade reelt af mine andre Gjøremaal og formelt af dine opstillede Betingelser. For Sagens Skyld kan jeg gjøre meget; men dette sker i hvert Fald i den dybeste Uvillighed. Der er noget Usandt i det. Helt sande Forhold kan i ingensomhelst Forening af Kræfter opnaaes, jeg ved det; men et sandere end dette maatte kunne naaes.

Ibsen har utvivlsomt Mere liggende end jeg, han passer ogsaa bedre for denne Virksomhed; min er og bliver folkelig. Men i Herrens Navn, hvortil denne Uforligelighed. Ligeoverfor Petersen, med hvem jeg ofte talte om Ibsen, havde jeg en pinlig Følelse af, at man samtidig med at man rettede Ibsen, hvilket jo var nødvendigt, tilbagestødte ham. I alt Væsentligt stræber han jo henimod Vort; jeg følte stor Hjælp af hans sidste Bog, ja, jeg har i min Samtid (til nu, da Nielsens flere Bøger kom) ikke faaet eller rettere følt den Hjælp af nogen som af «Per Gynt».

Mener du, at han desuagtet er en Fornægtelsens Aand, da har du Ret; jeg mener det ikke. At hans Navn, som forholdsvis mindre slidt paa end mit, i Øjeblikket har mere Nyhedens Interesse for Tidsskriftet, tvivler jeg ikke om. Og skal Tidsskriftet fortsættes med Tab af Nielsen og Petersen, maa du bide i flere sure Æbler end dette, som ikke et Øjeblik vilde falde mig surt. Jeg kan og skal modstaa i ham, hvad som hører Uklarheden til – for ikke at sige noget Værre –; men det Eminente maa frem, selv om det, som i ham har en særegen, ikke ofte ægte, Blandingsform, det gjør sin Nytte og har sin Nydelse i Øjeblikket, det har Opmærksomhed til alle Tider. – Se nu paa dette med kold Forstand, og lad saa bagefter Hjertelaget for vore Opgaver prøve ham som af sig selv, uvilkaarligt, altid tilbagevendende, og jeg tror du ændrer din Mening. Kunde jeg tale med dig uafbrudt i flere Dage. – Jonas Lies Brev kommer strax. – Hils, tal med Christian Hviid om Petersen og skriv, tal ogsaa med Weilbach, gjør for min Skyld meget, lad mig høre Manges Meninger og hvad de selv har hørt og tror. Tal med Schwartz. Hils dine Forældre fra mig.

din

Bjørnstjerne.

Til Rudolf Schmidt.

24/3 1869. [Kristiania]

Fra jeg først kom frem, har jeg aldrig været taget paa Slæb, men jeg har ført min egen Skude, den være nu stor eller liden. Jeg vil fortfare dermed. Meget kunde opnaaes ved private og andre Forbindelser; jeg har kun havt dem, som mit Hjerte har fæstet mig til her som i Udlandet. Min Omgang har altid været liden; ved den er jeg aldrig kommet frem. Clemens Petersen har fra første Færd været mig til overordentlig Nytte og Velsignelse ved sin skjønne, rige Omgang, – offentlig ved sin varme Tro paa mig; thi det gjør altid et alvorligt Indtryk, at se En tro paa en Anden, hvormeget man end søger at skjule saadant.

Men derved at han altid, naar han skrev, ogsaa naar han ikke skrev om mig, har indblandet Polemik mod det, han var imod, d.v.s. har brugt mig, væsentlig til at slaa Andre med, har han uafladelig skadet mig og samlet et Parti mod mig selv der, hvor hverken han eller jeg havde noget at strides med, fordi det Meste deraf skal have sin Øjebliksvirkning, og vil have sit Ophør, strax Situationen bliver saa streng, at Ingen mættes deraf eller glædes derved. – Dette har jeg altid seet, og ofte følt det haardt, men jeg har altid tiet stille.

Den Byrde, den offentlige Afkortning skaffede hans Venskab mig i Øjeblikket; men det skaffede mig personlig saa vidunderlig meget, at jeg vilde have baaret mere end hin Ulempe, saameget mere som Mænd i fuldt Arbejde ikke altid trænger alle disse Hensyn og gjerne kan tage nogle aabenbare Fiender flere, naar disse dog alligevel aldrig er eller kan blive Venner.

Dette var Forholdet.

At jeg efter hans Fald og Flugt behøver at slutte mig til Nogen forat bestaa, ler jeg ad. Man kan gjerne lade Petersens og mit Venskab nu en Stund blive mig til Skade; det har været saa før, og det maa have sin Udgang. Men uretfærdig Anklage bærer jeg alletider; jeg har nemlig længe vænnet mig til at kunne bære den retfærdige.

En anden Sag er dette, at jeg trods din uvorne og hovne Maade at skrive til mig paa, baade har Venskab for dig (og Nielsen) og har en stor Sag sammen med Eder, uden hvilken mit Liv vilde være som slukket; thi hele Nordens Fremtid er for mig i den, og ved Arbejdets Fordeling tilfalder en ringe Del ogsaa mig. Ogsaa forstaar jeg, at det eneste Tilfælde, hvori Tidsskriftet nu kan gaa ud med blot to Navne paa, er det, om Nielsen skulde dø; thi da maa intet tredje Navn prøve at stille sig, hvor hans stod. Endvidere forstaar jeg, at da var det urigtigt af mig ikke at ville tage Pladsen ved Siden af dit. Nu derimod, – ja, der maa kunne findes en Maade, hvorpaa Sandheden bliver bedre tjent end ved mit Navn som Redaktør; saadan er ikke Situationen, at jeg skulde opgive mine Planer i Øjeblikket (af stort Værd for mig) for her af al Evne at tage fat.

Døde Nielsen, og her maatte og skulde fortsættes, ja, saa i Guds Navn; jeg maatte da lægge helt om og gjøre med Sandhed, hvad jeg gav mig ud for at gjøre. Dette idag; imorgen eller overmorgen mere, naar dit næste Brev kommer.

Din hengivne

Bjørnstjerne.

Til Frederik Steen.

Telegr. Kristiania 28/3 1869. Kl. 2.40 Eftm.

Boghandler Steen & Søn

Kbhvn.

Ja.

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til Rudolf Schmidt.

Postst. Christiania 29/3 1869.

dit andet Brev er kommet (af 22de Marts); jeg ventede paa det.

Nuvel, jeg gaar med.

I dette, at I kun vil mig, bestemt mig, er der noget for mig, som kommanderer mine Betænkeligheder ned, jeg faar gaa med. Men ubetinget saaledes, at det, jeg har bestilt, det skal Skriftet tage. Der kan gjøres en Undtagelse, men da maa jeg selv gjøre den. Her er nemlig Forholdene slige, at jeg maa bestille Artiklerne, af fri Drift faar vi ikke to til at tage fat.

Vi har en Ægyptolog Kand. Lieblein her; den sidste Opdagelse i dette har jeg bedt ham sende dig, kort, grejt. Hold paa ham til Kulturmeddelelserne, (Afhandlinger ikke). – Imorgen kommer unge Sars hjem. – C. Bang kunde under Kulturmeddelelser give Meget, netop i Slagordene er han stærk. Kjerulf endnu i Rom, men han skriver nok. En Artikel burde være stadig: korte Uddrag af andre Revuers interessanteste Artikler (f.Ex. nu af Revue contemporaine om «Fremtidens Arkitektur».) Tænk paa dette – Vedlagte Digt af mig anser jeg for et af de bedste jeg har gjort. Det har for mange Aar siden staat trykt i et lidet udbredt Blad heroppe; men det forstaas maaske bedre idag og af Danske.

[Om] «Om Husfliden i Norge» af Ejlert Sundt burde staa en liden Artikel under Kulturmeddelelser; kan ingen Anden, saa skal jeg. Bogen er i sit Slags enestaaende i al Verdens Literatur. Overhovedet, «Kulturmeddelelser» bør svulme ud til Bogens halve Indhold og vel det. Her har du fundet en Form, som forløser os, der har ondt for disse tilberedte Revueartikler, og som har mere Sands for det Essentielle end det formelle Gnieri, hvormed en Franskmand udpensler en liden tynd Ide.

Husk nu paa, naar Nielsen bessner, at alle nervøse Folk ikke er saa friske som de synes, at du er yderlig vaer, lidet talende og fremfor Alt lidet ideførende.

Om Petersen Intet mere, uden hvad han er og hvorved han existerer. Jeg skal selv sende ham Noget om tre Maaneder, maaske ikke saa Lidet; men jeg beder Ingen om Noget til ham. – Fra min Rejse til Finmarken kan meget falde i Tidsskriftet. Mine Viser her overdrager jeg da for Skriftets Vedk. til C. Bang. Nuvel, det skal gaa. Vi trænger et kraftigt Bindemiddel mellem Landene, og med Tiden skal dette blive et.

Kjereste Dunker maa selv forberede og indlede sin Mors Dagbøger og har dertil nu ingensomhelst Tid. Ja, vi vil faa mange Skuffelser; men det gaar! Har du faat Jonas’s Brev? –

Din

Bjørn.

Til Rudolf Schmidt.

[Kristiania ca. 14/4 1869].

Kjere Ven,

du maa lade – «kan jeg næsten græde» staa. Det er aldeles korrekt svarede til min Stemning og gjør paa mig det [Indtryk?], som en sand Erindring gjør, naar den er overvundet. Det med Sukkene er noget forpint noget. Og nok om det! – Jeg takker dig for den virkelige Omhu du viser disse mine Kjæledæggger (som blev til sammen med «Olaf Trygvason» og «Det var der Ingen, som vidste» og «Bergliot») – og fortælle dig, at den Clemens Petersenske Historie river mig op ret som det er. Jeg har nu skrevet ham til, jeg vil have fat i hans Tænkemaade og Tilstand, jeg holder ikke dette ud. At vide ham paa Landevejen uden Trøst eller Udsigt og dog muligens at kunne gjøre Noget, naar man bare vidste, hvor man skulde begynde og med hvad, – se, det har drevet mig til at skrive. Jeg kjender jo næsten alle Forfattere i Tyskland, og hvor vi ikke har personlig Bekjendtskab, har vi et andet. Jeg kjender ogsaa saamange Landsmænd i Amerika, om han vil did. –

…

Hils Alle, som vil have en Hilsen fra din Ven

Bjørn.

Til Rudolf Schmidt.

Postst. Kristiania 19/4 1869.

Kjere Schmith,

tusind Tak for Hæftet No 2; det er en Ære at staa med paa saadant. Det er en lykkelig Forening af Literat og Boghandler i dette Foretag, som naturligvis udelukkende skyldes dig. Aanden i det Hele saa ædel, tillidvækkende; det maa i Længden faa en overordentlig Udbredelse. Men det ser jeg, at en Tid maa her holdes ud. Navnlig er man i Norge saa gjentagende skuffet paa Tidsskrifter af de bedste Navne (de to Proff. Munch, o.s.v. o.s.v.) at de sandelig nok ser sig for. Men vent nu lidt! –

Ossian Sars giver stadige Bidrag. Over de første strax Fortegnelse. Prof. Kjerulf meget syg i Sydfrankrig. Han skriver aldrig i «Morgenbladet» – Du skal faa flere Bidrag herfra end jeg selv turde haabe; men jeg vil have bestemte Titler at byde, og det kan jeg ikke endnu.

Min Rejse skal du se Frugter af i mer end een Henseende.

Men Brev kan jeg ikke skrive i denne Tid. Du skal siden faa vide hvorfor. Her er Alt vel; min Kone venter en Lill[e] om en Maaned. – Skulde jeg læse alle Steder, hvor jeg er indbudt, blev jeg ikke færdig paa eet Aar.

din

Bjørn.

Til Rudolf Schmidt.

9/5 1869. [Kristiania]

Kjere Schmith!

Dit sidste Brev, som svævede efter mig paa mine Rejser, likte jeg forbandet godt. At Tilstanden var miserabel forstod jeg; men vant til idelig at have med Begyndelser og Begyndelsernes Mistro at bestille, generer det mig ikke, – naar det kun ikke generer dig. Du skjønner vel, at Indtægten er mig total ligegyldig, baade af mit Arbejde og mit Redaktionsbidrag. Saa at, – kan du og Steen komme ud af det, naar jeg (og Nielsen?) helt kommer ud af Betragtning som Indtægtshavende, da vær’sgo’! – Foretagendet er stort og ærefuldt.

Da du i sin Tid talte om 800 norske Abonnenter, lo jeg! Her har aldrig noget videnskabeligt indenlandsk Maanedsskrift havt over 300 Ab.! Herefter maa du rette dig! Man læser sit Tidsskrift i Athenæum og spenderer 3 Spd mere i Vin. Her er alle Damer udenfor, ogsaa alt ungt Folk, ogsaa alle Grosserere, nogle Embedsmænd læser sligt, Andre ikke. Men du ser, hvorledes jeg i Folkebladet gjentagende agiterer for at indføre slig Læsning i Husene. Min sidste Mælding (af andet Hefte) vil have Virkning. Saaledes skal jeg blive ved, og det er min faste Tro, at i Længden netop dette Tidsskrift skal gjøre, hvad de andre ikke har kunnet gjøre.

Det aandelige Liv i Smaabyerne er næsten begrædeligt; men nu har jeg sat mig i Rapport med det een Gang for alle, jeg er begyndt paa noget, jeg gjør til Livsgjerning. I Længden skal ogsaa du se Virkning deraf.

For min egen Del har jeg havt en vidunderlig Rejse, som jeg nu efter et Par Dages nødvendig Hvile fortsætter. At mine Bøger var Folkelæsning i den Forstand havde jeg Bæst ingen Forestilling om; havde jeg havt det, havde meget i min Aarsgjerning været anderledes. At jeg selv var afholdt igrunden, troede jeg fast paa; thi dels «haver jeg intet Galt bedrevet», dels er jeg saa omtrent Forfatter af alt det, der er blevet levende Sang i dette Folk, og min Optræden er altid ravnorsk, ja, typisk. Men at jeg var det i den Grad, var mig nyt og skjønt.

Ossian Sars giver dig Bidrag med det allerførste. Martin Arnesen (Adjunkt paa Fr.hald) giver dig Bidrag til Kulturmeddelelserne, svarede venligt (Stedsnavne m.m.). Kand. Fasting havde desværre til sin store Ærgrelse leveret for længere siden «Nordisk Tidsskrift» en Afhandling om Religiøsiteten her og i Danmark med alt Tilhørende, – han har prøvet at faa den tilbage for vort Tidsskrift. Prof. Kierulff sterkt optaget. Men det gjælder med norsk Publikum som med norske Forf: du maa smøre dig med Taalmodighed. – Der er en saa stor Dygtighed i dig, at jeg haaber det hænger ihob, til jeg heroppe har faat dannet en fast Stok baade af Abonnenter og Forfattere. Mindre Tid end et halvt Aar til sker det ikke paa.

Jeg skriver et Digt i disse Dage, som du skal faa; om du vil have det strax for at faa det i næste Hefte, saa sig til; jeg ender det i disse Dage, filer det da med det Samme; det er ganske godt, men kort. Jeg er nemlig saa optaget af alle de Breve, som venter mig, at Halvdelen af min Tid er Forretningernes; selv er jeg stærkt forkjølet.

Et nyt Susjett: Olav Trygvasson, norsk Festskuespil beskæftiger mig nogle Timer hver Dag.

Min Helt, hold bare ud, vi skal i Længden gjøre det godt isammen, men Slagfeltet kan ikke altid ligge, hvor vi vælger det, ej heller Tiden bliver den, vi selv attraar.

Hils din Mor!

din

Bjørn.

…

Til Johanne Luise Heiberg.

21/5 1869. [Kristiania]

Kjere Fru Hejberg!

Hvad jeg i Maaneder har tænkt paa, maa jeg dog endelig engang gjøre, nemlig bede Dem gjøre Rejsen med til Finmarken! –

Ved De, at man ikke har set nordisk Natur i sin Storhed, før man har set Finmarken? Ved De, at det er (vel benyttet) den sundeste Rejse, et Menneske kan gjøre? Fra Kjøbenhavn didop er det længere end fra Kjøbenhavn til Rom, og hele den Rejse tilsjøs, paa et Dampskib, som gaar indenskjærs paa tre korte Stykker nær, altsaa en Rejse paa sit eget Stuegulv, med saamange Hvilepladser som man selv lyster.

I Midten af Juli maa vi allersidst være der for at se Midnatssolen; jeg har Venner langs den hele Route, De vil med Deres Datter eller Døttre rejse som en Svane og i Anløbsstederne hvile som Prinsessen paa Ærten! –

Personlig er jeg daarlig Opvarter, men jeg faar alle mulige Mennesker til at varte op; det er dog ogsaa en Egenskab. – Jeg har ikke det mindste Haab om at De vil gjøre Rejsen, men jeg skriver dette bare forat befri min og Karolines Samvittighed. Der er nemlig ikke Sted paa Jorden, som vil byde en theatertræt Sjel større Hvile, end Nordlandenes kolossale Ensomhed i en Luft saa høj og ren, at man ser 11–13 norske Mil som hernede ikke 2, hvorved de vidunderlige Fjelde rykker sammen omkring En til Eventyr og dramatisk Handling, Øgrupperne bliver svømmende Sagn i Flok og Følge, som følger og forfølger; de vilde Fugles Millioner opskræmte Fantasiflokke fra Eddatiden, Fiskenes Mængde, som undertiden løfter Baaden, gjør Sjøen til det underste Gulv i et af Rans Huleslotte.

Omgang med Mennesker, hvis Himmel er Sufitternes Theaterlappe, hvis Tro er Molbech, hvis Samvittighed er Publikum, hvis Ord er Øjeblikkenes Krav, hvis Haab er Haandklap og højere Feu, hvis Liv er Skinsyge og Bagtalelser, og hvis Glæde er Caffe-Slikkerier og Ros af Robert Watt, – lad den jage Dem et Par Hundrede Mil nordpaa gjennem Havluft fremover Sjøens Midtsommersolflade, langs Holmer, Fjeld, op mod de tause Undere, som rager ind i Tilværelsens Urtid, og som kun den fri, hærdede Tanke kan bestige og udgrunde.

Naturligvis, De bryder Dem ikke om, hvad jeg skriver; men skulde det stikke Dem, – jeg er at finde langs Kysten fra Tønsberg til Kristianssand paa Forelæsninger; et Brev eller Telegram naar mig nok. Fra Kristianssand tager jeg direkte opover til Nordlandene.

Karoline kommer desværre dennegang ikke med; hun skal have sin Kamp; jeg er hjemme en Stund og venter paa den. Mine Forelæsninger hidtil mageløse, mit Humør Sommerens. Karolines ogsaa; kun at hun maatte komme med til Nordlandene, det eneste Sted, hvorhen hun ikke har fulgt mig.

Gud velsigne Dem

Deres i Ærbødighed hengivne

Bjørnstjerne Bjørnson.

Tusinde Hilsener fra Deres

Karoline Bjørnson.

«Maria Stuart i Skotland» havde i Stockholm gaaet 18 Gange, dengang jeg sidst hørte om den. Fru Hwasser. Det er den tredje af mine Roller, hun er blevet berømt ved, og som hun har gjort berømt i sit Fædreland.

Til Rudolf Schmidt.

[Postst. Kristiania 14/6 1869].

Kjere Schmidt.

jeg har glemt det Altsammen! O, Vældige, tilgiv mig, hele Digtet har siden lagt der, jeg har været paa Rejser, og er kommet hjem nogle Dage for at gjøre Taler og Sange til Studenterfesten, jeg slap ikke fri.

Fastings skal du tage, vi maa faa den skrivende Ungdom med, fordi de maa lære sig til at læse sig selv. Faa du istand til næste Nummer af hin samme Jungersen et Supplement, hvori det (bl.A.) staar, som du i Brevet til mig antyder; faa det istand for Fastings Skyld, og lad det derfor skrives med Kjerlighed.

Hin Jungersens Artikel er skrevet med en Sabel eller med et Plogjern; den stammer ikke fra Videnskabens Kamre, men fra den fri Luft, ikke fra Tænkning, men Handling og Sproget er oplevet, Udtrykket telegrafkort, men dens Mine, som siger det, supplerer.

Hvad min Rejse fører med sig i sin hele Vidde, ved jeg endnu ikke. For mig selv allerede nu det Vidunderligste. Blandt Andet læser jeg for Skolernes tre øverste Klasser, de har Sange færdige, jeg læser, over os og om os Blomster og Flag og Hurra. 800 Børn, ja 1200 paa een Plet, i et Hus!

Ganske kraftige Tag tager jeg, og da igjen for Arbejderne og Betalingsforedrag for «de Dannede (!)». Jeg fortæller mere end jeg læser, og hvad Pokker der falder mig ind, naar jeg kun kan faa en løftet Time istand og saa Et og Andet sagt. I Festerne og Selskaberne har jeg store Sædemarker. – Men skrive? Nej, ikke engang et Brev. Jeg har min fulde Hyre fra jeg slaar Øjnene op, ja, selv min Fysik bukker under i et saa uafladeligt Øse af Taler, Mad, Nattevaag, Champagne, Høfligheder, Omfavnelser, Venskabsstiftelser, Fortrolighedsudbrud og Hurraer! – Og saa er det Vaarens Tid med de utallige Blomster! – Jeg kan ikke lang Tid ad Gangen, jeg maa hjem igjen i Fred, og nu, Gud være takket, sidder jeg her atter.

Tidsskriftet er ypperligt. Hin Krebs-Artikel rigtig styrkende, de fire Landslag brave. Men forsøm ikke Kulturmeddelelserne! Jeg skal nu skaffe dig nogle gamle Brokker ogsaa herfra; mig synes de ellers tarvelige nok, de sidste. Din Kritik skarp; men det er det samme, naar den bare er konsekvent, saa det har en eneste Karakter. – Som før sagt: tag du mit Honorar baade for det Ene og Andet, det er mig en Glæde at være med saa langt jeg i denne Festernes Tid kan strække mig, og Glæden vil være forøget, naar jeg kan vide dit Arbejde betalt. Men min Mening om ydre Fremgang er denne: naar det har bestaaet eet Aar, og i den Tid samlet sig flere og flere gode Ting, da først kan vi tænke paa at faa det rigtig godt udbredt, d.v.s. at gjøre Noget for at faa det udbredt. Havde Clemens Petersen og R. Nielsen ikke hver paa sin Maade knækket, – du skulde have seet et coup des mains! Men et mislykket coup des mains er den værste Indledning nogen Sag kan faa. – Dit Digt om Kristian den Fjerde raskt, rigtig grebet; fortæller mig ellers om, at du i denne Tid har havt tunge Timer. – Her var en dansk Mand, som fortalte, at du gik med for korte Benklæder, uden Handsker, en grusom lys Frakke, kort meget filosofisk. Formodentlig er det den skjære Løgn, men det vil jeg sige dig, at elegant vil jeg have dig som en Dame, der skal fries til! – Hører du! Elegantere end en Skrædder. Altid paa Moden, hører du! – De maa ikke faa, selv den letteste Biforestilling af den ydre Forstyrrelse, hvormed vor Tid forsyner Filosoferne, du skal for vor Skyld paalægge dig denne Udgift og Byrde; man skal med dit Begreb forbinde Forestilling om en Mand, «som holder sig».

Jeg gad snart se et større Arbejde af dig! Du har naturligvis noget i Ovnen, hvad er det? Du maa huske, at Clemens Petersen er tabt, lille Brandes og flere med ham arbejder – ikke godt, det ved Gud, men ufortrødent. Ellers naar ikke deres Arbejde her i Norge saalangt som til Tærskelen! Af Brev fra Fru Hejberg kan jeg skjønne, det naar ikke langt i Danmark heller! Hvad er F. Paludan-Müllers Bog for noget? Skriv om den! – Skal jeg læse den? – Nu snart kommer Religionsfilosofien frem, nemlig ved Kristensen, og det i N.F.

Dette Brev, som jeg skriver Dagen (Morgenen) efter min Hjemkomst har naturligvis endnu Forstyrrelsen over sig; men jeg vilde dog skynde mig at sige dig, at jeg forstaar Stillingen saaledes: Tidsskriftet er udmærket; den franske Import i Danmark mislykket hos Andre end Kjøbenhavneriet, (og Scharling: paa Stedet marche!); det Onde, vi slider med, har netop nu lidt af de første Krampetræknin– ger i den lange Sygdom, hvoraf det skal dø; – men først om mange Aar vil R. Nielsens Arbejde blive en virkelig Hjælp; thi først om mange Aar bliver Stillingen hos os: Pietisterne har valgt Defensiven, Grundtvigianerne Offensiven. Det er som offensivt Vaaben hans Hærordning er frygteligst; før det kommer dertil, kommer han heller ikke paa Mode. Hans Voldgrav mod Rationalismen har vi ingen Brug for, og jeg begynder mere og mere at indse, at I heller ikke har det. Paa dette Felt møder man aldrig Skrift mod Skrift – anderledes end til Parade-øvelse; paa de saakaldte Afgjørelser kommer det ikke an. Derimod: at faa Ordning oprettet mellem sig selv, det er en alvorlig og stor Sag, det er Disciplinens, og een Gang begrebet, er den blevet en Kulturejendom.

Tappre Ven, æd dig ikke fordærvet, arbejd dig heller ikke en Sygdom paa Halsen; men lev sundt for sundt Arbejde. Vi har ikke længer Raad til at miste nogen, og der er en vis forceret Iver i dig, som jeg er alvorlig ræd.

Clemens Petersen har jeg nylig sendt 30 Spd., hans mange Venner skyder nu sammen forat faa ham til Amerika. Jeg skal prøve at bidrage 100 Spd. – Ja, hvordan vil det nu gaa? Han maa gifte sig! –

Min Kone ruller endnu her omkring i Værelserne; hele min Familie i bedste Velgaaende. – Nu vil jeg sige dig Farvel, jeg skal til at skrive Velkommen, Velkommen, Velkommen og maa banke mig op dertil; thi Studenterfester behager mig ikke; jeg maa presse den nationale Forestilling ind og tænke paa det Element af et Folkemøde, som unægtelig er deri, for dog at faa Melodi ud af Forestillingen.

Lev vel, og kom snart hjem igjen. Er der nogen, som ønsker en Hilsen fra mig derover, hvorhen jeg snart vil komme, saa giv den varmt ud; thi Jylland elsker jeg rigtignok paa Forhaand.

din

Bjørnstjerne Bjørnson.

Til Rudolf Schmidt.

Ombord i Dampskibet «Finmarken» [(Postst. Hammerfest 26/7).] 22/7 1869.

Fra Kristiania til Hammerfest, som er Landets og Verdens nordligste By, er en forbandet lang Vej, og hvad man vil og mener og lover i Kristiania, brækker op paa Dampskibene, forsaavidt det ikke allerede er skranglet itu i Karjolen, som man fem lange Dage til Ende maa bruge. Dette er min Undskyldning, du store Mand, hvis sidste Hefte jeg beundrer, hvis Standhaftighed og Raadsnildhed er mig en Glæde, – den eneste af alt det, som fortiden gjøres literært i Norden. Men Brev til dig kan jeg ikke skrive midt iblandt unge Damer, som passiare og paa et rystende Dampskib. Blot min Beundring du storsnudede Storhed, som vover at holde Ord: dette er Nordens bedste Tidsskrift, intet Spørsmaal om! –

Nu faar du «En ny Feriefart» fra mig under Kulturmeddelelser. Men først skal jeg spises og drikkes ihjel i Tromsø, Hasseløen og Namsos etc.

Jeg har kun keget i R. Nielsens Artikel, som er den samme Ide, jeg stod frem med paa Studentermødet. Ploug havde den Uforskammethed eller Naivitet at forstaa mig som om jeg havde villet have Universitetet til en Folkehøjskole, og skjønt jeg skarpt tilretteviste ham paa Stedet (saasom han aldrig gjør Andet end misforstaar mig og Mit) saa gav han Morgenbladet sit Navn som Authoritet for en Løgn.

Her hjemme maa tages i paa dette Punkt (Skolen), her faar man hele Bunker fuld af Fejltagelser.

Min Kone har den 16e Juni 69 faat en Datter, og jeg er i det Hele en meget lykkelig Mand.

din inderlig hengivne

Bjørn.

Til Rudolf Schmidt.

[Kristiania]. [10/10 1869]

Kjere Schmidt!

Du gjør mig ganske træt med al din Korrektur. –

Jonas Lie har siden sin lille Digtsamling for nogle Aar siden skrevet sig stort op som lyrisk Digter; at han med Tiden bliver vor første tvivler jeg ikke om.

Det synes mig at du til næste Gang kan tage og samle en hel Kreds af de bedste af dem; jeg skal gjerne plukke dem ud til dig. Honorar maa han have som skrev han dem for Tidsskriftet.

R. Nielsens Richard den Tredje = Brøchner er noget af det Vittigste jeg har læst i videnskabelig Form. Tidsskriftet mageløst. Jeg har paa mine Rejser næsten aldrig nævnt hverken det eller Folkebladet, jeg har talt jevnsides begge. Men vent du, Gutten min, og se! –

Udvirk, at min Artikel optages i Berl. Tidende, den maa ind i et stort Blad. Send et Exemplar til Aftonbladet, til hvilket jeg skriver derom. Ligesaa et til Maleren Magnus Bagge, Schöneberger Ufer 41, 2 Treppen. Det sidste behøver du ikke at betale. Husk nu det! – Jeg skal skrive til Hegel. Jeg skriver i denne Tid Digt i Digt; du læser dem efterhaanden i Folkebladet, ligesaa en Fortælling sammesteds «Hans Persen, Skolelærer og Kirkesanger».

Din

B. B.

Scharlings Forelæsninger «var saa forstaaelige» at de samlede en god Del (naturligvis ikke en Fjerdepart af Nielsens Tilhørerkreds); men det synes, som at de allerede nu er for forstaaelige. – Om Nielsen til Foraaret udvirkede sig Ferie og kom hidop og holdt en Række igjen, paa eget Forlag, helt og holdent, – han vilde tjene en 6 à 800 Spd. paa eet Bræt og en god Sag tillige. I hvert Fald maa han til Norge i Sommerferien, jeg har Sted til ham og til min Familie; men Foredragene før Folk flytter ud paa Landstederne.

Man vilde ogsaa denne Gang lade mig betale 28 Skilling norsk for Korrekturen, fordi den var «Brev»; men jeg slog mig gal og slap. Om det Skrevne maa dog kunne skrives i en Korrektur.

den 10de Okt. 69.

Skrev den Dag jeg skrev dette 30 Breve, saa jeg glemte at sende det!!

Til Rudolf Schmidt.

20/10 1869. [Kristiania]

Skjønt jeg efter nogle Dages Fravær har fuldt op af Breve og ovenikjøbet en grov Morgenbladsmand at svare, maa jeg tage Dit Brev først og forsikkre dig, at samtidig med dette gaar Brev til Hegel.

1) Om de Unges Forbund ikke en Stavelse fra min Side; lød du mit Raad, da heller ikke een fra din. Den kommer ikke ind under Poesien. Maaske dette ene kunde siges. At Ibsen er en Slyngel tvivler nu intet Menneske paa, som ikke er fanatiseret. Han staar nu hos det egentlige Folk og alle brave Fædrelandsvenner under 0. –

2) Synes ikke, du paa Omslaget bør sætte et eneste Ord. – Sætter du noget vil jeg først se det.

3) Du skal gjerne faa et Par Digte af mig; et lidet har jeg liggende, et større kan jeg fuldføre.

4) Det er morsomt dette med Monrad; – hos Clemens Petersen i hint berømte Gilde demonstrerte jeg for R. Nielsen og Ploug, at Monrad var uden Poesi, derfor tog han fejl af Situationen under den hele Krig. Nu er endelig Pressens Resultat omtrent det samme. Ingen er i store Tider Statsmand uden Poesi. Ploug nævnte som Modbevis hans Oversættelse af Esaias. Da lo jeg og sagde, at det var Hovedbeviset for hans Mangel paa Poesi; thi den, som tror Esaias Poesi kan øges ved at sætte den paa metriske Linjer er en frygtelig Prosaiker. – Brevet følger.

5) Totalt misforstaaet mit Forslag om Jonas Lies Digte. Lejlighedsdigtene, som jeg sendte, har jo jeg aldrig anbefalet. Nej, dette er de bedste af hans Digte i de sidste to Aar. Deriblandt er glimrende Smaating. Du skal tro mig, naar jeg tilraader saadant; thi dette forstaar jeg mig paa. Vi vil ligefrem gjøre Affære med dem. Nu er Sagen maaske ikke saa god, som den var, da jeg foreslog den; thi flere af dem staar nu i det Tyveværk H. P. Holst, den literære Stortyv udgiver. Vi maa ovenikjøbet hjælpe ham med hans Tyverier for ikke at komme skamskjændte frem! –

6) Scharling har heroppe gjort megen Nytte ved sit Angreb paa Pietisterne. Han har ogsaa angrebet Grundtvigianerne, men dette staar ikke saameget paa Dagsordenen som hint. – Ingen Tilhører har fejlet Øjemærket af ham; Enhver ved, han kun er en Fortæller. Han er ikke indbuden af Forelæsningskommitteen. Hint i Folkebladet om ham var af Jonas Lie, som ikke kjendte noget til Scharling; forresten har jeg ikke læst det, jeg var paa Rejser. Men vi maa nytte selv Scharling, Situationen heroppe er nemlig voldsom, fordi Pietisterne, som har Forbund med Materialisterne, tillader sig Alt, Statsraaden er sløv og styres af dem, og Præsterne skjælver af den Grund og andre for denne Minoritets Magt.

Nielsen bør komme og tjene mellem 6 à 800 Species foruden hvad vi tjener ved ham. Samme Dag han mælder sig, er Listen fuld. Men han maa ikke bruge en eneste filosofisk Betegnelse; Nordmændene stødes selv af et Ord som Indadvendthed; det er en tysk Dannelse imod hele deres Sprogsans, og deres Skolegang op i de voxne Aar har paa alle Punkter været fri for Filosofi. Det er netop Nielsens Artikler man heroppe gruer for i Tidsskriftet; man er altid paa Forhaand bange for ikke at forstaa dem.

Ellers er det rent Vanvid af dig at blive vred paa et Publikum fordi det har Brug for flere og for flere forskjellige, deriblandt ogsaa for en Fortæller. Og selv om de vurderer en af dem for højt i Øjeblikket, – saaledes er jo ethvert Publikum i Verden, og det er netop forat døve Virkningen af dets Letsind at dygtige Folk arbejder. Lad ham møde op! –

Jeg er forbauset over din Energi, men bange dens Feber; du gjør sikkerlig lidt mere Strid end nødvendig. Du er nemlig en for despotisk Karakter. Men – som du engang er, er du den, der arbejder mest, og dit administrative Talent, som jeg altid har havt Øje for, har faat sin Plads, til Gavn for en stor Sag, den Herren styrke. Jeg bliver mere inderlig i den, jo længer jeg lever. – Jeg giver Intet ud til Jul, her er kun Strid, og skal det være saa, at den ny Tid med Harald Haardraade er begyndt, den hvori ogsaa Poesien skal op at slaas, da siger jeg som Ejnar Tamberskelve, at jeg følger heller den døde Magnus end den levende Harald og lægger fra med alle mine Langskibe.

din

Bjørnstjerne.

Til Rudolf Schmidt.

23/l0 1869. [Kristiania]

Kjere Schmith!

«For Ide og Virkelighed» maa du endelig sende Jonas Lie. Han følger med som mig selv, og han bliver vor stadigste Medarbejder heroppe. Jeg har nu faat ham til at skrive – ikke om «de Unges Forbund», men om hvor sjofel, løgnagtig den Trafik er, som paalyver vort Land den Sort Politik; men han skal skrive løftende og fremtidsrigt om det. Vi har ikke jeres Form, men han arbejder meget frem hos os, netop nu, – lad det Stygge ret faa slaa ud, Ibsen hjælper det nok frem! Thi han er selv den Styggeste af dem alle! – Om det Smukke hos os kan Jonas bedst skrive.

Dit Digt – er intet Digt. Tanken har ikke det musikalske Fald, som er et uundgaaeligt Harmonikrav. Jeg kan ikke i lige Løb huske det, et Barn kan ikke lære det. Det sidste er ingen Betingelse, men burde være det ved et saa enfoldigt, stærkt Emne. Jeg vilde raade dig til aldrig at skrive Vers. De stærke Modsætninger, som i Regelen udgjør din Form i Digtet, har Prosaen ogsaa Plads for og de slaaende, løftende Tanker vil først udfolde sin Magt i bredere Form, – i denne faar du det aldrig, aldrig til. Det er som du ikke har Øre, skjønt du har det fineste Syn for de ydre Regler. – Jonas’s Digt, ja, se, det er ikke saa dybt, ej heller saa højt som dit; men Digt er det, godt gjør det, harmonisk, løftende godt og glemmes aldrig.

Du gjør Jonas Uret med Honoraret. Kjere Ven, han har Kone, fire Børn og tre Tjenestepiger, som han skal skrive Mad i Munden paa, og være lige lystig efterat have gjort en stiltiende Fallit paa 20.000 Species! – Han gjør nok en og anden Skoghandel; men skjønt han tjener nogle hundrede Species hver Gang, er Pennen hans visse Indtægtskilde. Vor Presse og Ugeliteratur betaler meget bedre end jeres. Hos mig skriver han intet Digt paa to Vers uden strax at faa 5 Rigsdaler, og for et længere Digt faar han indtil ti Rigsdaler. For et Lejlighedsdigt ved et Selskab eller en Begravelse faar han ti Species. En Spalte hos mig betales med to – 2 – Species o.s.v.

Men Jonas skriver ogsaa for Andet end Penge, trods den liden Raad han har; og netop hos os skriver han, fordi dette er hans eget Program. Tal derfor aldrig mere til ham om Honorar. Den, som har sagt: han er en Hund efter Penge, han har ikke taget hans Stilling i Øje. Jonas er en nobel Karakter. Dyb er han ikke, det er sandt, men han er glimrende, og hans Fane altid højt løftet. – Det sidste Hefte atter et ganske fortrinligt. Du er en Pokkers Karl! – Jeg skriver nu en ordentlig Anbefaling; Folkebladet udbredes atter stærkt, og saa kommer Tidsskriftet lidt efter lidt efter. – Nej, Scharlings Forelæsning over Grundtvig fylder Folk med Skræk!! Nej, nej, nej! Nu skal ogsaa jeg tage ham et Kursus. Dette er en Skam for jer Alle, at Eders Højskole kan lalle med saadan Barnetunge. –

Nielsens Afhandling har jeg endnu ikke læst, men jeg længes svært. Hils ham hjerteligt. Bed ham læse min Artikel i Norsk Folkeblad om «Almueskolen», den stemmer vel ikke ganske med hans Anskuelse, men den er nu engang min. Jeg har en liden Artikel «Ungkarlemeninger», som nok kunde passe for «Ide og Virkelighed» Men jeg trykker den først i Folkebladet, saa kan du selv se. Jeg inddeler nemlig Meningerne i to Grupper, og mener, at ved de store Byer faar Ungkarlemeningerne første Plads i Politik, Sæder, Tro, Samfund.

din

Bjørn.

Til Rudolf Schmidt.

27/10 1869. [Kristiania]

Min kjere Schmidt.

dine raske, kjere Linjer med et Par Ord besvarede paa en travl Dag.

1) Til David skrevet samtidig med dette.

2) Til Hegel skrev jeg samtidig med det af mine Breve til dig, hvori jeg angav saadant. Jeg bad ham, hvis han vilde bide paa, at gaa til dig. Det gjør han naturligvis ikke; han vægrer sig, og saa kan jeg jo fortsætte noget inderligere. Ellers har jeg intetsomhelst Haab.

3) Intet Omslag, kjere Ven! – Intet Omslag! – Jeg mener Nielsens, dit og mit Omslag var en Ide, vort Forehavende. Blank Sag uden Vrøvl, thi dette (Vrøvlet) hører Dagbladet til, at lade det ske, som skal ske, – os. –

Vor Videnskabelighed har lidt et stort Tab i gamle Sars, og mit Venskab et ikke lidet. Jeg elskede den gamle gode Mand; og stod noget paa med mig, saa kom han travende. Jeg fik en Stok, som en dansk Videnskabsmand havde skaaret sig paa Japan. Jeg satte en Sølvplade paa den, hvori mit Navn. Denne Stok bad Sars om og brugte den de sidste Aar af sit Liv. Nu hjemfalder den, og skal ikke komme fra mig mere.

4) Du faar fra Jonas om Norske Tilstande, med Blik paa de Un– ges Forbund. Smukkere, uegennyttigere Opposition end vor har aldrig noget Land havt. Dette er et Overfald af allergemeneste Art. Hvad synes du blot om hans Forhold til mig deri? Naar Steensgaard fanger Vind i Sejlene, d.v.s. hvor Sjofelheden i ham rigtig slaar op til Pathos, der giver han fine Stænk af min Form, saa at hver Tilhører kan føle det. Han kunde i den Forbindelse (Fremtidens, Oppositionens) jo godt have skildret mig, og komisk, jeg havde selv leet deraf; men snigmorderisk at blande mig ind i sjofle Forestillinger og Planer af den groveste Egennytte? Mig, som har draget ham op af Smudset, hvori han gik omkring herhjemme, sanket Hundreder til ham paa hans Rejse, kautioneret for ham hos Hegel, til han fik sig Navn i Danmark med, taget mig af hans Familie herhjemme, tilbudt ham mit Møblement, mit hele Bohave dengang jeg var i Danmark, om han vilde komme hjem, – jeg som gjennem Oppositionen har skaffet ham hans Digtergage, – han er en Sjofelist! Det tredje sidste Brev fra ham ender saaledes: «men din Ven vil jeg under alle Omskiftelser være, saasandt hjælpe mig Gud, Henrik Ibsen.» –

Her indtraf ellers ved Opførelsen, som man fortæller, at en middelmaadig Skuespiller med et varmt Organ, og som af den charlatanmæssige M. Brun var betroet Steensgaards Rolle, formodentlig fordi han kunde holde Taler (!!) saaledes tog ivej paa hine PathosSteder, at Huset (ligesom han) glemte Parodien og reves med!! Ibsen skulde have bidt Tænder, ved at se det!! Jeg har een Gang før oplevet noget lignende. I den skjønne Helene har Offenbach taget ind forat parodiere den «De Sammensvornes verdensberømte Hymne af Wilhelm Tell». De drukne Konger og Chalcas synger den. Men Hymnen er saa mægtig, at først løb mine gamle erfarne Skuespillere lybske, og med dem hele Publikum i en stormende Bravour; jeg lod det hver Kveld gjentage sig; thi det var skjønt at se.

5) Magnus Bagge bor i Berlin. Har du sendt et Hefte til Aftonbladet?

6) Hvormed slaar Petersen sig op i Amerika? –

7) Jeg glemmer nok oftere at bede dig hilse dine gamle Forældre, og da navnlig din Moder, som tog saa venligt mod mig, hver Gang jeg kom, og lagede – een Kveld den splendide Aftensmad, en anden de vidunderlige Smørogbrød, – og naar du hilser hende, saa hilser du tillige det, der er godt i dig selv

fra din hengivne Ven

Bjørnstjerne Bjørnson.

Og naturligvis Nielsen! –

Til Rudolf Schmidt.

[Postst. Kristiania 1/11 1869].

Kjære Schmith,

nu tager Hegel det. Jeg faldt nemlig paa at skrive til Scharling og bede ham sige Hegel, at han Intet kunde have derimod.

Jeg holder nu af Scharling trods hans Papa; thi det er Papa, som taler over i ham; uden Papa var han vor.

Hegel har nemlig Skrupler for Martensen og Clausen; men naarScharling har sagt Ja til det, saa maa jo Martensen og Clausen finde sig deri. Den Udvej er her den eneste, og nu gaar det vistnok.

Angaaende dine Vers, Papa Kuno, saa har jeg prøvet dem paa Mange! Nej, de mangler den musikalske Strømning, og det er Synd for saa sande, stærke Tanker, at de ikke faar den Form, som lader dem gjøre Indtryk.

Var jeg din Ven, om jeg ikke sagde dig det? –

Jeg er i Fanden saa godt Humør om Dagene – af mange Grunde. Jeg skulde ogsaa havt den: at have dig heroppe. Over Sverige kunde du godt gjøre en Ferierejse hidop (med Jernbane hele Vejen paa 1/2 Dag nær med Deligence).

Hvordan har du det? Fin og fjong? Ordentlig og sædelig? Arbejder ikke om Natten, men nyder nok Søvn? Er du selskabelig, er du filosofisk ensom? Er du forelsket? Du gav Symptomer – er de borte?

Svar mig og tal med mig om dit Menneske og ikke om din Filosofi. Og skjænd ikke paa os, arme Mennesker heroppe, vi er endnu igrunden ikke komne til Nielsen, vi har langt igjen. Men mod Pietisterne kan han bruges!

din

Bjørn.

Læs Kristensen: om Aandsvirksomhed i Luthersk Kirketidende. Du faar fra Sars.

Nielsens om, «Axel og Valborg» klassisk!! –

Til Rudolf Schmidt.

[Kristiania 15/11 1869]

Tak for Brevet! Da jeg fortiden arbejder paa et meget langt Digt til Sverdrup, kan jeg Intet skrive for Ide og Virkelighed. Over Nytaar vanskelig noget. Husk jeg tjener ikke en Skilling paa N.F., jeg maa ogsaa leve, og Honoraret hos dig er mig personlig nok, – men ikke for min Husholdning.

Skytterne herfra brugte intetsomhelst Hjælpemiddel fremfor de andre Skyttere. De havde saadanne fine Geværer, som norske Skyttere i Regelen har, men de bruger dem aldrig, hvor ikke Konkurrenten bruger dem. Beskyldningen herfor er den største Fornærmelse, som i den hele Strid er fremkommet. At Dagbladet, som har fremsat den, ikke har taget den i sig igjen, efterat en Skytter paa de Øvriges Vegne tilbageviser Beskyldningen som saameget infamere som alle norske Skyttere stod i een Hytte, altsaa alle maatte være Medvidere i Fusk – er maaske dog en endnu større. Og saadant vilde vi sætte en national Ære i – først ikke at tænke, dernæst ikke at sige, endelig i at tilbagekalde uopholdelig, naar det var sagt.

Dine Exempler herfra gjælder Intet. Paa den Ting at de Danske ikke er elsket i Norge, eller at Nordmændene ikke vil være Skandi– naver kan du faa tusinde Exempler, og formodentlig omvendt. Men det er vor Statsuafhængighed vi vil have erkjendt, eller rettere: ikke engang det, vi siger kun: saalænge Danmarks almene politiske Bevidsthed ikke anerkjender den, saalænge vil vi ikke vide af nogen Skandinavisme, – dette er nemlig Alt, jeg har sagt. (Den Raahed paa begge Sider, som ofte generer, hører naturligvis ikke hid.) –

Nuvel Nordmændene siger Nej.

Jonas Lie sender i denne Uge. Det er ogsaa Fanden til Hast med dig altid. – Welhaven dødssyg.

Den norske Forf. som du nærmest burde faa Tag i, er Asbjørnsen. Forresten: da du ikke tager Udvalget af Lies Digte, saa byder jeg Fanden Intet mere af nogen anden end mig selv. Lige for Lige. Sars har i Arbejde. – Travelt idag og i Skidt Humør. –

Din Paludan-Müller – et Mestergreb. Din Ide med Svampene udmærket. Men ikke formange Arter, navnlig ikke den Sort som Martensen, – da udviskes Forstaaelsen, tag kun tydelige, store Arter, kast i to tre Antydninger de beslægtede Billeder hen.

Din hengivne

Bjørnson.

Til Rudolf Schmidt.

25/11 1869. [Kristiania]

Kjere,

Har ingen Tid idag. Jürgensen udleverer jeg nødig; jeg emner ham til et Digt. Jeg ved selv ikke, hvorfor jeg ikke allerede har skrevet det. Nu arbejder jeg igjen paa Arnljot og er tvær og sær ved hver Forstyrrelse.

Tag saa et Udvalg af Jonas Lies bedste Digte, de bedste han har skrevet siden hans Digtsamling udkom; saa fører vi ham ind for den skand. Læseverden. Jeg skal skrive Indledningen til Digtene; jeg skal ogsaa gjøre Udvalget.

Jeg havde ikke tænkt at skrive et Ord om Mantzius, men heroppe har dette sat meget ondt Blod, da det berettedes, at Kjøbenhavn jublede dertil. Du vil have set Dommen derover i norske Aviser, og have anet den Haan over Kjøbenhavns «Dannelse», som findes i den. Jeg ved jo, det kun er Kjøbenhavneriets; men hvormange ved det, saalænge I selv ikke her faar Øjnene op og arbejder imod Kjøbenhavneriet.

Din Sammenligning med Norge og Schl.Holstein vidner om, hvor dumme I er paa Norge og Nordmænd. Norge har jo intet mere med Sverige at gjøre, end at det har samme Konge. Norges Kamp for Anerkjendelse i Danmark er en Kamp for den skand. Ide. Havde I ikke ogsaa her været saa kolossal danskhovmodige og ødumme, saa havde I ved fyldigt at anerkjende os stoppet Munden til paa dem, som siger, «Skandinavisme er at gaa op i Sverige. Giv os, hvad vort er, og I giver Eder selv det.» – At I hædrer det i vor Literatur, som fortjener at hædres, hvad beviser det; I tager ogsaa Mandals Lax; den er god. – Nej, lær at kjende Nordmændene, deres Forfatning, deres Karakter, deres Arbejde; – I gjør ingen af Delene, egoistiske Skabhalse!

Her er et begyndende Arbejde i Norge, det er sandt. Men fra 1814 til nu er der arbejdet noget aldeles overordentligt. Af de tre nordiske Lande er vor Forbindelse med Udlandet den livligste, se blot i vore Aviser, de er en eneste Indførelse af Udlandet, ligesom Kystens tilsvarende Gjerning. England er Overfartsstedet for os til Europa, aandelig talt. Engelske Reviews, Blade, Handel, Rejsende til og fra, og dette helt op til Vadsøe. – Det var ligesaa i vor Histories Begyndelse. Men dømmer du os og vort Arbejde efter danske Maal, saa misvises du forfærdeligt. Hvad I arbejder med, trænger ikke altid vi – og omvendt.

Husk at indtage cand. theol. Georg Fastings Artikel og sæt hans Navn paa. Har du en Bemærkning at gjøre, saa sæt den roligt til. Men husk, han er en fin, human Natur, noget sær; jeg synes godt om at vinde ham baade for Tidsskriftet og især for hele vor Anskuelse; han staar R. Nielsen meget nær.

Er Jonas Lies Artikel for lang, saa tag mine Digte ud. Men enten alle ind eller intet.

Ret i sidste Digt Begyndelsen af tredje Vers (første Linje) atter til dernæst. I femte Vers: «han kom, – han steg fra Jorden» maa du ikke glemme Tankestregen, ellers forvildes Folk.

Hils Professoren katexokén

din inderlig heng.

Bjørn.

Hils din Mor! –

Jeg udgiver «Sange, første Del» over Nytaar.

Giv mig to fine Aftryk af «– Rejste forbi!» –

Intet Red:honorar til mig.

Til Rudolf Schmidt.

30/11 1869. [Kristiania]

Ibsens Stykke vil have sagt, at det unge Norge er et intrigant, egenkjerligt Samfund, der misbruger Frihedens Navn til dermed at drappere sin Ærgjærrighed og Havesyge. Han laver sig da nogle Personer, paa hvem han henretter den unge norske Nation. Saaledes er det opfattet her af hans Venner og af Alle efter dem. – Dette er det jeg kalder Snigmord og alle efter mig. Mig selv – har han ment mig med mere end at indblande Mindelser om mig netop paa de værste Steder, saa er dette værst for ham selv – har jeg ingensted taget i Forsvar. Hint (Angrebet paa det unge Norge) protesterte jeg imod, og her var det blevet nødvendigt.

Alle ser, at han har indblandet mig; men Alle lader som de ikke ser det – naturligvis – for Ibsens Skyld. Det var en dansk Mand forbeholdt at præsentere denne Anskuelse af Digtet, at jeg var Steensgaard for Offentligheden; og det var et dansk Publikum forbeholdt at finde dette «af overordentlig Virkning». Vi kan isandhed ikke hjælpe det. Jeg tænker mig vor første komiske Skuespiller læse et Digt for et norsk Publikum saaledes, at Carl Ploug deri blev Slyngelen –! Der vilde blive artige Scener her! – Og Et vilde man neppe faa at se: en norsk Mand af Dannelse, som blev vred paa jer, fordi I ikke syntes om at vort Publikum havde moret sig med saadant. Dette er nemlig nu dit Tilfælde, og gjør dig ingen Ære. Og allermindst havde du faat se en dannet Nordmand blive vred paa Carl Ploug og sende ham et hovent, grovt Brev, – dette er ogsaa nu dit Tilfælde.

Jeg skulde mene, at jeg er uskyldig i hvad Mantzius gjør, hvad et dansk Publikum gjør, hvad en dansk Referent gjør, hvad en Nordmand svarer herpaa, – jeg skulde mene, at du blot med Skygge af Takt burde have holdt mig udenfor dette, endsige skikke mig et uvorrent Brev derpaa.

Disse Kunster, at ignorere Mantzius, at ignorere hint Publikum, som hørte paa ham – tages heroppe ikke for gode. Mantzius er Eders Publikums Kjæledægge, det ved jo Enhver, som blot har været i Khavn. –

Og det Publikum, som hører ham, er intet slet Publikum. Endda kunde begge Dele tilgives, naar en dansk Avis saa ovenpaa havde protesteret; men det var ikke Tilfælde. Tausheden godkjendte det; at du og Ploug intet kjendte dertil beviser her ikke det Mindste, uden forsaavidt det beviser, hvor ganske i sin Orden man fandt det, saa man ikke engang omtalte det for jer.

Saalænge I Danske bevarer denne Vane at søge Fejlene hos Andre, hvor I har dem selv, saalænge vil det neppe gaa godt.

Os og vor Plads kjender I nu slet ikke. Netop nu modtager jeg fra den danske Forlagshandel udgivet og samlet Tegningerne fra Formælingshøjtideligheden. Paa Titelbladet staar de tre Rigers Vaaben, men allerede under første Billede, Hovedbilledet, de to Formæledes Portrætter, staar det danske og svenske Vaaben med Udeladelse af vort. Dette har vakt, (netop efter hvad nu er passeret; thi nu maatte de dog være varskuet!) en sand Harme. Saadant oplever vi daglig, og hverken agter vi at taale det, eller agter jeg længer i Godmodighed at svare paa dine Dumheder derom. – Vil I ikke forstaa os, nuvel, vi indretter os derefter, og jeg maa ligeoverfor dig gjøre det samme. Vil du have med mig at gjøre, da er jeg glad derved, jeg sætter stor Pris paa dig, og endnu større paa det, du som en Helt har offret dig. Men vil du ikke behandle mig med Forstaaelse og Hensyn, saa maa jeg bryde det hele Forhold, saa ondt det end gjør mig; thi jeg sidder i store Arbejder og trænger Ro af mine Venner. Dette er ikke Ord, men Beslutning: kommer der eet Brev til af den Sort, trækker jeg mig tilbage til mig selv fra dig og Tidsskriftet.

Jonas Lie har faat Billetten.

Bjørnst. Bjørnson.

Til Rasmus Nielsen og Rudolf Schmidt.

30/12 1869. [Kristiania]

Paa Grund af Meningen i vedlagte Afskrift, som efter hvad der i denne Sag er passeret, stiller mig i et falskt eller latterligt Lys – kræver jeg:

1) enten at den Mening, som Stedet indeholder, rettes derhen, at Forf., gjørende Afbigt, fortæller, at det var en Fejltagelse af det rette Forhold, som her lagde Ordene, –

2) eller (da hint neppe vil ske, saasom Tilstaaelsen er skjæmmende for en dansk Historiker,) – næste Hefte mælder min Udtrædelse af Tidsskriftets Redaktion.

ærb.

Bjørnst. Bjørnson.

Brevveksling med danske 1870–1874

Bjørnstjerne Bjørnson

Til Rudolf Schmidt.

27/1 1870. [Kristiania]

Saalænge der ikke offentlig rejses Klage mod mig, kan maaske en offentlig Redegjørelse holdes ude. Madsens private vil jeg i hvert Fald have, saa jeg offentlig kan sige, jeg har den, hvis det gjøres fornødent.

Sagen hører hverken «Øjeblikkets Lidenskaber eller forbigaaende Stemninger til»; saalænge det skandinaviske Spørsmaal er aabent, hos os og i Sverige, om alle tre ret fatter og begriber, at de to sidste Lands istandbragte Forening kun bestaar i at begge har een Konge tilfælles og ikke i det mindste Andet eller Mere. For vort Vedkommende er det desuden i saa stærk Sammenhæng med vor Fædrelandsfølelse at se vor Selvstændighed fattet og vurderet, at ingen norsk Mand kan aandeligt arbejde sammen med den, eller dem af et Broderfolk, som her underkjender vor Ret.

venskabeligst

Bjørnst. Bjørnson.

Til Rudolf Schmidt.

28/1 1870. [Kristiania]

Kjere Schmidt,

efter i dette Øjeblik at have læst Eders Redegjørelse, frafalder jeg naturligvis Alt, jeg havde krævet af Hr. Madsen; dette er godt og grejt og vil gjøre et fortrinligt Indtryk. Heftet har jeg endnu ikke læst; det synes udmærket. Godt Nyt-aar!

din

Bjørn.

Med Hensyn til «Kongeriget» tager I Fejl. Norge hed ogsaa «Kongeriget», da det var forenet med Danmark og betragtedes dog ikke som selvstændigt. Irland hedder Kongerige, Bøhmen, Ungarn tilforn som østerigsk hed ogsaa Kongerige o.s.v. og er og var dog ikke uafhængige og selvstændige. Ingen egen Rigsdag, egne Finantser, eget Statsraad, egen Armé, Underhandlinger om Love og Traktater drives og dreves ikke mellem disse Riger og dem, hvormed de er forbundne, aldeles som mellem fremmede Magter. Dette er Forholdet med Sverige og Norge, hvis Forbund er et Mønsterforbund, som nu Ungarn og Østerig har fulgt, som der tales om at faa istand mellem Portugal og Spanien, og som er Fremtidens Forbund, hvortil f Ex. Tyskland maa gaa tilbage, hvis det skal blive lykkeligt og enigt. Gjælder det ikke Noget at faa indprentet Menneskene dette? Vi har jo her en Missjon. Skandinavismen er afhængig af den rette Opfattelse af dette.

Til Erik Bøgh.

7/5 1870. [Kristiania?]

Min kære ven,

da jeg har adskilligt at takke dig for i senere tid, vil jeg nytte den ild, dine rimerier tændte i mig, til at varme op gamle minder ved. Du er en af de få mænd jeg ser nede i københavneriet; og skønt jeg stundom synes, at du tjener det uforsvarligt, så ser jeg dig atter igen uforfærdet stemme ryg imod, så du nu engang får være som du er (jeg glemmer dig således aldrig, da hele københavneriet tabte modet, straks efter Als-affæren, og du stillede dig hos Ploug!)

Din lille bog om Kierkegård ved du jo fra Norge af, at jeg er enig i, hvad standpunktet i begyndelsen angår, ti det er positivt, og det er fra den positive Kristendom og sunde menneske-natur at han skal dømmes; – mod slutten offrer du lidt til københavneriets negativisme. Men da denne nu engang har tag i din sjæl, og jeg synes at du har din Fortjeneste især i det at være sand mod dig selv (mere og mere blir du det; ingen af os er istand til rigtig at være det) – så siger jeg intet dertil. – Det er derfor jeg hader M. V. Brun, han er den slyngelagtigste løgner, som er oppe i vor Kunst og i et så lidet erfarent land som Norge kan han narre folk en stund – til stor skade for kunsten. – Dit forsvar for Tidemand, Gude & Comp. tages her oppe med jubel; man overså jo ganske den stille reservation, som lå i artikelen og som vi begge er enige om, – ligeså vist som vi er enige om, at de danske kunst-kritikere skader en god sag ved så mageløs ø-boer-agtig selvgodhed.

Jo mere jeg flytter bort i tid fra Eder, d.v.s. fra mit ophold blant Eder, jo bedre ser jeg på det enkelte menneske jeg møder, hvor ændrede I er efter siste krig. I vover ingenting mere, hverken i retning af fantasi, tro, hel handling. I vil helst sidde trygt, romantiken er død, illusjonerne er ikke mere til. Det er en sørgelig overgang i et folks liv; men Gud være lovet, det er også blot en overgang. Den uhyre nationale op-takt, som nu er stemt i heroppe, fjerner os i øjeblikket meget langt fra Eder; men det er også en overgang.

Jeg for min del har fridd mig fra den blød-sødne skandinavisme; – hele, greje forhold, helt opgør; – ondt blod må væk ved at tage lige på det syge sted og tappe det, – se, det er grundlaget for vor ny skandinavisme, og på denne har jeg alt fåt en forsoning for skandinavismen heroppe blant de Norsk-Norske, som er mange et særsyn – Ça ira! – Vi liberale ung-folk vinner nu slag i slag heroppe, Herregud, det var heller ikke for tidligt! Men forfærdelsen er jo stor, og jeg for min del må holde adskilligt ud. Sverdrup og de karle røres kun ved praktiske ting, det får endda gå; men at tage fat i de ideelle betingelser for hele livet og kræve dem anderledes, kræve lighedens offre til almuen, kræve folkeligheden lige in i universitetet, lige op i regeringen, lige in i familiens og selskabets liv, – se, der er raseriet! Og så sætte en fornem af-gud under folkelighedens synsvinkel og måle ham således, – hvilken råhed. Men jeg mener: har et så lidet, og så ensartet folk som vort en opgave, så er det den demokratiske; – men har det denne, så lad det tage den da som opgave, altså tilgagns.

I vise-bogen er du en af de stærkest repræsenterte (naturligvis Bellman, Ploug, Grundtvig undtagen). Jeg gad se de københavnske studenters ansigter!

Island! Det er min mening, at her har I handlet med uforsvarlig ligegyldighed, og vil nu tilsist ikke, hvad ret er. Og dog er dette mig det mindste. Islands velfærd må op; men der gives intet annet folk i verden, som kan rejse den end vi. Vi rejser den, som vi (d.v.s. Bergen) har rejst Finnmarkens. Der er nu mænd på 100.000 spd; unge byer er der fra igår, d.v.s. fra damp-skibsfartens begyndelse; før var de flækker; – idag har et enkelt hus på Hammerfest en slig omsætning, at den provisjon, som betales husets forretningsmand ved Tromsø Bankafdeling, er indtil 10.000 spd aarlig! I Norge er der også intil 10.000 Fiskere samlede ved samme vær; – det er sligt, som kan rejse Island, og det i en fart. Men dertil telegraf did og langs fiske-kysten og ugentlig damp til Bergen!

Din heng.

Bjørn.

Hils hustru.

Til Otto Borchsenius.

[Kristiania] 8/6 1870.

Kære Borchsenius,

nu har jeg forslaget: skriv uopholdelig til Christopher Brun, «forstander for folkehøjskolen i Sel i Gudbrandsdalen» og bed om de foredrag han nu har holdt i studenter-samfundet, bed om dem for Deres forehavende. Gør det straks! Skriv ligeledes til Berner, redaktør af «Dagbladet», til hvem han skal have lovet dem, og bevis ham, at det for sagens skyld er vidunderligt, at I får foredragene, netop I, til studenterkalenderen; de vil vække samme røre hos Eder og i Sverige som her. – Vi er i forbund, Brun og jeg; han noget videregående i et par enkelte punkter, jeg intensere i mine krav i andre, forsåvidt jeg vil reform i vor egen (latin) skole, og det straks. Anderledes kan jeg for øjeblikket ikke karakterisere det med tanke om, at De fatter ånden i dem uden at få referat.

Det digt af Dem om Studenterånden er godt; tak!

Jeg hører I nede i Danmark, venner som fiender, misforstår mig, når jeg punkt for punkt tar de såre steder under behandling, som forholdet mellem Norge og Danmark lider af. Enten I forstår det eller ej, er det alene dette, som skal gøres, og der kommer den dag, da jeg samler den hele ungdom under skandinavismens fane; ti intet fejler herpå uden at lade hver få sit, alt fusk, alt sentimentalt løgnsystem under hensynenes kategori væk, – så blad møder blad, stamme stamme, ånd ånd, trang trang.

Gud bevares, sålænge københavneriet (hvormed menes den ånd, som spotter, tviler, pjatter, kritiserer, og lige så lidt tror nogen Gud som noget jordisk mål der er værdt at rejse sig for) sålænge den behersker Eder, og det gør den, ja delvis hver enkelt af Eder, sålænge I er dybt nede og mistvilende efter siste nederlag, så længe forstår I ikke det, jeg mener. Men der kommer den dag, da Grundtvigianerne og ungdommen, den genfødte ungdommen rejser sig og siger: med Nordmændene, mod københavneriet, – og kommer den ikke, så er Danmark så til gagns tabt for Norden, at den politiske ening med Prøjsen blot er et tids-spørsmål. Et Danmark isoleret, er en uting og en umulighed, – ikke at ville handle som nordiske mænd med ansvar for Norden (som i den islandske sag) er dårlige veje på en selvstændigheds-bane, der brister, – historien vil sige hvor og når. Her foregår nu en folke-vandring mod de dybere sundheds-kilder i folke-livet og Sagaen: personligheden rejses på den brede nationale bund; det samme foregår hos Eder blant Grundtvigianerne, – og skønner ikke ungdommen, og navnlig den studerende, at disse veje er de rette, og her mødes folkene, når hindringerne er fjærnede, så skønner de ikke det, som fører til frelse, hvor meget de kan kritisere og overse.

Jeg må nu, hvad jeg længe har vidst, forlade alle mine gamle venner, fordi de forlade mig; jeg samler på et yngre tåg, et begejstringens tåg, der tar strengt i og er hensynsløst, men vil frem, – ça ira!

Deres

Bjørnst. Bjørnson.

Til Otto Borchsenius.

[Kristiania] 22/6 1870.

Men kære Borchsenius, De må da både på prent gentagende og af mit brev have sét at jeg med «københavneri» ikke mener den dannelse der hører til Europas første. Jeg mener Bille – Brandes – Bøgh (den siste dog kun tildels; der er noget af folket i ham) jeg mener Folketeater – Watt – Vesterbro-løjerne; jeg mener den nedtrakkede tro og det nedtrakkede liv; jeg mener den intetsigende ånd, som intet trænger, når den har sit eget mageligheds– eller fornøjelses-liv, og som vistnok kan gå på i et slag, fordi at leve og at dø omtrent er det samme for den, når bare det kan gå muntert til, men som pakker sammen, når selve reden, det yndige København, trues! Det er ikke annerledes den store byes afskum jeg taler om, end det er en falsk dannelses afskum, den, der fremkommer af alt det fremmede og ikke af folket. Jeg mener den inførte Taine og den inførte franske flothed og liderlighed, enten den finnes i et blad eller i folketeatret, i en doktordisputats eller i fornøjelses-livet. Jeg mener alt det, der ikke er nordisk, og som, Gud forlade dem det, inbilde sig, det er specifik Dansk! – Men ligefra Carl Ploug til den siste Grundtvigianer forstår de ikke selv, hvad de kæmper imod. – Jeg forsikrer Dem at «Dagbladet» som oftest for os – tager sig ud som skrevet helt udenfor den folke-ring, hvortil – jeg vil ikke sige den nordiske, men – den germaniske race hører. Vi forstår ikke, at en sag kan drøftes og tænkes på den måde; vi forstår ikke Dagens Nyheder, vi forstår ikke ånden, sproget i sin åndige udskejelse, og det samme er tilfælle med Nordmænd, som i København træffer på denne ånd og dens liv, at sige de bedste Nordmænd, og derfor er det almindeligt, at netop de bedste Nordmænd afskyr Danmark, de tror dette er Danmark! Københavneriet ligger ivejen for Norden og for Danmark, studenter se faren! – De store byer! Det er disses ånd nutiden er kallet til at ødelægge, som Frankrig overstemmer Paris; vent på, hvilken åndelig folke-rejsning der i Frankrig kommer efter plebiscitet! –

Udgiv I også næste hæfte! Dette var min mening. Christopher Bruns foredrag fyller det, blot noget til som pynt men som må have samme ånd! Det er rigtigt, at det kommer ud hos Eder, skriv dette fra mig til de to herrer; det er dette, som de vil forstå! Jeg skulle også have skrevet det, hvis jeg vidste, I var villige til på denne måde at tjene Nordens folkesag. Tro mig på mit ord. Dette er rigtigt.

Deres ven

Bjørn.

Til A. F. Krieger.

[Kristiania] 20/7 1870.

Kære Krieger, – den norske ungdom, som i siste tid har undergåt en mærkelig ændring, vil i stort tal gå til Danmark som frivillige, straks I vil have krig.

Jeg vilde spørge Dem, forinden jeg om denne sag holder møde med ungdommen i Kristiania, om de modtages, og om Aarø samler et fri-Korps, hvor de kunde være for sig selv, hvilket er deres brug. De gør ingen betingelser, de spør blot.

Folkehøjskole-lærerne Christopher Bruun og Foosnæs samt muligens Herman Anker drager afsted; en mængde studenter, jeg tror overhovedet at ungdommen dennegang kommer i hundredevis istedetfor [som] før enkeltvis; jeg tror tallet blir meget stort, hvis I vil ha det stort.

Og det ber jeg om! Nordens sag vil tage vækst af det, Danmarks håb på en nordisk fremtid styrkes af at se væksten i ungdommen, – lad den derfor også – få synes.

Og vor ungdom og de ting, som er den troet og vil troes den, har så godt af det. Den helhed i vilje, og det mod i øjeblikket, som vinnes, – vinnes in for vort eget arbejde her hjemme, som er overmåde stort – for den, som ser det. Men det er synet de vinner på de højder af følelse og tro, hvorpå livet våges, og en stor fælles-sag kan samle de tuseners vilje.

Inse dette, slå det igennem, hvor det endnu ikke inses, og tag min hilsen fra Norges ungdom; jeg står nu i sligt forhold til den, at jeg spekulerer stærkt på at gå med selv, jeg vil gærne leve og dø med den.

Jeg er bare så forbandet uduelig til krigsbrug; jeg ser så dårlig.

Svar mig nu helst ved telegraf! Hilsen til fru Hejberg! – Har fru Hejberg lyst til at blive ved? Jeg talte med Holm-Hansen; han er den alvorligste skuespiller jeg endnu har mødt. Jeg er kun bange, der alt er kommet for meget kritik i ham. Enten den vændes inad eller udad, suger den, suger den, suger den!

Deres innerlig heng.

Bjørnst. Bjørnson.

Til Karl Schønberg.

[Kristiania] 21/7 1870.

Det har længe hørt til almindelig god folke-skik, at man sendte bladene de bøger, man ville, de skulle mælde noget om og fra.

Skønt «Norsk Folkeblad» vitterlig er det eneste Grundtvigianske blad med stor udbredelse her i Norge, sender De det aldrig en bog fra denne literatur-kreds.

Ærbødigst

Bjørnst. Bjørnson.

Til Otto Borchsenius.

[Postst. Kristiania 22/7 1870].

Kære Borchsenius, –

Jeg har vistnok ikke nævnt navne; men hverken første eller annen gang jeg skrev om dette kunde det misforståes – af andre end Ploug, som bestandig misforstår mig – intil tiden så i det ene, så i det annet spørsmål fører ham til samme mening. Derom er intet at sige: han er en overgangsfigur, og disse har altid tungt for at forstå som for at gå helt med.

Første gang karakteriserede jeg københavneriet» – – den dannelse, som ligger i «mellem-lagene», – anden gang: «Carl Ploug modtager dog såmange blade på sit bord ifra det, at han burde have kænt det. Han har også en annen meget let adgang til at få kænne det: han kan tale til Grundtvigs-folk derom. Vi kan visselig ikke have ment den dannelse, som København må være stolt af, fordi den ikke alene er Nordens største, men hører til den største i Europa, – og som ingen er taknemmeligere mod end vi.»

Men jeg kan ikke for, at Carl Ploug trykker af mine artikler det han vil, og lader mig stå i det lys, han i øjeblikket har brug for, – selv om dette skal inlede en årlang miskænnelse af mig og mit der, hvor jeg helst vilde være forstået og ælsket.

Jeg skal nok ved lejlighed nævne navne, vær tryg. Men enhver kamp har sin taktik, og min er meget enfoldig. Jeg nævner tingene hver gang tingene her hjemme møder mig. Men nu har vi her hjemme gåt fra sejer til sejer; københavneriet har på intet punkt nåd frem gennem den afart af norsk dannelse, som vi kæmper med. Ej heller har det været til hinder i forståelse af Danmark; ti det er ganske forunderlig hvorledes denne går frem, siden vi har taget alvorlig fat på vort mellemværende, siden vi har fjernet de sentimentale forhyllinger og slåt på grund-skaden, hvor den fantes.

Nu går al min ungdom ned til Danmark, så sandt den på nogen måde kan komme løs, I får dennegang frivillige i tusenvis, hvis I vil have dem. – Regeringerne, storting og rigsdag? Gamle folk med den gamle skade; jeg skal gøre, hvad der står i en enkelt mands magt, og den er visselig større nu end sidst, netop når det gæller folket; – men det er på faktorernes tilfældige sammensætning regne-stykkets sum beror, og Gud alene kænner den, – sålænge vi slet ingen konge har, og neppe nok en regering.

At min gamle ven Meidell har gjort sig til en fejg hønsehund som vil vågte kvæget og dets affald til fordel for jorden, mens I slås for vor sag, det har idag gjort mig ondt til tårer, og derfor har jeg før Deres brev kom, just skrevet artikel om krigen, hvori jeg atter har sat tingene på sin plads, det ved jeg; – men hvad det udretter står i Herrens, den Almægtiges hånd, som ene kan løfte os af vor usseldom, hvis han tillader at det skal ske ved den pludselige dåd, og ikke ved vort anstrængte arbejde gennem år og slægter. Vi får se. – At jeg ser tingene med tvil nægter jeg altså ikke, – og dog er der en stemme i mig, som .... er med og siger: «dennegang går det!» –

Straks I taler (hvor blir I også af? Vil I virkelig have garantier af Frankrige, så I går med i Eders egen sag, så taber I!), så sanker jeg ungdommen her til et folkemøde. Til regering etc. taler vi ikke; jeg tror dette er det rigtigste, driver stemningen stærkest ivejret; der kommer så et korn af harme med.

Deres

Bjørn.

Deres yttringer om R. Nielsen og R. Schmidt er aldeles uforsvarlige, og viser blot, at også De (som Ploug etc. stikker adskillig i Københavneriet. Det er netop med den sort dum kritik, hvor der arbejdes, at man røber sig.)

Til A. F. Krieger.

[Kristiania] 25/7 1870.

De, der læser norske aviser, kænner Christopher Bruun, som jeg herved sender Dem. Jeg holder ham så omtrænt for vor største mand; jeg ved i alle fald ingen med højere syn på vore forhold og renere opoffrelse for det, han ser. De vil have interesse af ham, hvis De giver Dem tålmod med ham; jeg ønskede, at fru Hejberg så ham, – om blot hans ædle hoved, der ligner mere et Kristus-hoved end noget annet jeg har set.

Deres ærbødige

Bjørnst. Bjørnson.

Til Gotfred Rode.

[Kristiania] 26/6[eg. 26/7] 1870.

Kære Gotfred Rode! husker du, at fru Borch og jeg røg sammen om Christopher Bruun; nuvel, denne Bruun og jeg er nu så gode venner som mænd omtrent kan blive. Jeg er ikke enig med alt hans, men ganske vist med det meste. – Det er denne mand, som jeg holder for at indehave en stor gærning blant os, som jeg nu sender dig og din hustru. Han går for annen gang som frivillig til Eder, skønt vi synes, at han forlader for meget her hjemme. Ikke derfor, jeg havde også gåt, hvis jeg dermed havde gjort nogen nytte; dette må jeg tvile om; jeg ser dårlig, og har et tilfælle, som forbyder mig lange marscher. Havde dette ikke været ivejen, jeg havde også gåt i forrige (rettere annen) krig.

Hvad jeg stræver med altsammen her hjemme, gider jeg ikke udvikle.

Men herved højtideligt, uimodståeligt inviterer min hustru og jeg dig og din og gutten til at gæste mig og hende og hende og mig i vort ny hus næste sommer! Da har vi et gæsteværelse eller to ledige, hvad vi endnu ikke har råd til. Da skal I naturligvis være de første, som nytter det; i det samme vi købte huset overlagde vi dette.

Om mine forhold til den islandske sag m.m. kan I spørge fru Ploug. Arnljot, som jeg har forsømt, fuldendes i disse dage.

Ak, kunde jeg snart få tale med Eder, snart få lidt hvile i Eders venlighed igæn; men jeg går imøde det tyngste arbejds– og slagsmåls-år jeg endnu har havt. Unddrage sig er i alle fald mig umuligt.

din innerlig hengivne

Bjørnst. Bjørnson.

At du skal hilse din hustru, som jeg elsker, ved du! –

End Clemens Petersen!!!

Hils den herlige frøken Zahle; hun skal snart få brev. Kommer hun til Norge iår, må hun komme hid op nogle dager. Til én har vi alt rum.

Til Gotfred og Margrethe Rode.

[Kristiania] 14/9 1870.

Kære Rode, kære fru Rode!

I dette øjeblik læste jeg telegrammet om Orla Lehmanns død og min tanke fløj i bønnen til eder, og min hustrus sorg var stor som min egen. Vi håber, døden har været så vidt ventet, at I har fåt skyde under eders frælsende tanker, så I ikke er slagne af fortvilelse. Hans missjon var altså endt; det nye Norden skulde han ikke være med at lide i eller at kæmpe for; ti det er vist, vi går en ganske ny tid imøde. Har I læst i norske dag-blade min prolog ved det norske teaters åbning, så skønner I, hvad jeg hermed mener.

Ja, kære venner, vi er omringede og belejrede af de frygteligste trusler og varsler fra den bestandig sig nærmende fiende, og midt i denne frygt springer en bombe i vort eget hus, og innenifra og udenifra sorg og gråd. Skønt jeg tror at have mod, kan jeg i disse dager skælve for et telegram, ja, vente mig alt, når jeg går bort fra eller vender hjem til mit hus. I vil derfor forstå, hvor lyslevende vi nu ser Eders tanker og følelser i blik og ord og angst i disse dager.

Da Eders breve kom, var det en kær time for os. Ikke alene erindringen om og længslen til Eder, men også Arnljot Gelline gør, at jeg i disse samme sommer-dager har uafladelig været hos Eder. Gotfred Rode er den, jeg oftest ser under arbejdet; det kommer ham kærest af alle i min omgang; han vil best kunne læse det, han vil også, tror jeg, oftest læse det. Den er det bedste jeg har gjort, og jeg kunde aldrig have gjort den, hvis jeg ikke havde sådd mig så dybt ned i arbejde og kamp her hjemme. Det skrivende liv som sådant er mig mer og mer en modbydelighed. Og må jeg nu få fortælle lidt, om hvordan vi har det; det vil sprede Eders tanker en stund i denne tunge tid, det vil sætte et par venner ned mellem Eder. Når I så atter samles i og ved Eders sorg, så er det som i selskab. Kjære venner, jeg har lidt adskilligt siden sidst. Ti det er jo lidelse, at halvdelen af dem, man møder, holder En for en fantast, eller tåbe, eller forfængelig nar, eller værktøj for andre, eller misundelig, afsat, arrig. Det er lidelse at have kræfter, som må kæmpe mest for at komme til at kæmpe, det er lidelse at se det hånet, som man tror på som Ens egen og Nordens fremtid. Min tro, min mageløse Karoline har været fuldt med, og i den forstand har det ikke taget på mig, at jeg har mistet mod eller ævne, tværtom.

Lidt efter at jeg var hjemkommet så jeg, at jeg ligesom var en længde foran. Af den grund store skuffelser, af den grund virkningsløst arbejde. Folkebevægelsen og ungdommen måtte jeg have et fast tag i, derfor Pokker ivold med bøgerne og alt skriveri, ned iblandt og ud iblandt dem! – Her har ståt kampe, som har hørt til de største vi har havt; i denne tid har folke-majoriteten på tinget fåt magten for evige tider, tingene er blevne årlige, reformerne i stemme-ret o.s.v. kommer slag i slag; den lille dannelse på nogle tusen viger slagen på alle sider. Det er folke-bøgerne, som har gåt forud, det er dem, som går jevnsides, det er Norges folkelige forfattere, som har lagt tale, sang og mod til. Åndløsheden, juristeriet, fremmedtænkningen må væk, og navnlig har Kristiania fnyset; her har rent ud sagt neppe været en mere hadet mand herinne end jeg. Da jeg lagde min protest ned til Schwejgård-Forgudelsen, så, skønt jeg gjorde det på den smukkeste måde, frygtede jeg hver kvæld med rette for mine vinduer og dører, at de skulde kastes ind, – og af hvem? af byens dannelse! Da studenterne midt i dette valgte mig til formand, rejste der sig en storm, som Kristiania ikke har sét siden Wergelands-tiden. Det slag, som stod i studenter-samfundet var byrokratiets siste anstrængelse; siden har jeg stiftet det norske teater og der begynt en elev-skole efter mit eget hoved; aldrig før har noget foretag af den art kunnet trives, som ikke byens rigmænd, «dannelse og penger» har rejst. Nu er det sket, det synes at ville gå udmærket, d.v.s. det, som har været størst, er blit minst, ånden, folke-ånden intar sin stilling også i hoved-staden, majoriteten blir til opposition. Gennemføres det, er det ligesåmeget en politisk sejer i det som en kunstnerisk, snobberiet vil da vige på mere end ét punkt.

I kænner vore mål-strævere. De beste, med Kristoffer Brun i spidsen, er fødte skandinaver. Den store mængde derimod, som afdøde Vinje førte, stod stik imod. Men i sine siste leve-dager gik han og hans tommevis over til skandinavismen, og det tilskrives ene den alliance, jeg fik istand på et noget nyt grundlag. Fra det øjeblik nemlig, at det program blev opstukket (som den islandske sag praktisk beviste), at alt mellemliggende surt og sumpigt, som hindrede os i at komme sammen, blev frejdig angrebet, fattede de, at skandinavismen ikke behøvede at true nogens selvstændighed; tvertom at den førte til opgør på alle punkter. Og derved fattede man også, at skandinavismen ikke er politisk i den forstand, at det er en rigernes forening, som er mål; men i den forstand, at det er noget åndeligt, som skal sammen, og at den ydre forening kun er et af de mange midler hertil. Standpunktet er ikke nyt, forsåvidt det er gamle Grundtvigs; men nyt i situationen. Vi må først have noget at forenes om, før vi kan forenes. Jeg for min part sætter (med Grundtvig) dette i den nordiske åndelighed, sådan som den former sig i en stærkere personligheds-fordring, på grundlag af tro, med folkedannelsen som udviklings-middel. Den må forene sig om at oparbejde en stor fælles-bevidsthed, fælles-kærlighed gænnem alt folk, saadan som folke-højskolerne har begynt det. Den må bøje hele sin dannelse in ad, den må vænde hele tænkningen hjæm en stund, forat få, såvidt muligt, alle med, gående ud på det samme i skole og liv. Den må demokratisere sig i en forstand, som i Europa alene Nordens folk kan, fordi alene det er et helt udelt folk af samme rod, derfor med ævne til samme tænkning og følelse. Den må lade standsadskillelsen så vidt mulig falle, den må vinne højere mål i livet æn byernes forfinelse, så f. Ex. fædrelandets behov ned til den sidste mand må være et kærere æmne for samtale og arbejde æn Paris’s siste moder, selv om disse efter denne dag blir Berliner-moder. Den må gå i kast med fordommene, de, som nu overdynger os med fattigbyrder og overforfinelse, fordi den ene part ikke skøtter om den annen, men sejler hver sin sjø fra barndommen af. Og dette må nåes – først og fræmst ved at skolerne giver bonde-barnet og embeds-barnet samme tro, samme fædrelands-kærlighed, så de siden livet igænnem har samme grundlag for tænkning og følelse, hvor så æn forholdene fører, så der er noget, som altid samler dem, altid bøjer dem til hverandre. Al uniforms-eksamen, artium først og fræmst, må væk, at personligheden ikke skal binnes i sin udvikling på den måde, at alle slags anlæg behandles på samme måde og kundskaben blir eksamens-humbug istedetfor livs-brug. Hele livssynet må bli et annet. Ikke dette: hvor langt kan din søn vinne på en embeds-bane, din datter i at tage sig ud, men dette: hvor brav, hvor dygtig blir han, hvor selvstændig og sand blir hun. Fædrelandet må ikke ses på som en bank, der skal plyndres, derfor må hele dette embeds-væsen så vidt muligt væk, blive borgerlige institutioner. Et lands dannelse, dygtighed, moral er ikke, som vi nu tror, embedsmændenes, det ser vi noksom i Amerika, hvor en stor del af dem er kæltringer. Et land er der, hvor den producerende d.v.s. den tænkende og arbejdende mængde er, og ikke der, hvor det administreres. Et opvakt, enigt folk administrerer sig selv og ler ad en forbigående skade ved administrationsværket, at sige, når det styrer sig selv. Men får vi først væk hele embeds-synet på vore forholde (og dermed naturligvis kongedømmet med alle de falske værdier, som det sætter i omløb, al dets løgn, al dets personlighedens fornedrelse), så bøjer opgaverne af sig selv in ad, livet fyller dem med et helt annet fædrelands-inhold, – og stands-forskellen føles kun som en valgfrihed; stærke ævner vil til evige tider gjøre dem gunstigere for sig end de svage kan.

Se her stykker af mit program, mit skandinaviske program; ti det er mit arbejde nu at få det fremstillet i sammenhæng og på dette grundlag inbyde Nordens ungdom til samarbejde og sammenkomster. Jeg er træt af studentermøder uden skandinavisme, læge-, lærer-møder uden skandinavisme; det kunde ligeså godt være Englændere, som mødte. Jeg er træt af løgn, fortielse, humbug. Jeg er træt af diplomati og «højere giftermål», træt, træt af den kolossale svig, hvergang arvefienden truer os. Det er en hel liden bog jeg har udarbejdet herom; jeg har kun ikke tid til at skrive den af, før Arnljot er ude; jeg holder på med sidste sang, som jeg må omskrive. Men prøver om formiddag og eftermiddag på teatret, folkebladet og studentersamfundet, som jeg nu giver fra mig, – holder mig fast! Og så mit hus, mit vidunderlige hus, som jeg ved forelæsninger skulde samle penger til før Nytår, men kan ikke komme af stedet! – Viger jeg, så adjø Arnljot, teater, folkeblad! Jeg må søge opsættelse til foråret for forelæsningerne, men Gud alene ved, om det lykkes, og jeg ikke innen drives ud af mit hus, samtidig med at jeg får mine opgaver frem eller knuste! Jeg har ikke søgt dem, de har mældt sig, en efter en, jeg har god samvittighed; men kanske kunde jeg have forsigtigere delt mig i selve arbejds-timerne, jeg er for blod-varm, derfor løber ét ad gangen for langt med mig.

Holder Gud mig i sin nåde fast, så jeg kommer over vinteren, i alle fald bærgende opgaverne, så tror jeg, at mit Sadowa er vunnet. Huset vinnes vel så igæn siden. –

Her har I mig, kære, kære venner!

Nu lidt om Franskmændene. Skønt stillingen er fortvilet ved deres tab, vil frøken Zahle vel have fortalt Eder, hvor dårlig min personlige tro om og på Franskmændene har været, og hvor glad jeg er ved, at den kolossale inførsel af fransk kultur, navnlig gænnem Københavneriet til hele Danmark og Norge, – og gænnem Stockholm til hele Sverige, – nu tager slut. Hr. Brandes-Taine, Tivoli-Mabille, Folketeater-Saint Martin, Bille-Figaro, dernæst hele denne unyttige franske selskabelighed, der sattes som livets højeste, det er endelig skudt og brændt sammen i vore hjerter. Disse tårne af falsk hår på alle unge pigers hoveder, svarende til alle de forlorne tanker inunder, er raseret, alt pikanteri er dænget til af massiv virkelighed, så det ligger som røde, blå, hvide laser mellem ligene, som bar på det. Adjø! lad os så begynne for os selv!

Nu tror jeg Arnljot vil komme godt; nu tror jeg Stiklestad-kampen vil stå i Nordens lys, så alle ser Nordens ånd over den.

Hilsen fra Margrethes gudsøn, siger min hustru! Ja, han er den kækkeste af alle vore børn, en kæmpe, Grundtvigs hånd på hans hoved og mine beste venner som vidner, det var en af de skønneste stunder i mit liv, ak, derfor kan den kun blive inledning til fordærvelse; men til idag ser han rigtignok ud til at blive et dygtigt menneske. Den, som fulgte ham heder Bergliôt (vi vil have o’en udtalt lukket), ikke Svåva. Det skal den næste hede! – Hun, Bergliot, er den smukkeste af vore børn. Bjørn spiller og er en ret flink gut, vistnok overvejende kunstnerisk begavet, Ejnar er en stor klods, jeiper og raser. Vorherre ved, hvad der samler sig i ham. Der er noget trofast ved ham, ihærdigt tillige, som gir håb; men vi ser med bekymring på ham. Erling, gud-sønnen, strutter af sunhet, er aldrig træt, aldrig dårlig, lydig, glad, beskæftiget, javist er han prægtig. Bergliot sint som ulykke, men meget dejlig. – Se saa, giv nu I også besked! –

Ved vor ven Krohns forfærdelige død fik min Karoline en abort. Men nu er hun velsignet igæn. I oktober kommer mine forældre til byen, for ved Guds hjælp aldrig mer at skilles fra os! Herregud, det er et langt og tungt arbejds-liv de har havt, de trænger hvile nu. Måtte de finne den! – Men jeg hører far drager med sig alle gamle møbler og papirer, så han vel også tager med sig fortrædeligheder, han er en gammel fjæld-knat, som vi alle må lade stå. Men han er en from mand, der tar alt i troen, som ellers, til bunds, han tror på alt, det nytter intet ræsonnement, der hvor han begynner at tro – eller ikke tro. Jeg ikke alene glæder mig, men morer mig ved at tænke os sammen med ham og min livlige, sangvinske mor, som et Guds under har holdt uforandret ved hans side. De har hele sit liv trukket hver sin vej og dog altid tilsammen! Den som ikke kænner dem, kan ikke skønne, hvorledes det er gåt til. – Nu fred og velsignelse over vort venskab, I mageløse venner; og alvor og arbejde i vore hus!

Eders

Bjørnstjerne.

Til Gotfred og Margrethe Rode.

[Kristiania] 21[–25]/10 1870.

I kære venner! – I har ruineret mig en stor, skøn formiddag, hvor jeg havde aldeles fri, og hvorpå jeg tænkte at slutte det eneste sted, som nu står ufuldført i Arnljot, og som stanser trykningen af de to-tre siste ark. I har endvidere fåt mig til at gå frem og tilbage i mine stuer i det uendelige, skønt jeg har et tilfælle, som har slåt sig ondt, og som netop idag burde holde mig aldeles stille. Og I har henkastet Karoline i megen gråd, som hun endnu ikke kan stanse, – og vel ikke ofte har hun sendt så mange takkens bønner til Gud og det kære Danmark, som hun (det er en fejl hos henne) elsker højere end Norge: «det har jo altid været snillere mod mig end Norge; jeg har langt flere venner dernede» siger hun. Og idag kommer mine forældre for aldrig mere at skilles fra os; den 21de Oktober er inskrevet i vort liv som en af de lykkeligste vi har levet, og I er med deri som æres-gæster, og Eders breve er fest-flag derover og skal som sådanne bevares. Jeg, som så tilgagns forsømmer mine venner, når begivenhederne stormer på, hvad jeg altid synes de gør, skønt man jo vil sige, at min stundesløshed opfinner dem, – har dog alligevel venner, som få mennesker har havt dem, og i én forstand fortjener jeg dem, skønt jeg i såmange ikke gør det: jeg elsker mine venner, jeg kunde ofre for mine venner, slås, tåle, miskænnes; dette tør jeg sige; for fra jeg var skolegut har jeg gjort det. Og dette er, hvad jeg vilde skulde genoprettes i Norden: fostbroderlag, hele forhold, store forbund, som ikke hviler i breve og tilfældigheder, men i fælles kærlighed til alt væsentligt og de skønne udtryk herfor, som man for livet har set sig glad i hos hverandre, og som ved leilighed har vendt hele sin varme mod en selv.

Du, kære Rode, som står for mig, når jeg skriver, fordi du er så ren og ædel, fordi du ser det Nordiske så skønt, at jeg endnu aldrig har truffet et menneske, som ser det skønnere – du er min, som man kan sige det om de tanker, man giver sig hen til for videre at leve i og ved dem. Og fru Margrete, ja, jeg har dog egentlig ikke med undtagelse af Karoline og frøken Zahle, en kvinne, som kan ved sin forståelse og fælles kærlighed gøre mig så godt som hun. Og så kan hun pynte på mig: jeg mener ikke klæderne, skønt hun ganske vist også gjorde dette, straks det trængtes; men jeg mener pynte på min slagsmåls-sjæl, min ustadighed i alt det mindre, min uopdragenhed ligeover[for] det, som er gammelt, eller fornemt ivejen, min hensynsløshed i kærlighed og had, utålmodig i det sædvansmæssige og alle mine øvrige fejl, som jeg heller ikke selv kæler for, og som jeg derfor overvinner, når jeg får god tid på mig, eller en inflydelse som hennes, men som overvinner mig så fortvilet, når jeg overraskes. – Men skønt alting går hulter til bulter, hør nu om vort hus. Karoline elsker det som en del af sig selv, meget højere endnu end jeg, som hun overhovedet kan elske højere end jeg; det er hennes specialitet; bevar’s også at hade. Men jeg elsker det jo også, ikke mindst fordi det er en fæstning i min situation. Man væntede i det længste, at jeg skulde ud af byen, ned til Danmark, udlandet eller ind i fjællene til de nationale trolde; da jeg købte hus, opgav man mig, og nu begynner mange at tænke på den mulighed at komme ud af det med mig, siden man ikke kan bli mig kvit. Mit største arbejde ligger jo i omgang og optræden, I kan jo ikke følge med i dette; men I kan tro mig på mit ord. I dette øjeblik leder jeg et angreb på Statsraad Stang, med hvem de gamle rådne tilstande står og faller; det bryder nu løs i disse dager, og det skulde have været dejligt, om jeg i de samme dager havde tabt mit hus!

Ved du, hvorpå jeg har købt det? på foredrag. Jeg tjener ganske udmærket på foredrag, jeg kan omtrænt tale om hvad jeg vil. Min plan var at rejse til Gøtheborg og der, midt i den svenske rationalisme, optræde med Grundtvig, give et kultur-historisk billede af hans stilling i Norden, hans ånd i ånden. Herpå havde jeg havt børs-salen fuld, d.v.s. 800 Spd. (én sp. billetten). De samme foredrag vilde jeg så holde igen her. Sist tjente jeg her over 800 Spd., skønt jeg dengang ikke var heldig; jeg savnede øvelse i at forberede mig, savner den endnu; men er dog bedre. Så vilde jeg til Bergen og Trondhjem (tilsammen 800 Spd.) til Danmark, til Amerika, og så holde på, til jeg ejede huset. Men det, jeg nu skulde have tjent i november, er 1000 Spd., og deraf kan jeg ikke tjene en skilling, jeg kan for teatret, som jeg elsker, og som står og faller med mig, (og du ved fra mit forrige brev, hvad der står og faller med det) – ikke komme fri én hel dag; jeg kan ikke forberede mig ordentlig. Disse 1000 spd. var det jeg tænkte at tage i Gøtheborg og Kristiania i november måned, eller rettere af Nik. Fred. Sev. Grundtvig. Han, som er blevet hjørne-stenen i mit liv, skulle blive det for mit hus.

Du kan ikke kalde dette fantastisk tænkt, som bunder paa den dybeste trang og ævne, som jeg har. Du kan sige: først forelæsningerne, så huset; men dette søde hus vilde jo ikke vænte. Reddes jeg nu over denne katastrofe, så er jeg reddet for livet; ti de penger, som står i huset forøvrigt, er venlige penger, som vænter på mine forelæsninger, der nu engang, senere eller tidligere, skal bærge mig for min øvrige livstid. – Jeg havde tænkt at tigge ophold af alle de forskællige mennesker jeg skylder; men derfor var det jeg skalv, at de ikke vilde vænte [på] mig, og det var udtryk af denne skælven du fant i mit brev formodentlig; siden teatret begynte, har den været over mig og mit hus hver dag, især har det været synd i Karoline. Det er disse 1000 spd. som jeg må have, til jeg får læse dem op, – og da dit vidunerlige brev kom med de kærtegn innen i fra din hustru, så kan du forstå, min ven, min kære Rode, at Karoline græd, at jeg sandelig gjorde det samme, og at huset endevendte, skønt det netop da begyndte at stå sikkert. Du synes vel, det er overmåde mange penger, for det er det; men jeg betaler renter så godt som en annen, og i huset med fem mål jord til, her, hvor der nu blir havneanlæg, mens Drammensbanens station blot er nogle hundrede fot ifra det, altså midt imellem to store udgangs-punkter for færdselen, med ævne til at lægge mere tomt til sig på begge sider, – er huset, for hvilket jeg gav 5200, værdt 7000 spd. allerede idag, og det får jeg for det, hvad time jeg vil sælge det. Ved at min far udbetaler den forrige ejer, vinner jeg 200 spd. (ejeren trænger nemlig kontanter) altså 5000 spd. koster det mig; deraf betaler dine penger nu straks noget, den øvrige del af dine penger gives til de reparationer, jeg måtte gjøre. Du ser altså, at den sikkerhed, jeg byder dig (såvidt jeg på forhånd skønner; jeg skal siden se efter) er i huset (efter 4400; heller højere end lavere). Og dette er god sikkerhed. Jeg agter at sælge tomt; men ikke før banen, som nu arbejdes på, er færdig, og det samtidig er blet til alvor med havn i Philipstad-bugten; da er den nemlig bogstavelig værdt guld. Jeg fik huset så billig, fordi det så ilde ud, så det narrede folk (min kyndige onkel, en fabrik-herre, forstod sig på det), og fordi, at en stund før krigen stod alle ejendomme i Kristiania overmåde lavt; man havde forbygget sig. Her står endnu flere hundred lejligheder ledige, skønt fragterne nu har blæst nyt mod i sejlene. Sælgerens kommisjonær her var min ven Motzfeldt (advokat), og han solgte det til mig før auktionen, som mange havde gåt og væntet på, ti straks det blev bekænt, at det var solgt, viste køberne sig; de vilde nemlig da købe det af mig.

Men det pålægger jeg også dig og hustru som en hællig pligt imod os, at I allerede til sommeren må komme op og se, hvad I har reddet for os! I må unde os den glæde, ikke alene at gøre os godt, men at se vor glæde ved det og føle vor tak i hele dages samfund og tale. Her skal være værelser til eder, og venner og god vilje i det uendelige, skønt vor ævne er jo meget svag, og kan ikke byde eder eders vaner. – Hører I, kom alligevel; foren det med en tur, helst til Finmarken; det er større end Italien! –

Ser du nu, at jeg har glæmt din store nyhed over min! Din søn, din annen søn! Du nordiske mand og kvinne, stærkt skal det være! Nu vor innerlige, innerlige lykønskning, så meget større, som Margretes tunge tid gjorde faren større, derfor frælsen og gaven så dyr og kær! – Måtte Gud unde eder mange børn. I er vist to mageløse opdragere; jeg tænker så ofte, at jeg slet ikke er far; men så er Karoline en udmærket mor, og så er der andre gode fædre, hvis børn omgås vore og derved støtter til. At være en god far er noget af det største en mand kan være for sit land; sådant ses og siges så lidt; – men vent nu: jeg skal sige det; jeg agter med digte at omkranse hvert forhold i hjemmet, vor, den nordiske stammes, stolthed, den dybeste brønd at øse op af i alt Nordboens liv, derfor også i hans poesi, skønt denne hidtil har levet mere af idealer end virkelighed, og mere i udlandet end hjæmme, – og i hjæmmet mere med udvortesheden end det, som bærer; især har hjemmet været skildret uden religion, – som staffage vistnok har den været brugt, men ikke som forhold. Det er Grundtvigs salme-digtning, som skal smyge in i og fylde alle sprækker, så hele huset dufter af dem, hele livs-gærningen dermed. Og her, kære Rode, har også du et kald, som er større end du selv synes at tro. Nogle hus-digte af dig, hjæm-sange, barne-syn er så skønne, at du kan strø et helt land over med dem, uden at træffe et hus-hjærte, et hjæm-menneske, som ikke vil takke. –

[Kristiania] 25de okt.70.

Så langt kom jeg, da min mor kom og senere min far. Samtidig slog ganske rigtig mit onde sig så rabalsk, at jeg måtte stanse al forretning. Nu er det nogenlunde over. Mine forældre genfinner jeg friske, ferme; deres ideer er vore i en overraskende grad, der er stor kraft i far, fine sympatier i mor, fromhed, sandhed i begge. Far er et af de heleste mennesker, jeg har mødt; og et stykke af en kæmpe er han endnu, skønt 73 år. –

Gid du måtte synes om Arnljot; også den har måttet vente, men nu om et par dager går de siste ark. – Når du træffer noget, du ikke liker, så er det fordi jeg ikke havde større syn at spænde vedkommende digt over, men vilde dog ikke vente længere med at udgive det, fordi det, som kommer efter, vilde gøre det gammelt, da jeg ved Arnljot er kommet et væsentlig skridt længer end før. Jeg længes også efter at se det i sin virkning på den samtidige literatur (hvormed ingenlunde menes dens kritik). Kanske bedrager jeg mig; men foreløbig mener jeg, at digtet vil øve inflydelse.

Er der optegnelser efter Lehmann, som alt nu kan bruges? Kan «For Ide og Virkelighed» så få dem? Man har bedt mig bede dig. –

Kære ven og veninne, I må straks mælde os videre om Margretes og guttens tilstand. Vor lille Bergliôt (ikke Svåva endnu), vort smukkeste Barn, har været døds-syg; er nu reddet, men vi frygter for vinteren. Karoline har havt en abort, men er atter velsignet. – I kan altså skønne, at Margretes tilstand og barnets vender fra vore egne forhold idelig in igæn i vor samtale, så vi nu længes efter besked. Margretes sundhed må jo være rystet efter faderens død. Hvor megen styrke har hun til at bære med? Og på gutten mærkes ingen svækkelse af, hvad hun gennemgik? Bor I på samme Sted. Fødtes guten i samme seng som Erling? Nej, Erling, hvilket pragt-værk! – Holder du og R. Nielsen fremdeles ihob? Har du nylig været hos Grundtvig? Fortæl mig lidt om ham. – Fra Clemens Petersen nylig brev; han slår sig op, det skarn, som jeg har elsket og elsker med min største kærlighed, og som er en af Nordens højst begavede mænd, – med den dybe karakter-svaghed i sit sind, hvoraf Norden er sygt. Men jeg ofrer ikke mere den ene end den annen. Vi har nok tilbage! – Det er ikke Napoleons hemmelige papirer alene, som vilde vække en verden! Vi må vænne os til, at stor idealitet og ævne bor sammen med svigtende kraft på eget inre område. Det er tiden.

Vær mig nu gode! Husk os og hjælp os, og suk ikke ved at gøre det, tvil heller ikke. Kære venner, hold os hos eder i gode og onde dager, tål at vi skilles i mindre ting, styrk med os de store! Lad vort forbund blive frugtbart for os, og med Guds nådige hjælp for flere. Dæmp os, styr os, brug os, Nordens Gud, hold af os, at vi ikke forbitres, men grønnes og skyder i Din vår!

Eders

Bjørn.

Til Rudolf Schmidt.

[Kristiania] 28/10 1870.

Kære Schmidt,

min afhandling (som er lang), hedder «nordisk politik», og ophøjer dette begreb til det, som det skal være, nemlig til hvad vi lever på og skal leve på, hvorledes opgaverne står, hvad der gøres for dem, og hvad der burde gøres for dem. Det, som kaldes politik (f. ex. politisk skandinavisme) nedsættes til et underordnet moment, til det, som det er, lige over for de ånds-mål, for hvilke vi ene lever. Jeg lader det hele munne ud i en personlighedens fuldkommengørelse med nye midler, men i gammel stil, og mener, at Nordens folk må mødes i omsorgen for at få en mand op i hver mand og en kvinne i hver kvinne, at vi heri har vort Chassepot-RemingtonMitrallieuse-våben, vor opgave fra gammelt, vor betydning som norrøn æt.

Men – i undersøgelsen af stats-formen støder jeg blant annet på den konstitutionelle konge, og beviser, at han som upersonlig står selv i vejen for folke-opgaven og forleder ved sit eget upersonlige forhold hele omgivelsen, og derved folkets mægtigste kræfter til at forspilde en stor del af sit liv, og at han også fører udad, afstængt som han er fra selv at komme inad, idet familie efter hans eget sind, ansvarlighed, derved virke-lyst berøves ham, og det udenlandske derved skinner ham i øjnene, som leger for ledige børn. Aldeles teoretisk kalder jeg det, gir endog en kompliment til det bestående, at det under slige forhold kan være så vidt bra, som det er; – de højere stænder farer jeg selvfølgelig lige så slemt med – bestandig teoretisk – og slutter med opråb til et nyt skandinavisk forbund på de dybere sætninger, som vi må blive enige om og efter ævne hjælpe frem, hver hos sig.

Kan R. Nielsens navn stå på et tidsskrift, der bærer det stærkeste angreb på det konstitutionelle kongedom, som endnu er gjort heroppe, og som sker tildels i religionens navn; ti det er min mening, og jeg udtaler den, at det er i sandhedens navn, selvfølgelig først og fremst i religionens navn, at en stats-løgn bør angribes. Min afhandling er et nyt folke-program, derfor også i stil sandt intil besvimelse, enfoldigt, urokkeligt.

Tør du, vil du, kan du få Nielsen til det, så tag det, og jeg skal afskrive og sende ark efter ark.

Om hæftet må vente forat få det med, skader ikke det. Mest lyst havde jeg til at vi bad Nielsen træde af, og vi tog den ny sag i den ny hånd, fik bidrag af ham, Grundtvig og andre uansvarlige høvdinger, hvis sætninger det er, vi sætter i system, skønt de måske selv da ikke længer vil vedkænnes dem, i alle fald ikke offentligt. Men et sligt tidsskrift skulde nok få læsere! –

din heng.

Bjørnson.

Skrevet til Hegel, til Rode; du får selv svar, hvis de vil.

Til Rudolf Schmidt.

[4/11 1870. Kristiania]

Kære ven, endnu idag begynner jeg at afskrive. Ellers gribes jeg af ængstelse ved at vide mig i den måneds hæfte, hvori jeg nu sidder og skriver; – jeg skal ile, hvad jeg kan, men det er adskillig vovet. Traf du et annet arrangement, var det tryggere, eller vær beredt på, at hæftet kommer noget sent. Jeg er ellers meget glad ved, at R. Nielsen tar tingen således. Fremstillingen er så rolig, at her neppe kan slå åbenbare luer ud.

Kære ven, jeg sidder nu i en ny situation. Da ingen vilde begynne med det Stangske ministerium, måtte jeg ivej. I «Dagbladet» for ilørdags stod første artikel, – og sådan virkning har jeg dog neppe tænkt mig mulig. Den annen kommer imorgen (jeg skriver dette fredag) – der er flere end jeg, som skal skrive under samme titel og mærke, men de to første artikler (den annen dog ikke helt) er af mig, jeg skal sende dig numrene. Det er vor historie på en noget annen måde end Jonas Lie, det søde menneske, fortæller den; ti han laver sig den fiende, han med stor bravour skyder itu.

Du vil, ved at læse artiklerne, forstå, hvorfor dette er min sag fremfor nogens, om just ikke deraf behøvede at følge, at jeg skulde skrive avis-artiklerne; men vi er nu engang ikke større folk, vi har ikke hver til sit. Dette er nu kommet mig ivejen med hensyn til afskriften af min artikel for dig; – her var en begivenhed i Kristiania, som gjorde begynnelsestiden bekvem. – Foreløbig har jeg den glæde, at disse artikler renser syg luft og at mange, selv meget myndige mænd som Lud. Kr. Daa ved den første erklærede, at han havde støttet det Stangske væsen længere end rigtigt var. Ja, det ved Gud, at man har understøttet det intil det blev forbrydelse. Før det nedbrydes, har jeg for alt mit ikke en glad dag i Kristiania; det er tungt, selv med mange sejre, mange øjeblikkes virkning, at arbejde under et stort fejlsyn af alle dem, som står omkring en. Det er et så lidet folk, det norske, at vi har ikke råd til at holde en hovedstad og en embeds-stand, som i alt væsentligt står misforstående lige over for alle vore begynnelser, og lever i en forestilling, som i forhold til stat og ansvar er umoralsk, og intet videre. Du vil selv se.

Jeg tviler intet øjeblik på, at en del af dette også er sant blant eder, skønt der er ved hjælp af Grundtvig kommet en hel dannelse til, som allerede i en mænneske-alder har arbejdet i og med det store folk, og skønt fælles ulykke har renset den offentlige moral en del. – Min artikel i «for ide og virkelighed», er blot at samle og fortsætte i det større, hvad jeg her hjæmme må bekæmpe på et enkelt punkt. Skriv mig til samme dag du har læst Arnljot.

Din

Bjørnson.

Til Margrethe Rode.

8/11 1870. [Kristiania]

Kære, kære, kære fru Rode, jeg må idag skrive til Dem, skønt jeg har en svag formodning om, at Rode må læse brevet for Dem; ti jeg skriver jo en underlig skrift. Kære, kære, kære fru Rode, Deres brev var som at løbe op og ned i Dronninge-trappen med Dem (De husker måske dagen!) Deres brev var en velsignelse, af den grund endnu mere, at i disse samme dager har jeg havt en stor smerte, som Gud være lovet, nu er lutter solskin; mit hjærte var optøet. Deres ord faldt dråbe for dråbe i en fylle og følelse, som jeg sad med, så jeg, da jeg kom til Grundtvig og tænkte mig dette, hvorledes opstandelsens herlighed for en jordisk fantasi kan tænkes som det øverste, og så tænkte mig videre in i de troende sjæles fromme længsler og glæder, brast i gråd, og frugt af denne stæmning er i alle fald begynnelsen af dette brev. – Jeg er selv på langt nær ikke kommet så langt; men der har været øjeblikke i mit liv, hvor jeg har været istand til at fatte og af hjærtet længes efter hin fred, og ud af dem har jeg skrevet et par digte (i Arnljot Gelline), men hvor langt jeg selv er fra det, kan De bedst forstå deraf, at når jeg er skuffet, svag, træt, da er det jeg skønner det bedst og længes dybest; når jeg står i kraft og glæde, da minst. Men til gengæld: i den allerstørste glæde, lykke, medgang, da kan jeg skimte evighedens forjættelser som den gyldne opgave over vore små, da er de kun som top over tilværelsens tinder, da er sammenhængen i et klart skue for min sjæl. Men længselen – nej. Havde jeg den rette insats, så måtte også længselen være der; men det må være så, at vi ikke kan længes til det, vi ikke har vort arbejde i, vor ævne, og det har jeg ikke annerledes, end at jeg kan se det guddommelige i det jordiske, se stigen, men vil ikke gå den, om det bødes mig imorgen. Ja, var det for at udrette dette eller hint, f. eks. frælse eller vidne, at jeg skulde gå den, – uden betænkning, det tror jeg, at jeg tør skrive; ti jeg føler det som fuld sandhed i min sjæl. Men det er jo ikke nok, det er hvad enhver exalteret Pariser også kan gøre – jeg havde nær skrevet Københavner, og nu vil jeg skrive det, ti Gud hvor jeg hader denne franske Danske! – (Med Københavneri mener jeg, som De ved, slarvet, flotheden, nihilismen, skinnet, fremmedarten eller lapset forpupning i det hjemlige (begge dele lige hyppige)) – og når jeg vil have mål på, om en ting er rigtig eller ej, så måler jeg med sligt mål og måler mig selv til en stymper i mange stykker. – Men hovedsagen er der, med Guds hjælp, jeg ved hvad der mangler mig, jeg ved, hvad der skal til for at blive en personlighed i vore opgavers tjeneste, og jeg går frem i det, om også ganske bedrøvelig langsomt, ti jeg er et sanse-menneske, en kødelig, trodsig klump.

Fadder? Ja, det er det skønneste jeg kan være, det bæver, glitrer, bruser i mig hver gang jeg er fadder, jeg tror, så jeg kan løfte taget af over min bøn i disse øjeblikke, det er en dåb for mig, hver gang jeg er det. Og dampskibene skal just ikke stanse mig; ti herefter rejser jeg aldrig mere med dampskibe, jernbanen er jo nu færdig hele vejen på et par mil nær, som endes, tror jeg, i denne måned. Og godt af turen? Ja, jeg vilde have så godt af den, at der er ikke ende på. Men min tid og min lejlighed? Jeg holder nu på med Stang og med et nyt sang-spil (klokker-familien) med musik af Grieg, og så teatret, alle mine elever, mine små fugler! De skulde set komedie hos mig om dagerne, hvor frisk, sand, skøn den virkelig er! – NB. jeg må have spillet stykket mange ganger først; ti de er uvant, men så går det! – Nu rejser jeg imorgen til Drammen med dem, til våren til Bergen med dem, jeg lever op igæn mine ungdomsdager, og hele rejsen skriver jeg på mit sangspil og senere på Sigurd. – Å-ja, politiken opgir jeg snart, når jeg har teatret, men der er jo noget, som nu må gøres, De vil snart se det i «For Ide og Virkelighed». Men når jeg engang efter alt dette arbejde, hvor under jeg jo også vokser selv, finner gode venner igen, – Herre Gud! – Ja, det er nu Karolines og min fryd at tænke på, og at se Grundtvig endnu engang stikke det skaldede hoved op over præke-stolen i Vartou.

Men før jeg slutter (ti jeg står så at sige på rejsen, forberedelserne trænger på) – endnu én gang: tak! og atter og atter tak, I, som have tækket mit hus, og Karolines tak endnu større end min! Pengene er endnu ikke kommet, men glæden er her, gæmt iblandt os, selv midt i den smærte jeg et par dager havde, slog den lyslevende op af og til og bragte mig til at gå rundt og se mig om på alt det, jeg dog ejede at være glad i. Mine forældre, som jeg har indviet i det, er også så hjærte-glade med os! Herre Gud, hvad det er at have dem her! Hils nu Rode, eller han hilse Dem, jeg ved ikke, om han ikke må læse for Dem.

Deres

Bjørn.

Til Rudolf Schmidt.

[Kristiania] 5[–6]/12 1870.

Du kænner, kære Schmidt, det at ville og ikke ville, kunne og ikke kunne og så vænte fra dag til dag på sin egen energi, mens at noget udvortes løber kapsides med En, som dels hæfter, dels netop taler, ja handler i det, som jeg går og tænker på. Men det var godt, du rev mig op af dette: jeg kan ikke fæste endeligt, sålænge republiken hænger over hovederne på os, sålænge vor egen skæbne hver dag er så stærkt påfærde som nu ved Loiren og Paris. Jeg kan ikke! Du er mere theoretisk laget end jeg, en annen jern-panne har du. –

Fra Norge. Ja, min ven, Jonas’s artikler fra Norge har beundring, men ingen respekt; han ser fejl, han stikker op hele Norgeskartet efter sine ilende stemninger, virtuos som han er, den søde gut. Nu modner Ernst Sars til, han har endelig begyndt at holle forelæsninger, og der sprang tappen af tønden! Jeg har alt været på ham. Tryk Fasting; han vil læses her hjemme.

Jonas Lie er ikke alene digter, du, men med den reneste lyrik, vor literatur har sét siden Wergeland, ja så ren lyrik, at den altid, i enhver literatur, er sjelden, ligesom de høje tenorer. Den er af Tegnérs art, i en annen tid, derfor på en annen måde, men netop den. Hans fortælling er også en eneste lyrik, men god for det; en vis slags fortællinger er kun dette, og er vidunderlige netop derved.

Hør, sig mig nu din mening om Arnljot, gå hen og få tag i den; den er færdig.

Ja, jeg har nu taget fat igen på afhandlingen; men sålænge det skælver foran Paris, hvad kan jeg gøre? Tænk jeg instruerer skuespillerne med hundre bitanker om franskmænd og preussere, jeg drager det med in i alle forhold, souverænt og ikke-souverænt, helt og halvt, stærkt og svagt, – og Gud ved alt det sammensurium, som er min tankes blod i disse dager. Man var naturligvis ikke digter, hvis det ikke var så, men jagu koster det på at bli en mand under den sort vilkår og at få gøre sin gærning.

[Kristiania] 6te dec. 70.

Nu har jeg læst din artikel «en tids-betragtning» – og jeg sætter mere pris på den end på nogen annen i tids-skriftet, lige fra dets fremkomst. Af alt passer den bedst det, som er mit livs-syn og livsmål, og den er aldeles fortrinlig skrevet. Du har ellers så mange mellemsætninger, når du skriver (naturligvis ikke sprogligt, men åndeligt, indskudte tanker, oplysninger, som fører væk og vanskeliggør). Her ikke en eneste: en stor strømning af store tanker mod én enkelt. Jeg er flere steder bestemt imod dig, fordi jeg har tænkt meget over dette, både tanken og de faktorer, hvori du får den frem (Tyskere og Franskmænd), men det er aldeles ligegyldigt. Jeg beklager, jeg ikke kan optage den i Folkebladet, stilen er for «ufolkelig»; men jeg må få Aftenbladet til at gøre det. Jeg takker dig innerlig.

Hvad mit angår, som er meget enfoldigt, sammenlignet med dette, så bør du afvente begivenhederne en smule. Jeg får ikke fred dertil, forinnen situationen er klarere.

Din heng.

Bjørnst. Bjørnson.

Til Gotfred Rode.

[Kristiania] 31/12 1870.

Nej, kære, kære, kære Rode, dette holder jeg ikke ud, I må bringe mig et bud fra Arnljot Gelline, du eller din hustru. Jeg er ved gråden, idet jeg skriver dette, i sådan grad savner jeg det. Ja, som nægtede I mig eders hjærte, eller dette sit ord i en bævende stund. I må se, hvilket alvor det har været mig med Arnljot, jeg må vide, om I har forståt mig.

Hører I, skriv, tal, Gud velsigne Eder, så meget som jeg holder af Eder! –

Pengene fik jeg i samme stund som jeg rejste til Drammen, de kom mageløst! Men siden har jeg været optaget og i slet humør af mangen modgang, og en vis sort forladthed, som den ofte får, der drages med meget, de, han omgås, ikke forstår, eller ikke vil vide af. Jeg har ikke været oplagt til at skrive. Bevis for pengerne i den form du foreslår, vilde blande al Verden op i det, og lige så stor glæde jeg har af at fortælle venner om dig og din gave, lige så ondt vilde det gøre mig, at alle mine fiender kunde fortælle det. Skønner du det? Men det er måske noget, jeg skal overvinne.

Din

Bjørn.

Det er sandt, jeg ved ikke, hvor Richardt fortiden er. Jeg vilde kun sige ham, at påske-sangen i hans bog, er den skønneste psalme, her er skrevet af vor slægt, og hvad du, Margrete, Karoline, frøken Zahle, jeg o.s.v. ret vilde kalde en psalme, om vi fik lov til at sætte en sådan bog sammen til vort kirke-brug. Sig ham videre, at digtet Jakob er så stærkt, så farve-rigt, at egnen, tiden, toget, menneskene og deres adfærd ser jeg, og at han, hvis han kan gøre sådant, bør rigtig dukke sig i en eller annen livsgærning, for der at få den ensomheds-ævne, som dette møde med digt-tanken giver, når det kommer sjældent, men ud af en intrykssum, en virksomhed. Det blir lidt på den måde, men fint sant og stærkt formet.

Han er dog en dejlig natur, den kære Richardt, så sær som han er, så let til at forstyrre, støde i et intryk, en stæmning, at jeg helst går helt af vejen for ham. Men læse ham, ja, dette er godt og har gjort mig rigtig godt.

Hils Margrete glædeligt, glædeligt nyt-år! Ak, når vi nu får leve sammen lidt igæn!

din

Bjørn.

Til Johannes Clausen.

[Kristiania] Nyt-års-kvæld. 70

Da Deres tak kom varmest til min sjæl af alles, vistnok fordi den kom fuldest og ud af den sjæle-situation, som lægger hvert ord rigt ned, – så lad mig få takke Dem igæn. Ja, det er undertiden som det synes mig Herren har troet mig et lidet under i denne bog, – men det er undertiden at jeg ikke tror højt om dens magt og tænker som så at havde du selv været helere, så havde du fåt flere med dig.

Jeg er selv, ser De, i mange stykker en ganske ynkelig fyr. Jeg har noget af dette i mig, som jeg synger om, men aldrig kommer jeg længere æn til at synge om det. Jeg blir siddende her med teater og digt, bare handlingens skin, synes mig, dog undertiden mere, men ikke det jeg størst længes til, og som vilde kunne samle min sjæl helt, i den hele uendelige hengivelse, om til en begynnelse ikke engang i Gud, slig som med Arnljot.

Dog Herren være lovet, jeg er istand til bestandig barnligere at lægge mig op til Ham, og jeg skriver dette i tårer så De vil forstå, at digt er dog ikke borgen bare, der er noget mere med.

Det er det eller den, troen på Gud har skabt, som Arnljot begejstres af, det er dens gærning i en sjæl, på et åsyn, i en handling, sådan som den lå over Olav. Det går mig lige så, jeg møder i værden intet dejligere æn et sådant mænneske. De er vist én af dem, jeg længes til Dem. Ti det har jeg set, at sådanne vælges ikke efter vore love.

Tak for at De søgte mig, De har gjort mig så godt.

Deres ærbødige

Bjørnst. Bjørnson.

Til J. L. Ussing.

[Kristiania] 2/1 1871.

Kære Ussing!

Bedre sent æn aldrig! Dengang Deres brev kom, var jeg vemodig, nedslåt, jeg kunde ikke skrive uden at skrive om politik, og den vilde jeg ikke skrive om. Nu fant jeg Deres kære brev igen og skammer mig som en hund over, at jeg har glemt det. –

Gud være lovet, politiken står bedre, måske kommer Danmark med, helst hele Norden; men det tør vel næppe ventes. Men Danmark må ikke få Slesvig uden kamp, og øjeblikket synes snart kommet, at det kan hugge in. –

Det var gamle Carus, som i brev fra Göthe fik bud om at tage sig af Høyen; De kænner det jo selv. Jeg glæder mig meget til at læse om Højen, jeg ønsker Dem ret innerlig lykke med dette foredrag. Hils fru Højen hjærteligt fra mig! –

Hvor meget jeg kaver med, som I dernede ikke kænner, men som er vigtige led i vor lille udvikling. Her må en mand være det, men så blir han også en mand. Jeg har taget mangt et tag her hjæmme, siden sist vi sås, og nu synes det, som skal jeg få min kærlighed båret frem til vort høje sæde.

Man siger: ikke politik, ikke teater, ikke studenter-samfund, ikke arbejder-samfund, ikke forelæsninger på folkehøjskolerne, bare digte. Jo, det blev digte for vor tid og vor trang det, som kom frem af mine bok-hyller! –

Når vi engang mødes vil De kanske se (som af Arnljot), at jeg har styret rigtig; et personligt intryk viser sådant best.

Hils de mageløse Gyntelberg og Greensteens, den siste havde jeg halvvejs væntet op i julen. Men slyngelen kom ikke. Hils Deres hustru hjærteligt og tak henne for sidst. Ak når blir jeg så vidt fri at jeg kan bo hos eder en stund igæn! Måske ikke på flere år. – Jeg har jo nu et smukt hus, men rejse-lysten kommer ofte over mig, og skønt de unge nu afgiver en venne-klynge omkring mig, som jeg før ikke havde, så længes jeg til de danske venner, fordi de er mine ældste, og fordi det, som er fremtid her hjemme, er fult udsprunget blant de bedre af dem, jeg ælsker i Danmark. Og for at se og høre Grundtvig gav jeg meget! –

Madvig så vist surt til, at jeg i studenter-laget, hvori han var, i en tale sagde om Grundtvig, at han var den eneste næsten i hele vor historie, fra hvem der kunde siges at udgå en hel ny dannelse. Hils!

Deres

Bjørnst. Bjørnson.

Aha! nu skriver De også til min kone! Det var dog unødigt dennegang.

Til Margrethe Rode.

[Kristiania] 15/2 1871.

Kære Margrete Rode,

hvor stort De er på vil-spor. Nej, just fordi jeg takker Dem for al godhed, deri infattet alle alle gode råd, just derfor har jeg dvælet med at gøre Dem ondt; ti det vil dette brev gøre. Elskede vænner, nogle af de yderlig få jeg har i Danmark, Deres brev skar mig, tilføjede mig en sorg, jeg sjælden har oplevet mage til. Den ytring af Dem, at man i Danmark ikke kunde samle sig om min digtning, fordi man kaldte mig Danmarks fiende o.s.v., at på de meget få nær havde ikke engang Grundtvigianerne noget forhold til mig, er så forfærdelig, at mit hjærte har krympet in ved det, og at selv Karoline, som har ælsket Danmark intil forgudelse, har vændt tvært om; vi gænser det vist aldrig.

Fra mine skole-dager havde jeg det intryk, at Danmarks historie var den småligste jeg læste; den var også for det meste en træls historie; herrerne var kun forskællige for de forskællige, alle stænder ned igænnem, Kongen infattet. Intrykket heraf var fuldkommen rigtigt, jeg har senere aldrig tvilt på det; selv nu ved at læse Allen får jeg det samme intryk af jammerlig smålighed in i min sjæl. Jeg begyndte derfor som stærk anti-skandinav.

Så kom jeg til Danmark, fik vænner og fik Grundtvig, og jeg skylledes med af den opvækkelse, som var over Danmark, kampene for det, vor brøde mod det, men især af de personlige oplevelser blant en slægt, som stod på skuldrene af den frigørelsens [slægt] (den første i Danmark) i begynnelsen af dette århundrede. Den store literatur henrev mig tillige. Og især når jeg samlede mig om Grundtvig, sagde jeg mig selv, at over ham, ved ham begynner her for første gang noget stort, ikke i den enkelte digter eller stats-mand, men i folket. Ved ham går alle literatur-længsler ned i folke-sjælen og blir en kraft i den.

Her blev jeg medarbejder. Straks jeg kom udenfor ham og hans, så jeg det, jeg ikke syntes om, og deri det smålige. Untagelser i lange rækker, forstår sig; men i hver enkelt kunde jeg gå efter en enkelt årsag. Jeg taler ikke her om det æstetisk-ælskværdige, godhjærtede Danmark, som gør den fremmede saa godt; jeg taler om det hoved, det syn, den vilje, som man dog, selv et alvorligt menneske, spejder efter i sin omgang. Nu, – tænkte jeg, det brede vokser i og ved Grundtvig; vi kan vænte. Der er en udvidende fædrelands-følelse til, som hjælper religionen, og det er den nordiske. Lad nu den nå sjælene!

Jeg havde den selv. Ud af den forlangte jeg Slesvig hjulpet, ud af den Sverige tilbageslået i vort eget land, ud af den Island hjulpet. Men så skræmtes jeg en vakker dag op af min tro på, at denne fædrelands-følelse var over Danmark, d.v.s. over ungdommen der. Carl Plougs og konsorters nordiske følelse var dels had til et tysk junker-regimente (oversat på danske forhold), dels Slesvig. Den var intet nordisk syn i kærlighed og tro. Der er efter min erfaring nu kun Rosenberg og et par til, hvoriblant Gotfred, som har det. Samme dag jeg kræver agt for Norge som selvstændigt land af københavneriets flotte vilkårlighed, kænner man intet annet svar derpå (Ploug infattet) æn hån og had. Og da jeg krævede agt for Island, der ænnu, det er et historisk faktum, står under en despotisk regerings-form uden rettigheder og uden opgør og uden den hjælp, som atter kan hæve lannet, anser man mig for en fiende af Danmark, og selv Grundtvigianerne begår denne fejltagelse. Trods at jeg, dengang faren atter truede Slesvig, var den eneste i Norden, som krævede Nordens hjælp, og uagtet jeg havde fåt Norges norsk-norske ungdom i den grad med, at hvad så regeringerne havde besluttet, den havde mødt frem i skarevis, ført af studenterne, – så vrager man mig nu som en udslidt skilling, man ikke længer kunde lade rullere i danske lande og vil af den grund ikke være med på mine arbejder. Er dette ikke smålighed, så er intet i verden det, og er dette hele den nordiske følelse, er dette den ny kærne, så betakker jeg mig. Nu har jeg vændt mig bort. Jeg har vænner i Danmark, som jeg aldrig kan have bedre; vi får samle os om Nordens håb i en vis smærte ved det nærværende; men den danske sær-interesse er veget af min sjæl; jeg holder nu ikke et dansk blad.

For Danmark har jeg lidt meget. Dengang alle vore skandinaver (og det vil sige næsten hele vor dannelse) på nogle ganske få nær, blev amalgamister og væntede, at sammensmæltningen med Sverige skulde blive Nordens frælse (mens Dunker og jeg forstod, at i sa fal kom Danmark aldrig med) – da blev jeg hadet af dem alle; ti her tog jeg et alvorligt tag. Husk den 4de nov. 1864, da min sang af disse forhenværende skandinaver blev vraget, fordi den nævnte Danmarks navn og jeg blev forfulgt på æren som en skamløs hund. Men samtidig brød det norsk-norske parti frem med had både til Sverige og Danmark, de følte landets selvstændighed truet både af amalgamismen og skandinavismen. Dette parti blev efterhånden bestående af så godt som al tænkende ungdom i landet. Og at disse hadede mig for «min danske-kærlighed» har været noget af det tyngste jeg har oplevet. Da dette havde varet i nogle år og partiet imidlertid enet sig med Dunker og mig om at forfølge amalgamisterne, var der mulighed for en udsoning. Men skulde de få et bevis for, at vor skandinavisme var en nordisk følelse, ikke en dansk (som Carl Plougs og konsorters) måtte Islands tarv varetages, dette af Danmark krænkede land. Fra samme dag jeg inså det (ved at læse Lehmanns og Kriegers taler), at Danmark agtede at behandle Island med juridisk fornemhed, fattede jeg planen: at tage på det syge sted, klæmme væskerne ud; ellers blev dette, netop dette en ulægelig sygdom, hele den norsk-norske ungdom, d.v.s. hele vor ungdom vilde i evighed ikke, så længe Island ikke var forsonet, få nogen tro til Danmark, eller til at Danmark burde optages i et nordisk forbund. Derfor skrev jeg, og følgen har I set: den norsknorske ungdom er gænnem studenterne, som jeg samtidig ledede, blevet skandinaver, om også på et tilbageholdent, sundt program; tiden gør resten d.v.s. Islands skæbne, egen oplysning. Jeg får tåle dansk miskænnelse for dette, som jeg har tålt svensk; men af Grundtvigianerne, af mine vænner tåler jeg den ikke. Da har småligheden et så grænseløst råderum, at Danmark faller udenfor al min interesse, til det selv beviser sig. De erfaringer man modtager i form af slag i sit åbne velvillige ansigt, dem får man følge; hvis ikke er man en nar, en blodløs teoretiker, som vor dannelse nu i et halvt århundrede har prøvd at gøre os til; men som jeg med Guds hjælp skal være med at protestere mod i skrift og gærning.

Til Island vænder jeg tilbage, straks Slesvigs sag efter fredsslutningen bringes til en foreløbig afslutning. Tar ikke Krieger den op, vil Danmark for nogle tusind dalers skyld lade dette gænnem århundreder mishandlede land være uden ordning og fri forfatning, uden materiel ophjælp i stor stil, nu vel: jeg driver sagen annerledes, da må Island næmlig blive norsk, folkemøder her og afstæmning der. Her er allerede knyttet forbindelser, som kan sætte dette i værk, straks det rette øjeblik er kommet. Mine vænner i Bergen har alt begyndt at drage landet did.

Island er den bedste smørprøver på dansk skandinavisme, frihedssind, folke-følelse, som kan opfinnes. Klarer Danmark denne situation ligeså ilde, som det klarede den slesvigske, hvor de hværken skillede efter nationalitet eller efter friheds-følelse, – så vil det være ilde. Herregud, om også Islands krav synes strænge, hvad gør det, når man derved kan reparere en smule på århundreders mishandling, som har kommet Danmark selv tilgode, direkte og indirekte. Men har jeg set én eneste dansk stæmme løfte sig for Island? Nej!!!!!!

Kære Margrete og Gotfred Rode, så siger I, hvad bryr du dig om dette? Men dette er jo min tilværelse; et enigt Norden, ordnet, åndeligt, retfærdigt, det er målet i al min virken, når derved forstås det større ved den; tager I dette fra mig og henviser den til småtingene, så bryder I huset ned som jeg bor i. Og så sent som jeg i de siste år på alle måder har arbejdet for at tilintetgøre unions-forslaget her hjæmme og få et folkeligt ministerium op, så sandt vilde jeg uden dette i længden fortvile. Hvilken national bevægelse er ikke vakt under denne kamp, hvilken digter er jeg ikke bleven og skal blive i og ved den? – Forstå mig dog, – forstå også, at når mine danske brødre Grundtvigianerne går fra mig, så går hele min danske glæde væk, hele forståelsen, hvert ord derfra er mig en smærte. Jeg må til alt og alle have personligt forhold, jeg mener, at før vi alle får det, den stærke vænne-følelse, slægts-følelse, had, kærlighed, før får vi hverken kristeligt eller folkeligt liv op, ingen personlighets-bygning i den enkelte og i staten, intet gammelt stærkt Norden i ny form.

Dette er den hele fremstilling af som jeg har det nu. Om nogen tid har det kanske lagt sig. Men sådan føler jeg nu, mens smærten er ene-rådende. Uden forståelse af dem, jeg ælsker, kan jeg ikke arbejde – så heller gæmme mig for dem, og det vil jeg gøre. Jeg får her efter dags kun tænke på Nordmændene, på af alle kræfter at føre dem frem til forbundet; hvad der samtidig sker i Danmark får være mig det samme. Jeg kan ikke uden kærlighed.

Muligt, I kan påvise mange modsigelser i dette; men det mænneske lever ikke, i hvem der ikke finnes modsigelser, og disse tilsammen er genstand for vort arbejde, vor selv-udvikling; måske ser jeg bedre ud imorgen; men til idag er jeg ikke kommet længere.

Men lad os nu snakke sammen. Greensteen og I er min samvittighed i danske sager og langt in i mine egne. I må ikke slippe mig.

Forøvrigt har jeg i denne tid havt meget arbejde på mig: teatret, den franske udstilling, stortinget, som jeg må prøve at påvirke, og lidt digtning (Sigurd Jorsalfar). Jeg er ikke glad, skønt jeg står nær et par mål (som jeg længe har stræbet til), og Deres breve er den nærmeste årsag. De har gjort mig meget modfallen. Jeg ser, at Ibsen nu er eders digter dernede i København. Ja, bygger han op for eder, så velbekomme!

Ved teatret har jeg megen glæde af mine skuespilleres fremgang, fordi den isandhed er påfallende. Fru Gundersen gør især kæmpeskridt. Hun, som nylig havde en så stor mangel på hel forståelse, trænger nu in i den fineste enkelthed som i leg, og bemægtiger sig de stærkeste scener med samme ævne som de blødeste. Hennes «Når damer fører krig (kvinnens våben)» er næsten ligeså god i sit slags som siste akt i «Faust», hvor huset skalv. Gundersen, Isachsen, Schibsted, Selmer, Clausen (komiker) frøken Parelius (komisk) frøkenerne Belling og Clausen og Nielsen, de har alle gåt så frem i denne sæson, at det blir et grundlag for enhver følgende. Dette har jeg havt glæde af. Sig fru Hejberg dette og sig hende tak for brevet; når jeg får humør til det, skal jeg svare. Jeg har det ikke nu. Hils nu Deres Gotfred fra mig og begge Deres børn og hils Greensteen og frøken Zahle og fru Ploug.

Eders ven

B. B.

Til Rudolf Schmidt.

[Kristiania] 19/2 1871.

Kære ven!

for nogle dager siden tog jeg mod din lap fra Jonas, har selv siden været klejn; nu bedre. Her har været for svært og ideligt vejr-skifte.

Fra Hegel tilbud om selv at overtage et tids-skrift. Jeg svarte med at spørge, om han ikke inså, at du havde emminente ævner dertil, men at jeg rent ud havde ingen. Nej, det var netop for dig, han var ræd; med dig vilde det ikke gå, forsåvidt han kænte stæmningen. Nu spurte jeg ham, om han da ikke inså, hvad der havde ståt i «for idé og virkelighed», – om der virkelig havde gåt bred-ved det eller foran det et så tendents-fast, inholds-vægtigt tidsskrift, og jeg sluttede med den bemærkning, at dine egne artikler tildels, og det netop de to siste, var mæsterlige. Jeg kunde heller ikke tilbageholde et hjærtesuk, det næmlig, at de Danske fører et svagt liv i sympatier og antipatier.

Kære Schmidt, tag nu dette med rolighed; opgiv intet af det, du kæmper for, gør kun dig selv renere og ydmygere for at bære det frem.

Men kan du ikke holde frem i forståelse, om det så kun er vredens, så stans en stund, tag tilsprang igæn, og det går. Dine artikler er så sikre, at de tar stilling efter stilling; giv dig selv ro og fyld dem. Opgiv tids-skriftet, sig som sant er, din helbred holder det ikke længer ud, det er jo ikke således lønnet, at det kan være din eneste beskæftigelse.

Nok et hjærtesuk. Gud, hvor lidt jeg liker slige virtuos-artikler som flere af R. Nielsens f Ex den om præstelæren, eller hvad den hedder; jeg glæmmer alt i den intil navnet.

Min kære ven, så du vil gifte dig. Vel, så kommer du også til det. Blot du selv holder dig selv frisk og redig, så har du innen et år fra dato skrevet dig en rolig stilling til etsteds, san mine ord, min gut. Intet, som dur, og som arbejder, savner i vore dager sin anerkænnelse; om man holdes borte af sammenlaget indolents og antipati, det vil intet sige; publikum finner selv vej frem til sin mand, når tiden er der. Skriv du bare! Og netop om dagens ting!

Hvem er hun? Et fotografi! Har du alt giftet dig? Eller i alle fal samlet dig om henne, ene henne, eller har du ænnu ikke engang det? Har du et fri-sted der, som du søger, eller hvorledes. Jeg skal brænne dit svar.

Hør, var det for at hvile lidt ud godt for dig at rejse en stub herop, så kunde jeg bestemt skaffe dig en tarvelig rejse-pænge. Husk det, og Gud befalet! – Vi to, ser du, passer ganske godt, skønt du på det siste blir mig noget bitter, hvilket ikke er styrke hos dig, men svaghed. Vinteren tror vist, den er sannere æn sommeren, den grine-bider, men jagu’ tar den fejl, den er bare meget magrere. Altså, bliv fed og lykkelig, min gut, du kan ramme værden ænda! Eller alvorlig talt: kærligheden må du ikke miste, derom står det. Man nægter dig nu anerkænnelse, og din sag øre; vi er dog nogle, som i den grad gir dig begge dele, at du burde være stolt af det og se fremtiden i det.

din hengivne

Bjørn.

Til Johannes Levinsen.

[Kristiania] 27/3 1871.

Siden jeg idag morges sendte mit brev, har jeg næsten tilbragt tiden med at læse i eders bog og blir noget bange for, at jeg har været for stræng. Noget træt efter en rejse var jeg, da jeg kom og fant og læste bogen og svarte straks, måske også noget træt. Jeg så et lyst bølgende sind, rene længsler, og denne velsignet tåbelige kærlighed, som bærer over de første færge-sted. At De havde et rigt sprog-æmne at skære af, så jeg også; men intet billede, som var Deres, ingen vænding, som mældte sig hjæmlig-siker; de var forskrevne allesammen (jeg så på den annen side heller ikke den minste prøve på falsk originalitet). Og så sa jeg til mig selv, her er atter en ung mand, som søger digt for handling og drøm for vågespil. Dette har været og er ænnu en særlig dansk svaghed, og jeg vil ikke støtte den.

Nu læser jeg og læser jeg, og ved De hvad: man kan dog ikke forlange det særegne af et ganske ungt mænneske; så megen varme, et så rigt poetisk sind i et fyldigt sprog, er foreløbig nok. Dette er dog sikerlig en digter; han finner så vidt udtryk for sin stormende uro, at vi får vænte og se. – Et poetisk sind er i sig selv så meget, at denne længsel efter netop at lade det forme sig i digtning, ikke er mig let forklarlig; i friskt liv, i dåd, i kærlighed, i en god, trofast handling, kan det også forme sig så skønt og fult, at intet savn efterlades. Men måske dog at Deres form for det netop er digtets. Jo mere jeg læser, jo mere hælder jeg over til denne tro. Dette vil jeg sige Dem skønt jeg på den annen side ser, min dom er overflødig; De er så vidt moden, at De selv vil finne frem uden dom; så bør det også være.

Men skriv ikke så i det uendelige! Vænt, til De synes, De virkelig har noget, som ikke hver dag siges; og sæt ikke over alle gærder, straks en ting gør intryk på Dem; tag levende imod, som Deres trang tilsiger, men føl Dem ikke forpligtet til straks at være digter på det for Dem selv eller andre.

Ønsker De råd af mig, så skriv; De skal altid få svar, om også korte. Æstetiker er jeg ikke; men jeg siger sant, så vidt jeg forstår det. – Hør, lad ikke Erik Bøgh eller andre uvedkommende se Deres bog; der er meget, som ligger åbent for spot. Denne eders begges frejdighed i den gænnemkriticerte danske literatur behager mig Pokkers godt!

Deres

Bjørnst. Bjørnson.

Til Margrethe Rode.

[Kristiania] 3/4 1871.

Kære fru Margrete, da jeg havde sat mit raseri i system i det lange brev til Dem, saa var det dermed skyllet væk af mit sind, og siden har jeg igrunden tænkt på Danmark som alletider før. Fejlen var den, at jeg ingen havde at kunne skælde Danmark ud til, fordi det heroppe jo vilde falde i alt for god jord. Men da jeg havde funnet frem til en dansk, så jeg ret kunde lette mig for min sorg og min vrede, så gik det virkelig over.

Når jeg nu ikke har svaret Rode på hans elskelige brev og ret af hjærtet takket ham for hans dygtige hjælp, så er grunden, at jeg i denne tid har levet i stor spænding og ikke kunnet samle mig til et længere brev. Det var godt at Deres kom og tvang et kort svar af mig, derved kom dog noget! –

Holm-Hansen kan jeg ikke hjælpe på denne måde; åbner der sig en udsigt, mælder jeg den straks. Han er ualmindelig begavet, og ikke minst som æstetiker; hør på hans domme.

Ikvæld rejser jeg til Bergen. Karoline venter sin nedkomst om én måned, det er tvilsomt om jeg kan være her til den tid, derfor er dette den tyngste rejse jeg har gjort. Jeg er meget bedrøvet. Kan De under mit fravær finne på en eller annen glæde for henne, så gør det!

Eders innerlig hengivne

Bjørn.

Til Gotfred og Margrethe Rode.

[Bergen] 17/5 1871.

Søde ven, dejlige veninne, hulde to, mageløse mennesker, – jeg blir i det mest strålende humør bare jeg tænker på eder! – Nej, at nu fru Margrete har sat sig ned med dette opus og, så vidt jeg kan skønne, ofret det en omtanke og en kløgt, som det var synd at lade være forgæves. Jeg for min del kan ingen hjælp yde, nej, det er så umuligt som at skære og stikke i mit eget legeme, men det gør jo intet til sagen, – frem den I, som kan! –

Det ærgrer mig kun, at det er kongs-æmnerne, som har sat liv i Sigurd Slembe; ti det er nu engang ikke så lidt, som Ibsen har nyttet for «kongs-æmnerne» af Sigurd; og den har original-arbejdets ro og sunde mænneskelighed ligeover for efterdigtningens hysteri. Først i «Peer Gynt» blev Ibsen sig selv, ti «Peer Gynt» er ham selv. Brand er Kierkegård m. m. m. Hans digte giver klarhed over ham, brudstykker som de er af Welhaven, Wergeland, Hejberg, Baggesen, et par tyskere, kort studier efter andre digtere, og det egentlige Ibsen-mænneske er meget lidet i forhold til det annet og slet ikke elskværdigt eller frugtbart. – Det ærgrer mig, at det er en slags utålmod over kongs-æmnerne, som har sat arbejdet i værk, og jeg tror, at så længe kongs-æmnerne i Københavns dannelse øver trylle-kraft, så længe kan Sigurd ikke slå til. Hvor er også fremstilleren? Er Holm-Hansen færdig dertil? Nej!

Dernæst: det er ænnu for langt. En eneste vil afgøre dette bedre æn vi alle tilsammen (ti her er jeg aldeles inkompetent; jeg tænker kun på det, der stod, og ikke på det, der står) og det er fru Hejberg. Denne kvinne er ikke så liden som Ibsen i sit digt gør henne til. Hun har ikke bare lagt en billed-krans om sit navn eller til Danmarks hals, hun har virkelig virket i en stor dannelses tjeneste, båret dens formål, givet form til dens ord, og fordi hun har gjort dette i ånd og sandhed kan hun stå i en ny tid og forstå. (Havde hun produceret, så vilde hun neppe have forstået; men hun har formet de andres tanker, og derfor kan hun forstå alle tanker, om hun ikke også kan forme dem alle; hun tog så dybt der, hvor hun forløste, at hun til en vis grad kan bunde i alt.)

Fru Hejberg, som er langt ud over dette at opfatte digtningen og fremstillingen som et billedskønt gækkende tids-fordriv, hun vil tage meningen i Sigurd for dens egen skyld og måle dens form med den selv og ikke med virkningen for scenen alene, således som denne kræves idag; – imorgen kræves jo en annen.

Altså: vil I være anonyme også for henne, så leverer jeg digtningen til hende og siger, at jeg selv ingen dom om ændringen kan have; hun får afgøre.

Min mening med Sigurd var og er denne: at værket, som det foreligger, i en alvorligere tid med alvorligere scene-krav, kan spilles, som det er, og at derpå uden skrupel kan spenderes to kvæller. Men så længe Sigurds fremstiller ikke står færdig, så længe er den tid og det publikum ikke kommet. I København blir det ikke – ikke på mange, mange år.

Men I har en annen mening, jeg respekterer Eder og Eders mening, altså I gør, hvad I synes, og jeg står til tjeneste. Jeg skal gærne instudere rollen med Holm-Hansen, når Gotfred ovenpå vil afstrejfe det muligt norske, som da vilde klæbe ved.

NB. Husk, at tredje udgave, som i det enkelte er meget rettet, må lægges til grund.

Og så ænnu én gang min innerligste tak. Jeg blev rørt til tårer ved Deres brev, kære fru Margrete, og min kones følge-brev viste, hvor også hun var rørt. Ja, slige vænner, er en Guds gave, måtte jeg også have sæde-jord nok for alle de hjærtefrø, som eders forhold drysser over mig; jeg ber Gud om det så innerlig som jeg kan; han bevare eder for mig!

Kære venner, min stilling til teatersagen har nu holdt mig fast her i Bergen i to måneder. Når man tror så stærkt på teatrets opgave i vort folk nætop nu, som jeg gør, da er det ikke muligt at have større glæde af arbejdet æn jeg nu har. Det er et mirakel, hvad her er gjort. Og der er over denne scene en poesi, en naturlighed i det patetiske og det komiske, en finhed i følelse og forhold, en sympatisk magt i dens hjærtelag og skønhed (smukke, gode mænnesker med dejlige organer), som gør scenen til en begynnelse, så stærk, at den neppe mere kan væltes. Her begynner det norske skuespil!

Mange fejl klæber ved de enkelte i det enkelte; men fejlene omgås jeg nu varsomt; jeg har lært, at de altid omhyller en ejendommelighed, som kan udvikles, naar hyllet løser sig frivilligt af, men fryser bort, sker det annerledes.

Men for mig selv er stillingen lidt fortvilet. Ikke alene har jeg måttet tjene uden gage, men jeg har ingen forelæsninger kunnet forberede eller holde; og jeg ser ikke udgangen på det, det er det aller-værste. Havde vi ænda et skikkeligt hus at spille i; men det norske teaters bygning er ubrugelig. I Bergen bør vi spille et par måneder hvert år; men jeg fejler ikke, når jeg tror, at det at holde denne scene samlet, var det rette, selv om vi måtte rejse ænnu mere. Sammensmæltningen er et tilbageskridt i enhver henseende; men nationerne må ofte gøre dem i stort og småt, og Gud råder ofte således for det, der synes et tilbageskridt, at det kun blir en mere intrængende prøve, som kaller ænnu større kræfter frem. Jeg sidder her nu med et stort resultat, som kun er foreløbigt, og med en halv fortvilet økonomisk stilling for mig selv, mens foretagendet er kunstnerisk som økonomisk vellykket i en udstrækning, som jeg intet øjeblik vovede at tro. Men her er intet i dette, som jeg angrer, skønt jeg er så blind som en ny-født katte-killing på det, som skal komme.

Kritiken over mig i «Fædrelandet», som jeg ikke har læst i sin helhed, er af disse, der er begynnelsen til det rette. At ville have mig «udover de høje fjælle», at ville nægte mig at have løftet i ånd, eller at vide, hvad jeg vil, er mig det pure nonsens. Det første er fejl-syn på hele den nyere tid, nationalitetens tid, hvor man får søge det almen-historiske i den styrke, hvormed det enkelte forløses, det enkelte folks opgave, det annet er virkelig at læse sig blind på enkelte linjer og modsiges også af ham selv, når han tillægger mig at kunne arbejde i den nordiske opgaves tjeneste således, at der for samtiden er fuld forståelse deri. Jeg ved meget stærkt, hvad jeg vil, ja, uden dette havde jeg ingen vilje. Ofte, hvor jeg i øjebliket stanser, går instinktet videre, og det gjorde det ikke, hvis min natur ikke havde den forbinnelse med folk og ånd i gærningen, som her er betingelsen. Men manden er i så meget aldeles vilfarende; der er det punkt, som jeg gærne vilde have rettet gænnem dig, Rode, og gænnem Ploug. Det er om Arnljot, hvorledes kan en kritiker forudsætte, at en digter glæmmer fra det ene digt til det annet i et sammenhængende arbejde; – at jeg skulde have glæmt, at Tore og Afrafaste var med Arnljot i nord-is-havets tåge! De var jo ikke med! Hver mand, som der var med, er borte. Hine kommer for at slås og de tager dåben med som gænnemgangs-middel dertil. Men de overraskes under handlingen af meningen i kristendommen og føler sig glad ved det, der sker. Arnljot derimod er meget, meget videre kommen; han har lært, at det, han trodde på, dur ikke, den uendelighed, som finnes i et tumlende liv uden formål, og hvorfor havet er det største udtryk, han kan se, har han også prøvet og underkænt, og på grænsen af denne uendelighed har han mødt Tor, som han også har underkænt. Tvilen er i hans sjæl som fristelse til at dræbe sig, «gyde det tomme i det endeløst tomme», men et ekko fra «Irernes kirkeklokker» (se nord-havs-tågen) formodentlig med minnelse fra et kvinne-kloster, hvor han har set hvide nonner og tænkt sig, at i et sådant kunde Ingigerd passe, holder oppe, så han stræver videre frem og i natur-kræfternes løsslupne oprør, hvori hans sunde natur ikke går under, skimter han en højere magt. Længere æn til at tro på den der bæres af denne Magt, kommer han ikke; gænnem kongens væsen og mund aner han mere; men for ham er kongen alt; «den, du tror på, ham jeg tror på», er for mig de højeste ord for den hengivelse, som jeg kænner, når det ikke er Kristi egne. «I dine hænder giver jeg min ånd». Og til kristendommen kom han ikke, uden som en helgen-glorie om Olavs hoved, han kom ikke længer æn til kongen. Men nu spør jeg: den mand, som kom så bevidst og bad om at få hengive sig fuldt til kongen, er han ikke mere, er han ikke kommet længere, æn de, som kommer for at slås og overraskes af kristendommen undervejs hertil? Hvor enfoldigt naturligt de æn går in i den, de er dog ikke i den forstand blevne mennesker på den, som Arnljot, der stort og ubetinget hengiver sig til den mand, kristendommen har gjort stor. Det er om hengivelsen mit digt lyder, ikke om kristendommen. Olav hengiver sig til kristendommen, men kæmperne til ham. Heri er gradationer; nogle vil kun slås hos ham, fordi han er konge, fordi han er tapper og har de færreste, andre fordi han er stor, vænnesæl, huldsalig, andre fordi han virkelig er den rette arving til Norge, den rette lov-styrer i landet, som de savner, når han er borte, atter andre bliver revne med af selve sommertoget gennem landet, Arnljot fordi kongen er det største han har set, ja, det eneste, som er værdt en mands hengivelse; atter andre, fordi kongen bar kristendommen in i landet, f. Ex. bispen.

Havde jeg villet skrive et kristendommens epos, måtte jeg jo have valgt en annen helt æn Arnljot, som kun kom til en anelse af miraklet, som han fik gænnem at elske kongen. –

Hvorfor faller nu den ene kritiker ovenpå den annen i denne simple gade, lagt så jævn og kort, at et barn kan løbe den til ende i et øjeblik? Fordi teologerne har formørket luften, selv for dem, der ikke tror på dem; deres lærdomme er komne lige ned i vor madlavning, ingen er længer fri for deres fejl. Man vil, jeg skal skrive «saliggørelsens orden» saaledes som teologien foreskriver den, man kan ikke tænke sig hin tids kristne og halv-kristne, – og over hint vamle forhold til et usynligt væsen, som de på et systems trappestige skal kunne omgås med daglig ligesom havde de ham i annen etage, glæmmer de den fulde menneskelige hengivelse til noget på jorden, som de elsker så stærkt, at det hele menneske løftes og forklares deraf. At dette menneske har fåt denne magt af kristendommen, se, det er min pris af den, men den må ikke søges i et liv udviklet som lære-sætningerne i et teologisk system. Finner du det værdt, skal du læse dette op for Rasmus Nielsen; men i hvert fal for Ploug eller forfatteren i Fædrelandet og for Rosenberg. Han, som selv har fult hengivet sig til det, han ælsker, han forstod mig straks. Han skønte også, at jeg netop gav tiden, idet jeg gav det således; sådan gik det nemlig til i hine dager, akkurat således. Og kunde vi i vore dager bare komme så langt, at vi fik noget, vi af hjærtet elskede og trodde på, så kom nok himmel-troen, derfor er ingen fare; ti de mennesker, som lever stærkt og dybt, de kommer nok på det stærkeste og dybeste uden teologiske anstalt-magerier.

Paa den annen side giver jeg ikke fire norske skilling for den tro, som ikke bunder i en troes-ævne overhovedet, i en positiv, elskovsvarm natur, som løfter jorden med sig op i sin himmelske længsel. Hin blege tro, hin lære-sætnings-tro, hin disputats-tro, hin fanatismetro, hin vane-tro, alt, alt er skidt, er marv– og saft-løst og fører ingen frem på jorden og ingen in i himmelen.

Blant det meget nyttige, som hin kritik har lært mig, dels uden at ville det, dels med virkeligt syn, er at sætte Clemens Petersen på sin plads. Gennem kritikerens skænd øjnede jeg med én gang, at Clemens Petersen var en anti-cipation. Han var det, som begynte i Danmark efter sejeren, og som holdt en stund udover tabet, men som nu, i København i det minste, er afløst af den platteste opgiven af alle «illusjoner», som de kaller det, et fantasiløst pjanke-liv, hvori hver har sat sig på sin – noksagt, og protesterer højtidelig mod at flyve; ti de ved, hvad deraf kan følge. Som al anti-cipation var den ufuldkommen, den bares jo ikke af almen ævne, men den er dog det højeste udtryk vi for mange ting besidder i Norden. Hans egne fejl har vist skæmmet meget, men hans stærke natur, den samme, som ledte ham ud i vildfarelse på så mange måder, den samme lånte et så energisk udtryk, en så gennemskærende forståelse til det, han trodde paa, til det han elskede, til det, han i kraft deraf hadede, at det i den kommende tid stykke for stykke, (hvormed jeg naturligvis ikke mener alt) vil optages som de nye dagers sublimeste udtryk for det, som er vor vågnende længsel, vor unge ævne, vor folke-vandrings-vej i ånden. Havde vi været mere menneskelige i vor dannelse idag, så havde vi også hos ham skilt roligere mellem fejl og ævne, og set den ene sammenhæng med den annen, set spejl af vor tid, med dens længsler, dens svaghed, dens usseldom, dens tag efter idealerne, dens trang til hengivenhed, dens liden ævne til ret at kunne realisere denne trang, fordi man lægger alting for fjærnt, blæser det bort i himmel-troens røg, mens det var fra jorden af det skulle begynnes, i kærlighed, i livs-mål, i dybe forhold. Han sjanglede, fordi støtten, som bødes, kunde han ikke nå; de nærliggende toges fra ham; hans hjæm var så besynderligt og Københavneriet var – Københavneriet. Vennerne fant han for sent. Jeg har ofte lignet ham med en uhyre svamp. Alt sivede in i den.

Jeg stryger ud igen min videre udvikling; den blir for lang. En annen gang. – Det er sant, læs mit brev for frøken Zahle; hun er den stouteste af de stoute, og tag ænnelig fru Ploug med, men bed henne lære Ploug, hvad københavneriet er for noget, og at der var meget af det med, naar han holdt sold med studenterne. Å-nej, læs det for ingen, du skal dog ikke gå sådan om og uddele min smule samtale med Eder; – det er uværdigt at bede dig om det; det var min hæftighed efter, at alle, jeg holder af, skal vide, skal tænke over dette, som forledede mig; tilgiv mig, kjære ven, jeg skal ordne mine meninger ved lejlighed og så kanske lade dem komme til de flere. Men møder du mine venner lejlighedsvis i et selskab, så gør mig den tjeneste i nogle ord at orientere dem om hvad jeg her har sagt; det har du vist ikke imod. Kære, kære venner, lev vel, lev vel, lev vel! Min kone har fåt en datter, en datter, en datter! lev vel, lev vel, lev vel!

Eders

Bjørn.

Til H.C. Andersen.

[Kristiania] 8/6 1871.

Kære, søde H.C. Andersen, De må ænnelig komme herop iår, jeg blir hjæmme, jeg har aldrig tænkt på at rejse iår. Aviserne må De ikke tro i dette som i så meget annet, hvad mig angår. Jeg skal sikre Dem en dejlig modtagelse her og i andre af vore større byer. Jeg skal sikre Dem, at De kommer til at ælske os, som vi længe har ælsket Dem.

Kom ænnelig! Er det muligt, skal De bo hos mig, hvor min hustru ganske vil gå op i fryd over ænnelig engang at kunne gøre Dem noget godt, som altid har været så god mod os.

Er det ikke muligt, skaffer jeg Dem inbydelse fra et hus, i alle henseender komfortablere æn mit, og hvor vogn etc. står til Deres disposition. Sådant skal efter fattig ævne også vi sørge for; men vor lejlighed er jo ikke stor.

Kære, søde ven, dette brev havde De fåt før, hvis De direkte havde henvendt Dem til mig; men jeg var fraværende (i Bergen) intil for et par dager siden, kænte altså ikke til Deres plan at gæste Norge iår.

Jeg var i Bergen med mit norske teater, som nu har det resultat, at skuespillerne har fåt sit, til siste skilling, koulisser, garderobe, bibliotek ejer de desforuden og har kun 500 Spd. gæld. Dette på ét år uden at begynne med en skilling. Det kunstneriske resultat har overgåt min og alles forventning, ja, der er ting derved, som synes mig et mirakel. Desuden har vi det resultat, at Kr. teater samtidig har sat 7000 Spd. gæld og må gøre fallit. Denne hidfører sansynligvis en katastrofe med påfølgende sammensmæltning, som også forsåvidt kommer belejlig for det norske teater, som det hus, vi har lejet, umulig længer kunde bruges, så vi havde måttet rejse lån for at få bygge om et annet teater her i byen. Denne tid har været hård for mig; men –

«hvem tæller vel de tabte slag

påsejrens dag?»

Lev vel, hils vænner fra hustru og mig og telegrafer et dansknorsk ja og tiden.

Deres innerlig hengivne

Bjørnstj. Bjørnson.

Til Rudolf Schmidt.

[Kristiania] 8/6 1871.

Kære ven, hjæmkommen for et par dager siden hører jeg nu af Jonas Lie, at din mor er død.

Så flygtigt jeg kænte henne, kunde jeg jo ikke have forstand på det, som hun var i sig selv eller var for dig eller din gamle far. Men dels gjorde hun et så mageløst intryk, dels fortalte du så vakkert om henne, dels skønte jeg det af dine værelser, din opvartning, hele den usynlige hånds propre gærning, som den lå over stedet og tingene, at hun var af hine kostelige mødre, som har kærligheden i sit arbejde, i sin uafladelige omsorg, og en forståelse, som er størst, når den tier.

Karoline og jeg har havt megen deltagelse med dig, og ikke mindst fordi vi ved, at din troskab mod en stor sag har ført dig til bitterhed og tungsind, så dette kom til dig i en tid, hvori du ikke har havt den kraft til at tage trøst, som du ellers vilde have. Nu skiples vel alt dit tilvante levesæt; væntelig må du forlade dine to små kamre og dermed et livs dyrebare minner, og din far tabe sin pleje, sin fortrolighed, sin medbedende. Gud hjælpe eder over det!

I mit fravær har jeg ikke læst tidsskriftets to siste hæfter, men har nu begynt. Jeg håber efter mit ophold i Bergen at fri dig for den lapsede inholds-opregning, d.v.s. for lapseriet i den, som har skæmmet «Bergensposten».

Borchsenius’s artikler fra København fant jeg det derimod ikke umagen værd at stoppe. Han er en ung mand, som skal forsøge sig. Om du havde tålmod til at tale med ham, fik du ham; men det måtte, som sagt, ske med tålmod,

Hvem er «k» i Fædrelandet? Jeg sagde, da jeg læste det, at her er begynnelsen til det sanne. Det Grundtvigske vænne-møde har rørt mig. Dette levnets-løbs længde er et stort tegn innen kirken. Rasmus Nielsens åbne åndfulle tilslutning påskønnes heroppe, hvor de bedre forstår sig på helhed og hengivelse. Men C. Plougs optræden ved samme lejlighed til bedste for københavneriet er af hine latterligheder, hvoraf hans liv nu blir fult. Å-nej, lige over for folkehøjskolen at rose københavneriet, – det er som i kirken at træde op til bedste for rationalismen; men er det egentlig ikke det han gjør altid nu i de senere år? Han skal gjennemføre et slags højere syn, som hans begavelse ikke har, og præke et mådehold, som egentlig er mangel på forståelse. Sålænge bevægelsen inskrænkede sig til en ideal hengivelse og personligt mod, var han vakker at se på, nu er han en duelig stilist med god vilje og god nytte i småting, men vore leve-betingelser skønner han ikke længer. Er det for strengt? Hvor blir «Heibergs dannelse» af? Der må han få sit, et fremskridt fra den er han, men født i den og af den. –

Send mig et par ord, som opviser din stæmning i denne tid, kære ven, siden du ikke vil komme selv. Hils din kæreste, send hendes portræt til din

Bjørn.

Til H.C. Andersen.

[Torshov ved Frederiksstad] 20/6 1871.

Kære, kære Andersen, Deres varme brev kom noget sent, så jeg havde opgivet Dem. Men velkommen skal De være! Deres beslutning om at bo på hôtel er vist også den bedste.

Breve til mig addresseres: Torshov ved Frederiksstad. Jeg er der med min familie; men selv tager jeg op til Kristiania straks jeg får vink fra Dem.

Jeg skriver på «Sigurd Jorsalfar».

Hør, De må ikke vænte bjærge ved Kristiania. Her er ingen i lang omkreds. Kom heller lidt sent, så folk er hjæmme igen efter ferierne (begynnelsen af august). Børnene er ikke hjæmme før! – Nu ja, som De vil. Alt gir sig, når De bare kommer. De norske trolde skal tage sine ben ned af bordet og rejse sig alle-alle-alle-sammen, når De kommer!

Deres innerlig hengivne

Bjørnst. Bjørnson.

NB. Routen kænner jeg ikke, kan derfor ingen vink give. Men det råd gir jeg at rejse langsomt. De har ingen ting at haste efter; vi mødes, når vi mødes, lige glade to dager før eller senere. Men jeg må få telegram til Kristiania under rejsen, så jeg ved, hvad dag jeg skal møde Dem ved stationen. Men brev forinnen, så jeg i betids er her i Kristiania!

Deres

B.

Til Gotfred og Margrethe Rode.

Torshov ved Fredriksstad 13/7 1871.

Kæreste ven, dyrebare veninne, sommetider længes jeg til eder som til enetale med min sjæl; I er som den grønne lid, hvori jeg sætter mig for at få fred og udsigt med det samme, I må altid tage mod mig og aldrig forlade mig!

Nu er jeg næsten færdig med Sigurd Jorsalfar, som blev et meget mindre stykke æn jeg engang tænkte. Det er imidlertid det bedst grupperte jeg har skrevet, og alt, jeg foreløbig havde trang til, ligger i det. Det var som fædrelands-kærligheden tog det fra mig i den siste time og vilde ganske eje det for sig, så jeg måtte lade gå, hvad jeg tænkte og kun koncentrere hvad synet paa landets kræfter og fejl gav mig at ordne til et enkelt billede.

Jeg lader det afskrive og sende Eder, i næste måned, når jeg er hjæmme. Umiddelbart på dette et annet, borgerligt skuespil; jeg længes dog stærkt til Olav Trygvason, men to historiske efter hinannen er næppe ret.

Mit forrige brev har vist skræmt Eder. Husk nu ænnelig, at til dem, jeg fortror mig, gir jeg mig i første øjeblik med alle overdrivelser, jeg blir derved så klar bag efter. Det, der repulserer, støder jeg da for overmodigt, hæftigt fra mig; men tro ikke, jeg er så i grunnen. Hav tillid til mig, jeg er ydmyg som I andre, virksom glad, men jeg har svære stunder og værdens-intrykkene slår hårdt imod mig; men får jeg slå hårdt ifra mig, så blir jeg god efter dette, og sådant må I forstå. Det sker jo nu helst i et brev eller en samtale. Bølgekastene i en sjæl må til for at få alt op fra grunnen af. Og til det kristelige som styre-kraft kommer jeg hvergang først efter store forsøg på egen hånd. – Jeg havde hundre ting at skrive, men nu først denne forklaring, at I kan tænke godt på mig og jeg få tro, at I gør det.

Eders

Bjørn.

Til H.C. Andersen.

[Kristiania 7/8 1871].

Hjærtelig tak for igår, kære Andersen, – kl. lidt efter halv fæm kommer jeg for at hænte Dem.

Imorgen kl. 5 middag hos general-konsulen (den danske), som ikke kunde afslås. Altså Ringerigs-touren én dags opsættelse.

Men på grund af general-konsulens invitation må vi gøre visit hos ham idag, og så tar vi Birch Reichenwald med det samme.

Klokken 12 kommer jeg. Har De nu noget imod nogen enkelt del af dette arrangement, så sig det til min gut, som er meget dygtig til at bringe besked.

Har De intet imod det, så siger De ingenting, og så kommer jeg kl. 12.

Min hustru hilser!

Deres

Bjørn.

Til H.C. Andersen.

[Kristiania 18/8 1871].

Velkommen hid fra æventyrets land,

du barne-ånd, med vore drømme.

De der i sol-glans over verden ror;

men dig, som tror,

men dig, som tror, i favnen alle svømme,

mens millioner barne-øjne stå

og ser did op, hvor store sværme gå

i morgen-skær

som krid-hvid fugle-hær,

og dig, som de iblant den ser,

de jubler mod, de jubler mod og ler.

Velkommen hid den lyse sommer-dag,

da barne-drømmen når til jorden

og blomstrer, synger, spejler sig og flyr;

et æventyr,

et æventyr er nu vort høje Norden,

og tar dig i sin favn en festens stund

og takker, jubler, hvisker mund til mund

På engle-lyd

af barne-hjærters fryd

du bæres did et kort minut,

hvor al vor drøm, hvor al vor drøm har skudt.

Velkommen hid, vort hele folk er ungt

og står i drømmens store alder,

da æventyrligst, det er også størst,

og den er først,

og den er først, som hører Herren kaller.

Vi tror på dig, du barne-længselns tolk,

at du er bud fra stort i Nordens folk,

din fantasi

har jævnet just den sti,

hvor, fri det små, du legte bort,

vi engang går, vi engang går mod stort.

Til H C. Andersen.

[Kristiania] 25/8 1871.

Vi er hos far, hvis siste øjeblikke er komne. Tak for alt godt også denne gang, for al venlighed mod mine og mig. Det har været mig kært at inføre dig i Norge. – På snart gænsyn, far-vel!

din innerlig hengivne

Bjørnst. Bjørnson.

Til Gotfred og Margrethe Rode.

[Kristiania] 20/9 1871.

Kære Gotfred og Margrete, kære, kære venner, så må jeg atter skrive! – Tak for brevet; jeg ser deraf, at jeg må have skrevet om Ibsen i overdrivelsens første rødme; som jeg da overhovedet aldrig skriver til eder, uden at jeg er varm af noget. Men dette fraregnet, vil jeg have min mening erkænt for min; hværken bedre eller slættere er den; det er min mening, at Ibsen overalt er hysterisk, når han skal give kraftens patos; han kan da ikke bevare sin tanke, sit udtryk skarpt og sundt mange linjer; men den nærværende slægt, som selv har en hysterisk længsel efter kraft, tiltaler dette, og de ser det ikke; men bare om ti år, når virkelig kraft er kommet til styre i sind og land, skal mange føle det, og om tyve de fleste. Dermed nok herom.

Jeg håber, I læser så vidt Norsk Folkeblad, at I skønner forbinnelsen mællem dette og mit øvrige arbejde. En «Efterskrift» i numret for den 23. september udtaler min mening med bestæmthed. Så stort, så sant står det for mig, at Nordens folk, og da især vi, må rekrutteres neden ifra, og for verdens øjne realisere den demokratiske idé. Dette er Nordens store samfunds-digt, på dette kan det udfolde den fylde af personligheder, som engang gav det frælsende, stats-stiftende inflydelse i Europa, og var det ikke så, da syntes mig, at hver, der nu gik til kirke, og arbejdede på sig selv og derved fik kraft til videre at arbejde på sit folk, gik som iblinne, ja, uden velsignelse. Så godt som alt, jeg har skrevet, har gåt i samme retning, og klarere er det blét for mig hvert år jeg har levet.

Sigurd Jorsalfar, som jeg nu skriver af, stæmmer i den samme tone, om også for sin tid. Det er et fjæld-folks rørende fædrelandskærlighed, som kroner stykket, og Eystejns spørsmål til sin bror: om han ikke tror det påtide at afgøre, om Norrøna-folket virkelig skal blive boende her eller ej, – er det afgørende. Stykket har tre akter, som før mældt, og annen akt er den for scenen virkningsfulleste, som jeg har skrevet, så tredje kommer ovenpå den i en vis højtidelig stilhed, ligesom regnvejret efter torden. Det udmærker sig ikke ved så kaldte store tanker, men det er tæt og grejt, og det har en dyb følelse. Jeg havde begyndt på klokker-familien, et sangspil i to akter, da Andersen kom, og jeg i tre uger måtte være den ælskværdige gamle mands barne-pige, med en omkostning af tid og pænger, som jeg virkelig ikke havde råd til. Nu har jeg måttet lægge det tilside, for dog at få Sigurd istan; men hvorledes skal jeg videre bære mig ad? Her er teatret splittet, her kan stykket ikke opføres. I Sverige har de ikke Eystejn og Sigurd, i Danmark har de Sigurd, men næppe den stille, dybe, lidt tør-kloge Eystejn. En dame til den smærtelige Borghilds-rolle har I heller ikke. Otar Birting har I; Agnes Nyrop kan godt spille gut, dog kanske ikke en så alvorlig? – Hvor skal jeg så hen med mit stykke? Offentliggøre det, før det spilles, vil jeg ikke, det er dertil altfor scenisk. Men ånden driver mig, jeg har det i hvert fal afskrevet innen en måned. – I november drager jeg til Stockholm for at rædde hus og hjæm; jeg kvier mig som en hund, der skal prygles, men forelæsnings-mod får jeg aldrig, så jeg går ivej uden mod og uden lyst. – Karoline er dårlig, bekymret er hun, som alle nervøse, også undertiden legemlig under, så mit hus er henne for svært. – Min ælskelige far (af hvem jeg vil, som af min mor, sende eder billeder, straks hun får dem færdige) døde fra os efter kort tids sygdom, og dette har også knækket Karoline, som ælskede ham og ikke tålte døds-kampens gribende dager.

På mig har intet i værden gjort det intryk; jeg blev så ganske barn igæn derved, at jeg havde alle mine barne-fornæmmelser igæn af alle udvortes ting, og gik i en saadan aflukket tanke-tummel, at jeg af alle kræfter ønskede at fare efter ham. Jeg har aldrig længtes til saligheden; den har skrækket mig ligeså meget som det modsatte, til jeg fik en kær deroppe; nu har jeg havt længselen. Når jeg gør min fars, min retskafne, kæmpe-stærke, tålmodige fars døds-øjeblikke (han døde af sygdom i hjærtet) nærværende, springer tårerne straks i mine øjne og livets ting, selv de største, viger fra mig som uvedkommende. Hans testamente til os, beskedent som hele hans liv, «I må se til at undgå mine fejl», bringer mig i bevægelse ved sin rørende troskab, sin sanne kærlighed til os; hans siste ord var: «nu ser jeg David!» – Psalmernes konge havde været hans. Jeg vidste ikke, jeg ælskede ham, som jeg gør, før hans lysende øjne lå på mig i døds-kampen, da han greb min hånd og trykkede den. Vi var alle om ham, han talte til os alle; evige Gud, hvilken dejlig død det dog var! Min mor og jeg på hver vor side af ham, lille Bjørn foran ham, hans sviger-døttre beskæftigede med at bytte kolde klude på hoved og bryst, min bror, min søster foran ham (en bror og søster borte), ak, hvilken sorg og gråd, men hvilken kærlighed, hvilke troes-vingede ord, – jeg trodde det skulde gjøre godt at få skildre det hele for eder, I trofaste vænner, men det griber mig for stærkt; jeg må slutte dermed.

At sende Sigurd har jeg rent ud glæmt; idag skal det ske. – Grundtvigs kirke-spejl har været mig en velkommen bog, og mange med mig. Martensens etik i visse måder også; men jeg kan jo ikke nægte, at den minner mig noget om skolegutters sværmeri for at få en definition på alle ting; ti så trodde man sig hjulpen. Den store dannelse, hvor udaf den er skreven, har været behagelig at møde; men den lille natur, manden har, kan ikke finde en klarhed og et fynd, som gør intrykkene varige. Han mangler desuden aldeles blik for fræmtiden i nutiden, han vender ryggen til og ser bagover. Han foranlediger mig ofte til at tænke på, hvor begrebene skifter, og selv deres navn, med den ilende tid. – Darwins lære har meget beskæftiget mig; det engelske arbejde i naturfagene tror jeg er det eneste i videnskaben, som kommer til at virke bestæmmende i fræmtiden, om ikke netop i den retning, som nu tænkes; det annet videnskabelige arbejde, synes mig så langt jeg kan se, at være et detaljarbejde; kun nye stanpunkter kan frembringe nye oversyn. Positivisternes er vel et sådant; men kun et mindre og forbigående. –

Mine skuespillere er i Trondhjæm uden mig; ved teatret her har M. Brun udspillet sin rolle; hvorledes de vil ordne det, ved jeg ikke; interessen er så liden, at de 3000 Spd., som spare-banken vilde have privat subskriberet for selv at træde til og redde fra fallit, næppe kommer in; de har nu strævet dermed i to måneder. –

Selv har jeg det ikke godt her; byen står jo mod landet og hader mig, som vil hjælpe landet in i byen, vor tids store, vedholdende arbejde, folke-højskolens hærlige program, uden at den selv ved af det. Denne strømning kommer, tror jeg, tidsnok til at redde Kristiania fra at henfalle i københavneri. –

Lad mig nu også høre fra og om eder! – Hvad bestiller Richardt? Hans digt ved kirke-mødet var så vakert, skønt lidt anstrængt; hvilken rolig majestæt i Grundtvigs! – Ja, Gud være med os i vore planer, vor bekymring i det store og det små. Han styre vort arbejde og rense det! Og jeg skal takke Ham som Eder for slige vænner på vejen, som vi har i Eder! – Vi tyr mange gange, kan I tro, under denne vor frivillig valgte, belejrede tilstan, til Eder! – Hils fru Ploug og frøken Zahle! Ja, frøken Zahle, som var her og ikke søgte os! Det smærtede os. –

Hils H. C. Andersen, når I træffer ham. Samme time, han rejste, døde min far.

Eders

Bjørn.

Til H.C. Andersen.

[Kristiania] 21/9 1871.

Kære ven, samme time, du rejste, døde min ælskelige, retskafne far, omringet af os alle, med samling til det siste, med hærlige troens ord på sine læber og med disse de siste: «nu ser jeg David!» – Dette er den største prøvelse, jeg har havt, og den første døds-sæng jeg har ståt ved. Gud give os en bortgang som hans, så tålmodig og skinnende af tro og kærlighed! –

Alle, jeg taler med, taler om det velsignede intryk, du har efterladt dig, så san, så glad, så barnegod, du bevægede dig iblant os. De takker dig gænnem mig for det sene, men velgørende kænskab de fik til dig, du ungdommens yngste barneøje! –

Min hustru må sende dig de varmeste hilsener af alle; du forstod henne jo straks, helt ud, og hvor du glædede mig derved. –

Jeg sidder nu her og afskriver Sigurd Jorsalfar; men jeg ved jo ikke, hvor jeg skal få det spillet. Her er teatret ynkeligt, så længe det er splittet, i København tror jeg næppe de har begge brødre Sigurd og Eystejn, og heller ikke i Stockholm. – Jeg reiser til Stockholm og holder forelæsninger i November; måske videre rundt, måske ikke. – Jeg har det ikke godt; min hustru er dårlig, mange forholde piner mig, min fars død har gjort mig vemodig, og mænneskene her forstår mig ikke. Det siste er det værste. Hvor mange år skal jeg holde dette ud? Hvor længe skal jeg kæmpe, før mine ideer kommer fræm, eller i alle fal før man inrømmer mig ret til at have mine egne meninger og at jeg er bra karl, fordi om jeg bryder med det gamle.

Dette skal ikke være noget brev; jeg er så lidet oplagt til at skrive noget. Jeg vilde kun takke dig for dit ælskelige brev og sige dig, at du er innerlig afholdt heroppe! Hils fælles venner!

din innerlig hengivne

Bjørnst. Bjørnson.

Til Gotfred og Margrethe Rode.

[Kristiania] 26/9 1871.

Kjære Gotfred og Margrete Rode, jeg har i længere tid korresponderet med en ung fyr, som nu er blevet student, Johannes Levinsen, Ravnsborggade 8, annen sal, sidebygningen.

Han er digter, den unge krabat, ubetinget, skønt han ænnu er meget uklar og altfor hastig i at forme. Han er det så ubetinget, at det er en lyst, og det, som egentlig fæstede mig først ved ham, var, at jeg havde overset det. Jeg kom træt fra en rejse, så lå her en hel del forsøg fra ham og en kammerat, som også er digter, Alfred Ipsen hedder denne, begge fra Randers, og jeg bladede i det og ærgrede mig over, at alle poetiske mænnesker absolut vil være digtere, og at jeg skal lide herfor, og det lige fra Randers og skrev et skarpt brev. Så falder Karoline over digtene og ber mig læse dem en gang til (da havde jeg sovet) og se, disse digte havde netop det, som alle de andre ikke har; så man dem først fra den spirende individualitets stanpunkt, så blev der i Levinsens noget overmåde vakert og i Ipsens et løfte om en fin, mandig ånd.

Nu er de begge i K.havn. Og i dette øjeblik får jeg et frygteligt ulykkeligt brev fra J. L. – en overmåde kokette, som jeg kænner bedre æn han, har været oppe at køre med ham. Så sørgeligt det er, har jeg leet dygtigt: Herregud med hans anlæg og i hans alder længes man så efter at give sit hjærte bort.

Men han er, efter digte, ansigt, breve, et så velsignet rent, højttænkende barn, at jeg på ære har misundt Eder ham og vil gøre det, om han bare blir flæske-handler, ti han er og blir mere æn digter, han er et vakert mænneske, et begejstret, til opofrelse dygtigt mænneske.

Nu trænger han bestemt til en snil hånd. Jeg tror, han vilde være «grænseløs» taknemmelig (han er altid «grænseløs») og han vil ubetinget lyde, hvad der blev sagt ham; han møder op med mageløs tro til mænneskene.

Jeg tænker mig nu Gotfred stavre afsted efter ham og sige ham, at jeg «har bedt ham bede ham». Men jeg tænker mig også at I ikke vil; ti det er så sin sag at komme med at råde over et ungt mænneskes skæbne, som I ikke kænner, og følgen vilde utvivlsomt være den, at det kom I til.

Men jeg tror, at hans tossede brev idag med sit «haster meget» kom alene for at jeg af al min sjæl skulde få denne beslutning at skrive til Eder og bede Eder sanke ham op af «Ravnenes Gade».

Lad ham tage vennen med, men først annen gang; lad der imidlertid blive talt om ham ved første lejlighed; jeg har den idé om den annen, at han er meget mere beregnet, tror meget mere om sig selv, men er stille med det, og dem må man være meget varlige med. Den første derimod må gode hjærter kunne bære sig ad med som de vil, der kommer kun god frugt af det.

Eders innerlig hengivne ven

Bjørn.

Ti med koketten for Guds Skyld! Tal til Greensteen, han er danske mellemmanden her.

Det er sant: kænner I Harald Holm på Regentsen, min korrespondent. Se, det er et godt hoved! Ham vil I engang få høre fra, sandsynligvis fra prækestolen og rigsdagen. Klar bestæmt. Han ved, hvad han vil.

Eders ungdom, Eders ungdom, og vor med.

Til H.C. Andersen.

[Kristiania] 27/9 1871.

Kjære ven, dit brev, som jeg gæmmer fræmfor noget annet jeg har fået af dig, skønt jeg har fåt så mange, kærlige, skønheds-fyldte, men som ikke kunne give det kænskab til mig selv, den forbundets tryghed med det bedre i mig, som dit siste hviler på, – dit brev må jeg straks og da gænnem mig min hustru straks, fult, varmt, taknæmligt falle dig om halsen for, om kun i tanken, så dog således, at du skal vide det og føle det i dit hjærte. Gør man godt, må man vide det og hælst straks, så gør man også straks godt engang til, og det mod en, som kanske trænger det ænnu bedre.

Dit æventyr henriver mig på forhånd. Tanken om, «hvad der kommer ovenfra», som din alder og din åndrighed kan løfte og gænnemløbe til advarsel og skræk for alle bugens, den æstetiske nydelses mænnesker, alle vimsende, rodende, travle små-fisk, alle gispende magelige eller trætte østers, alle elegante, glimtende skælfisk på Østregade, alle alvorlige, bedagede æmbeds– eller forretningstorsk, alle ærværdige flynder, alle flinke rødfisk, alle verdens rejsende laks, alle de civiliserende medlæmmer af Preussernes haj-samfund, – nå, du gode fader, tanken begejstrer mig, alt kan ikke tages, det er nætop kunsten at finne udvalget – men hvilken høj fortælling det gennem sin sand-rodende spas kan blive.

Jeg sidder og skriver af Sigurd Jorsalfar, som jeg tror er det eneste dramatiske jeg har skrevet, hvorfor jeg også inleverer den til teatrene og udgir den ikke. Sig mig, om du vil tjene mig med følgende: Vil du få tag i Jacob Aalls eller P. A. Munchs oversættelse af de norske konge-sagaer, læse sagaen om brødrene Sigurd, kaldet Jorsalafarer, og Eystejn og Olav, du kan springe over hele Sigurds Jorsal-tog, men læs så forholdet mællem brødrene Sigurd og Eystejn (det vil more dig at læse det) og sig mig så: har I ved scenen to, som kan være Sigurd og Eystejn? Sigurd er Wiehe ubetinget; men hvem er så Eystejn. Den berømte samtale mellem de to brødre, om hvem der er størst, har jeg ord til annet; men begivenheden, som jeg digter over, er de fem sex linjer, som står der om Borghild fra Dal. Jeg vil engang senere sætte den dertil færdige historie om finneskat-trætten mellem Sigurd og hans navne Sigurd, der blev hjulpet af Eystejn, i scene; den er færdig dertil med nogle få inlæg. –

Jeg vedlægger her et par ting fra min kamp, som du ellers ikke behøver at følge; du vil alene heraf se, hvad jeg mener. –

I november til Stockholm forat holde foredrag.

Mine børn trivs udmærket. Lille Bergliot og Erling er herinne hos mig, ret som det er, og kvidrer op; Ejnar går nu på skolen og hører æventyr over en lav sko, Bjørn læser ænnu dem best af alle; men også ham lod jeg begynne sent dermed. Min hustru har det så la-la; lidt huslige bekymringer gør henne kanske svagere æn hun ellers vilde være.

Lev nu vel du, kære ven, i hvem jeg ælsker menneskeligheden ænnu mere æn digteren. Du har selv en rig, sympatisk natur, hvorudaf du forstår alt, og dens forståelse stråler ænnu mere velgørende ud af din omgang, dine øjne, dine samtaler og breve æn dine digte, som da jeg for min del altid forholder mig til det personlige, individuelle, selv i det, jeg læser.

din innerlig hengivne

Bjørnst. Bjørnson.

NB. Jeg sender dig tre numre af N. F. og i disse må du læse det, som er af mig, nemlig digtet i det ene og under «Kristiania» i det annet og i det, hvori Walter Scott står, «Vort program». Gør det, selv om det keder dig, jeg må vide, at du forstår mig.

Til Harald Holm.

[Kristiania] 27/9 1871.

Deres korrespondence behagede mig i særdeles grad.

De får skrive, som lysten er til, hælst om sådant, som gavner os eller glæder alle.

Hvordan blir det med ham, som skulde skrive til Dagbladet? Han bør sende en prøve-dinx! – Tal til Høgsbro herom. Hils Trier!

Deres

Bjørnst. Bjørnson.

Til Rudolf Schmidt.

[Kristiania] 6/10 1871.

Kære Schmith, du må se det, som det er: jeg skriver ikke i bladet for de dannede, d.v.s. for dem, som tror, at det, de lever på, skal fortsættes (udenom formerne for deres tænkning og arbejde.) Jeg skriver alene for dem, som af hine ikke må gøres usikre. Derfor gnåler jeg mine viser op igæn med en udholdenhed, som ofte keder mig, men som jeg kænner styrken af, fordi jeg kænner mit folk. Dets vilje skal tiltales; byd dem ikke for mange «oversyn», byd dem en personlighed; det forstår de, hvad er.

Ellers er det, som kan jeg intet sige eder, før dette er gjort, som nu går mod sit mål. Ja, det er, som kan jeg intet annet gøre, eller selv ikke leve, hvis dette ikke går.

Jeg holder mig frisk ved at rette i Sigurd Jorsalfar, mens jeg afskriver.

Din artikel er god, ja stundom, hvor dit had til Bille-væsenet løfter noget op af din dybeste ævne, er den geneal. Men der er noget forbandet ved dit sprog, som gør, at jeg ikke kan trykke den af; meget få, selv af vore «dannede», vilde forstå den, i alle fal ikke uden at læse den op igæn, stykkevis.

Du må, du skal vinne over denne fortyskning i formen, ti du er, når alt kommer til alt, æmnet til den dueligste, retskafneste, stærkeste «tids-betragter», som Nordens folk nu har. Men hin mangel står overvældende i vejen for almen forståelse.

Jeg ser det nu: ånds-opgaverne vil komme fra jer; men både vil de få en del af sin retning og sin form fornyet hos os, og vil vi i det hele være det for administration flåede folk, som snarest og sikrest vil rejse en demokratisk bygning for åndens videre opvækst i Norden. Hvad Svenskerne vil, ved jeg ikke; jeg kænner dem for lidt. Men at noget stort forberedes i Sverige, derom er jeg sikker.

Men hvor langt, langt fræm for os alle! Siden jeg ved det, er det, at jeg har gåt ned og taget mit tag i det nærmest foreliggende og give Gud i Nordens ånd at gøre resten; fornæmhed, straf-værdig, blødagtig, vilde det være – på den ene side at kalle dette småt og på den annen at overtage en profets mageligere fri-lufts-kal med store ord og store syner. Min tro er det, at det, som nu gøres, er at arbejde på et digt, som er det største Nordens folk kommer til at tage løftning af: hjælp dem fræm til fulstændigt selvstyre efter eget hjæmligt behov – for første gang siden deres stor-dager!

Da, først da, vil folkene våge sig til at ælske sine egne opgaver i historien, ja, ret at leve et herre-liv i og for dem; giv dem sin selvbevidsthed, så kænner de straks sit, i åndens højeste værden, som i den laveste.

I november rejser jeg til Sverige for at holde foredrag. Det er min mening at introducere mig med et neutralt Æmne, som jeg godt kan håndtere; kænt og om muligt afholdt kommer jeg så igæn med Grundtvig og fører ham in blant Svenskerne. Jeg har i mange år følt dette som en missjon.

Hils R. Nielsens hjærteligt

din hengivne ven

Bjørnst. Bjørnson.

Til Gotfred Rode.

[Kristiania] 13/10 1871.

Kære Rode, det var fanden til skrivelse! Ja, du er Plougs ægtefødte søn, gutten min! Nu, jeg skal lige til svare punkt for punkt.

1) Republiken har jeg i bladet ikke med en stavelse arbejdet for. Jeg har sagt, hvad følgen blir, når man får kongen til personlig at ta del (som han desværre gør) i kampen mællem den gamle og ny dannelse, der hos os væsentlig er en kamp mællem æmbeds-vælde og folke-parti, ubevist på begge sider med untagelse af nogle få, som Sverdrup, der ved, at det, der her vil op, er noget helt nyt.

2) Jeg ved ikke, om jeg hører til begynnelsernes mænd; til krisernes hører jeg i alle fal. Nu kom krisen, nætop som jeg var blét ledig, ikke en dag før; den kom, da tinget sluttede; vi måtte optage kampen strax, skulde den have vokset op til næste ting såvidt, at dette kunde fortsætte, hvor det slap og ikke i et uføre af reaktion. Om jeg ti ganger havde havt teatret, jeg havde, med opofrelse af min digtning, nu taget fat; krisen er der; med selve krisen slutter jeg.

3) Kænskab til mit folk har jeg på alle dets enemærker. Jeg har været overalt, kænner dets bedrift i dens udførelse og statistik; kænner deres tænke-sæt i by og land; i dette skal ikke mange være min mage her hjæmme; de ny tanker, som er bevægelsen tilført i form af våben for tilfællet, er den derfor også tilført af mig; landet, mit kænskab til tvilene og tankerne, har git mig dem.

4) Jeg har ingensomhelst respekt for de doktrinære, ikke mere æn Grundtvig havde for den tids dannelse, han slog ned for at få folket fræm. De par tusen i hvert af landene, som tænkte på at fortsætte sit liv med en smule afståelse af oplysning til de andre, – er nogle uklare hoder med samt deres inbilte dannelse; det være sagt til hvemsomhelst, hvor vise, hvor humane, hvor kunst-kælne, hvor opofrende i det enkelte de er; ti den, som ikke skønner bedre eller længere, er tørt hen enten en dumrian eller forræder, – hvis han ikke går i sløs og døs om de øverste pligter, om folke-opgaven, vort eneste leve-vilkår.

Jeg forstår, hvad der gør revolution i et folk, når jeg ser sligt. Vil du sammenligne mit moderate arbejde med den lidenskab, som ligger under, så skal du ikke tale til mig som til en gut, for det er jeg ikke, du grumme!

5) Høgsbro eller Berg kænner jeg ikke, altså heller ikke deres ærgærrighed. Er den der, så er den også hos Hall & komp., det har jeg set, smålig kan også disse være, om også på en vis, som tiltaler latin-dannelsen mere. Men jeg tør ikke være fornemmere æn Gud, som ofte bruger dårlige redskaber for det gode. Det er dette Termansen og Birkedal i begejstret schönthuerei er.

6) Om pligter taler jeg ikke gærne til dem, som ikke har sine rettigheder. Dette er de doktrinæres, de fornæmmes, riges vanlige ubarmhjærtige kolde varme; men den ejer jeg ikke. Jeg taler ellers ofte nok om pligterne; men da er det til alle, og saa specielt alene til dem, som forholder hine deres rettigheder.

Se så. Jeg taler så frit til dig; du er Grundtvigianer, du er følgelig enig med mig, folke-mand i din sjel, om du også tar Plougs gamle faderlige dannelse på dig, når du skal lage mig en skarlagens-præken.

Nu får du Sigurd Jorsalfar, som du må læse højt for frøken Zahles damer, men derpå inlevere til teatret. Fortiden skriver jeg af tredje akt. Grieg skal komponere musik – må altså også læse den først. Nu har jeg raset til dig og vil skrive pent til din kone.

din

B.

Til Rudolf Schmidt.

Fra Norsk Folkeblad. Kristiania 8/11 1871.

Kære Schmith, du svæver i en stor villfarelse, når du ikke tror, at de fleste Nordmænd, å, ja, jeg tør nok sige alle er enige med L. Dietrichson (H. Lassen med) om æn ikke i hans paradisiske lære om den ene lyksalig-gørende norske ånd, eller i hans udtryk af påvirkningen herfra, den næmlig, som skal ligge i, at den bestæmte norske person øvede den bestæmmende inflydelse på denne eller hin danske skald – mens forholdet er, at Norge nærmest har virket som en natur-magt med sine sagaer, sit fri bondeliv og sin store natur og enkelte deraf udgåede stærke personligheder.

Dette i alminnelighed. I det særegne kan ingen dansk få nogen Nordmand til at slippe Holberg eller Wessel; grundkraften i dem var norsk; ævnen til det komiske syn kommet istan ved at de kom fra Norge, men udviklet i Danmark (og Europa) og med dansk form og stof. I havde aldrig havt dem uden Norge. Den såkaldte norske digter-skole har vel også havt en særegen inflydelse (se Welhaven.) Om dette skriver jeg i N. F. Det trykkes først om fjorten dager. Kan dette ikke afhandles i rolighed, skal du slætte mit navn ud i tids-skriftet, og så får du behandle det som du vil.

din heng.

Bjørnst. Bjørnson.

Rejser på fredag til Gøtheborg.

Det er sant: målstræverne er ikke længer disse rasende, som du tar dem for (untagelserne ænser ingen). De er nu, og nærmest ved Kristofer Brun og mig gode borgere i vor udvikling og på vej til at blive gode skandinaver i ny sund forstand. – Hvad «det tyske» angår, så var Ibsens digt et træffende «målstræver»-udtryk fra hine tider, hvori han leflede med dem; men så lidt som sligt længer er Ibsens, er det mål-strævernes. Men fortyskede er vi rigtignok ænnu forunderlig stærkt, I stærkere æn vi; men også vi! Læg dig på jagt og se in i skolen, administrationen, lovgivningen, sproget, prækenen, handels-væsenet, militæret; det nationale er i alt dette ikke rent norsk, dansk uden i enkelte gænnembrud. Skaf bonden og bondens fræm, selv om meget slukkes derved, som hælst burde lyse stille videre; så kommer der nok dag engang! –

Til Margrethe Rode.

Kristiania 26/10[–11/11] 1871.

Kære fru Margrete, et forskrækkeligt brev fra den stilfærdige Gotfred har nogle dage lagt besvaret, jeg har været bortrejst og er kommet igæn. Om tolv dager rejser jeg til Gøtheborg, derfra til Stockholm. Når jeg på begge steder har gjort mig kænt og om mulig «omtykt», vender jeg næste år tilbage med Grundtvig. Jeg tør ikke begynne med ham.

På Sagatun har jeg nu holdt et foredrag om Norges fræmtid; De skulde have hørt det forat høre, om jeg vidste, hvad jeg vilde, og om der går en understrøm gænnem mit arbejde.

Kierkegaard har jeg i sin tid læst meget af, uden at han øvede nogen synnerlig inflydelse udover det interessante. Han er så syg, at jeg kun kunde lidt ad gangen med ham; jeg læste ham udelukkende for de psykologiske pikanteriers skyld; som opbyggelses-prædikant savner han kærligheden, og den alene tar mig. Om ham gæller det, at han er noget ituslåt stort, som sjælden ses i værden; hans skrig på «helhed» var op af hans naturs jammer og savn. Noget så forfærdeligt og selv-pinende har jeg aldrig set som i det mænneske. Om hans forhold til kæresten: at bagvaske sig selv for at blive hadet af den, han ælskede højst, fy for Fanden, er det ikke som at gå med vrængte permissjoner forat få gade-gutterne efter sig og så tro sig at være martyr à la Christus!

Af Grundtvigs kamp har jeg aldrig taget fejl, og de æstetiske danskes nydelse ved hans kamp-resultat har jeg også set; men strængt har jeg ikke dømt, og selv har jeg altid følt, hvad det galdt; ellers havde jeg gjort meget mere med; men jeg vilde ikke lyve.

Min fars portræt er tat nogle dager før hans død; jeg tror fjorten.

[Kristiania] 11te nov. 71.

Ja, så længe har dette brev fulgt med mappen fræm og tilbage. Jeg har ikke været oplagt til nogen ting; jeg har kun læst. Mit stykke holder jeg tilbage; jeg synes ikke om det, lar det derfor ligge, til jeg kommer tilbage fra Sverige, hvorhen jeg rejser i eftermiddag. – M. Brun har ænnelig måttet fortrække; mine skuespillere har det godt i Trondhjæm, hvor de ænnu engang gænnemgår mit repertoire; nu går de vel over til hoved-teatret, hvor Rodes svoger og H. Lassen og en del til, hvoraf ingen forstår noget af det, som netop nu skulle gøres, skal føre værtskabet. Nej, sålænge det nærværende koteri trykker tingene, kan jeg ikke leve, ikke ånde her, hele det unaturlige, som følger af at få og åndløse styrer mange, og det i en ung tid, gør luften kvalm og tyk, og lar mænneskene leve et liv uden ansvar. Hvorledes tør f. ex. Heiberg eller Lassen eller nogen af de andre påta sig ledningen af teatret og hver sige: jeg kan kun det, jeg kun det, og så går det hele istykker? Siden jeg har fåt op de kræfter, som var tilbage at opdrage fra forige gang, jeg var ved teatret, fåt dem op ifjor vinter, og nogle ny til, så kan disse tillagt de gamle kræfter fra min forrige virksomhed og fra tiden før denne tilsammen give et teater for karakter-skuespillet og den store tragedie, som intet annet i Norden. Men fanden i vold! –

Som sagt: skriv nu ikke mere om de evinnelige råd! Lad mig få leve mit eget liv. Vær god med mig, det er hovedsagen; jeg har nok af ondt og af modstan intil fortvilelse. I skulde have set min stilling her og så se mig modta slige breve som Rodes siste fra Danmark, så vilde I, når I så min glæde ved at få noget fra neutrale venner, synes synd i mig.

Farvel!

Eders ven

Bjørnst. Bjørnson.

Til Gotfred og Margrethe Rode.

[Kristiania] 17/12 1871.

Kære Gotfred og Margrete Rode!

I Stockholm fik jeg eders breve, og jeg må sige, at de var ikke artige. En eneste misforståelse som den, at jeg, når jeg siger «lille snille» Rode skal mene lille af ævne eller inflydelse, er så styg, at jeg skønner ikke, ved hvilken handling eller ytring jeg har fortjent den, eller at I kan have et så simpelt begreb om mig. Jeg plejer i samtale at bruge dette: «lille snille ven» eller «vennen min», også ofte «lille snille mænneske-barn», og så har jeg vel skrevet det med. – Jeg vil overhovedet ikke gå efter alle disse misforståelser, jeg er stærkere bundet til eder æn at jeg kunde tvinne trådene op på den måden.

Men «det æstetiske schönthuerei» tar jeg ikke tilbage, ikke engang fra Termansen.

Hør nu på mig i alvorlighed. I er overhovedet i Danmark stærkere befængte med dette stof æn vi. Det er med i Eders religionsforhold som i Eders politik; Kirkegaard vrider sig under det, når han intar sine stillinger, attitüder i religionens navn; Müster, Martensen, Rasmus Nielsen, hver på sin måde lider under det, i en beregnet mildhed (hos den første), en harmoni-tilbedelse hos den andre, som sker på den brutalere sanheds bekostning, en æstetisk leg hos den tredje, som skader ganske utrolig det æmne og den sag, han vil tjene. Når Termansen ikke kan «nænne» at ta parti, fordi han muligens kunde komme til at stæmme på J. A. Hansen, så er dette af samme surdejg: han «nænner» ikke at tro tilbunds på sin sag og sig selv og at der er en almægtig Gud til, som har brug for alle kræfter, de onde som de gode. Lad ham dømme, sørg du kun for, at det kommer fræm, som du mener er rigtigt, og skal forbund til forat få det fræm, så tag det, så vist som du må tage stats-forbundet, menigheds-forbundet og alle de andre, hvori du heller ikke tror på hver enkelt mand, som du kommer sammen med, men hvor du muligens må stæmme på en, du ikke synes om, fordi ved ham får du sagen fræm, imens den går i knas hos den, som du synes om (hos Ploug, Hall og alle andre halv-heder). Æstetisk schønthuerei og ikke en højere moral står ivejen hos eder alle, som på den måde svigter virkeligheden. Hvad er det på den andre siden som sværmer for almindelig værnepligt på den kostbare måde som i Danmark eller stærkt forsvars-væsen på den uretfærdige måde som i Sverige, hvad er det annet hos Rosenberg som hos Sohlmann æn æsthetisk schönthuerei? – Det er så skønt, så ophøjet at kræve en stærk armé, samme fanden på hvilke vilkår! Det er fædrelandsk, det er patriotisk, det er mandigt, ja, det er religiøst! Men har det da aldrig falt eder in, at tusene fine hensyn til retfærdighed, følelse, sanhed knuses i dette ene krav, og blir der da nogen højere moral, æn sige nogen velsignelse i det?

Så kan det store komme, at alle hensyn går op i det; men i fredens tider for en abstrakt tanke at knuse retfærdighedens simpleste krav, mødrenes bekymringer for sine sønner i et garnisonsliv og overse hele den nuværende militarismes forhold til kristendom og kristen moral (på ekserser-plassen, i kammerad-livet som det nu er, i disciplin-begrebet som det nu er, i officer-livet som det nu er) – det er absolut forkasteligt, det fører os bort fra vor opgave blant folkene.

Nej, nu har jeg noget annet for; jeg får et møde istan mellem høvdingerne for demokraterne i Norden her i Kristiania i sommer; det er ikke forat fatte beslutninger, men forat tale sammen om hvad her er at gøre, forat tale bevægelsen in paa et bredere spor af ansvar ligeover for Nordens mål. Ploug som midt-partiet er udelukket, fordi de er udenfor forståelsen, dette er intet disputats-møde, og annet forhold til nutiden æn at disputere med den har disse mænnesker ikke beholdt. Nu skal I ikke fortælle dette forehavende til nogen annen; alt er aftalt og opgjort. Der kommer også militær-spørsmålet fræm, og jeg ved forud, at der stanses ved et modificeret Schweitsersystem, således at militær-øvelser blir et led af opdragelsen fra barnet af, og de senere øvelser national-fæster i kristelig og fædrelandsk ånd.

Således mener jeg, at bag bøndernes tværre nej skjuler sig ofte en større sanhed æn bag intelligentsens æstetisk-skønne ordgyderi og attitüder; husk det! – Husk videre, at mænd som J. A. Hansen er dømt af den samme intelligens-foragt, og ganske utvilsomt falskt. Når han har trod at kunne gøre noget sammen med de «store bønder» og går fra dem, når han ikke kan det, så skal man ikke nætop sige, det er i begge tilfælle blot sig selv han har tænkt på. Han kunde i sin tid ved at have givet køb have nåd store fordele for sig selv; men han står dog ænnu der, hvor han begynte; husk det! –

Nu nok herom. – I skal ikke tro mig halv-blind fordi jeg ser på en annen måde, og skulle vi engang til stå på samme side i en kamp (som vi dog gør) og jeg tar tingen annerledes æn I synes om, så husk ænnelig på, at i kampens tid trænger man hjælp af sine nærmeste, vel i varsomme, hurtige råd, men mere af kærlighed, tro, glæde! – Til nytår fratræder jeg den daglige politiks skueplads for det første; sagen har fåt et enormt opsving, jeg behøves ikke; jeg sparer mig til kriserne.

Intelligents-majestæten, som jeg er blevet så usigelig færdig med, har nylig fåt et komisk udtryk i et brev til mig fra R. Schmidt, ret skrevet af Erasmus Montanus den yngre. Han tror for ramme alvor, at det egentlige udbytte af en strid er ikke den sum af bedre moral, sannere liv, som er erobret, men argumenternes intelligents-vægt; han, som har leveret de fineste, bedste, lærdeste argumenter, har sejret. På den måde har altid det gamle og udarbejdede sejret over det ny og ubearbejdede. Nej, fra livets evig sig fornyende væld kommer tilskuddene, hvergang en tomme lægges til. Videnskaben og dens affødning intelligentsen har en annen rolle.

Mine foredrag i Sverige kan nu gå over til Grundtvig. Nu står vejen åben, nu tror man på min gode vilje og holder af mig, hvorfor jeg innerlig har takket Gud; vilde han nu også bruge mig i den gode sags tjeneste! Der er i Sverige nætop en san hunger efter dette, hvad jeg jo også vidste.

Hvilke bøger skal jeg bede boghandlerne derinne have på lager af Grundtvig, som lettest kan føre in til præsten og folke-vækkeren og skalden? Sig mig det, forat jeg kan se, om vore domme faller sammen.

God jul! Tak for gammelt år, Herren give os et nyt i vækst til det gode! Eders ven og hans hustru.

Bjørnst. Bjørnson.

Til Rudolf Schmidt.

Fra Norsk Folkeblad, Kristiania 18/12 1871.

Kære Schmith!

Din tids-betragtning har som sædvanlig glædet mig og belært mig. Men mere og mere føler jeg, at nu måtte vi snart have en lang samtale. – Kun et par ting tar jeg frem her. Husk bestandig på, at trods en struttende videnskabelighed og stort flids-arbejde i og om et universitet kan et folk rådne tilbunds.

Du sætter meget meget formeget på den, venter meget meget formeget af den i nutiden. Ænda er din artikel nøgtern i så henseende mod det brev, som du sist sændte mig, ret et brev af Erasmus Montanus den yngre. En ytring som den, at hvo der i en strid (om Holberg) har gjort det (videnskabelig) beste inlæg, han har sejret, uanset resultatet, udgår af en dyb villfarelse.

Ænnu ét: hundre steder i tidsbetragtningerne, men især i den lange, i og for sig berettigede anmærkning til denne siste røber, at du hværver dine tropper af en stamme, hvori der er meget had, hån, foragt, og det er ikke vredens forbigående, men grundkræfter, – og disse handlings-motiver frastøder så ofte de ses, enhver kristelig læser, og det især når han husker, det er for religionen du kæmper så vakert og vedholdende, jeg kan sige med livs fare. Jeg har altid følt, at før du fik anerkænnelse for din sag og dig kunde det ikke nytte at tale til dig om dette; men nu må tiden være kommet, at du kan tage det in til din stille time. Kære ven, jeg ved fra mig selv, jo mere kærlighed, jo større styrke.

Bergenspostens laban-ytringer om dig påtalte jeg i sommer, da jeg var der; jeg gør det nu igen, for siste gang privat, og jeg har tilføjet, at nytter det ikke, så gør jeg retskaffen gengæld.

I sommer møder her i Kristiania førerne for demokratiet i Norden, de højeste, de laveste; jeg vil få full ansvarlighed og styrke i den hele bevægelse. Sagen er ænnu en hæmmelighed uden for de udvalgte; der skal ingen offentlighed være over mødet, mere samtale æn diskusjon i 8 – otte – dagers samvær og slæt ingen beslutninger. Men jeg vænter med sikerhed et betydeligt resultat, og nætop størst fordi det tages som venskabelige samtaler, så ingen kommer under forsvarstvang, men alle under følelse af, at man agter dem og ælsker den store fælles-sag, hvorpå de bærer sammen med os. Ploug, midtpartiet og alt sådant er ikke med; vi vil ingen disputer have, og hele deres forhold, det eneste, som står tilbage for dem, er at disputere.

I Sverige som her har demokratiet ingen annen modstander æn den selv-købte intelligents-adel. Jeg er mere og mere klar på, at man blot lar den dø! Vi får prøve med den unge slægt, at lade den få noget mere æn hoved. Der er noget over den gamle intelligentsslægt, som jeg har kalt æstetisk schønthuerei. Når Martensen af harmoni-tilbedelse forkorter og forlænger sanheden, alt efter som den passer i en rund definition eller et magelig skønt liv, eller når Münsters «mildhed» går igæn i alle de smilende middelvejs-farere, så er dette ikke kristeligt eller ud af en kristelig moral, det er æstetisk schønthuerei. Men det er det ikke mindre, når Sohlmann i Sverige og Rosenberg i Danmark forlanger en stor armé, samme fanden på hvilke vilkår; det er så skønt at rejse «den hele fordring», så fædrelandsk, patriotisk; men når den nærmere besét knuser tusene fine hensyn, kaster retfærdigheden, opretter militær-ånden i strid med folkeånden og ikke ud af den, så ser man snart, at deres moral er ikke en højere eller kristeligere æn bøndernes, den er æstetik, schønthuerei.

Nu, vi bærer vel alle mærker af det, som vi er født af; jeg ser det hos Kirkegaard, når han intager kristelige attituder og hos R. Nielsen i al den leg, hvori hans sandheder bydes, den væmmer mig rent ud.

Tar jeg fejl, så retled mig, kære ven.

Jeg havde meget at snakke om, som du kunde føre videre i en tidsbetragtning, men jeg læser Grundtvig og hans samtid fortiden, man vil i Sverige have foredrag over ham for enhver pris. Give Gud, jeg kunde gøre det bra, ikke for videnskabsmændene, men for folket. Min rejse der var storartet, og virkningen af omgangen med de ledende mænd ikke uden glæde. Nu kænner jeg Rydberg (en nobel, fin natur med en vis storhed over sin tænkning, som også har bøjet ham adskillig mod os i det senere), Nordensköld, ishavs-fareren, en af de reneste naturer jeg har mødt, ser ud som en gut, men har en mands hoved og hjærte fremfor de fleste, Carlsund, Motalas berømte stifter, den stærke frenolog, og en mængde mænd, som du vel næppe kænner. – Hvordan har du det nu? Sig mig det!

din

B. B.

Hvad er løs med Brandes? Jeg har ikke læst danske aviser; men han holder jo stærkt søgte foredrag. Hvad er det? Betyder det noget? Den lille spæde fyr, – hvad vil han?

Kan du sende mig din brochure om Grundtvig og R. Nielsen; jeg finner den ikke; jeg betaler kors-båndet.

Din

B. B.

Er der noget, jeg skal læse til mit endemål, som du tror, jeg ikke faller på, så skyn dig at sige mig det.

Til Gotfred Rode.

14/1 1872. [Kristiania]

Kære Rode, så længe Danskerne (og Henr. Ibsen i hans ballonbrev) tror, at det var den vel instruerte preussiske hær, som slog Franskmændene, så længe ligger al magt for dem på at have en vel dresseret, soldat-fordærvet armé, som for at blive et landeværn, ødelægger ungdommens moral og hjæmmets tradition. Men da forholdet er aldeles omvendt: det var tysk intelligens og begejstring, den skønneste, største begejstring, som ødelagde fransk officersuvidenhed og fransk soldat-væsen, så giver det også en annen facit. Dermed stanser jeg ikke ved Preussernes soldat-inretning, skønt den efter mit hoved er hundre gange bedre æn den franske, siden galt skal være; men jeg tar den egenskab frem, som her sejrede, uansét systemet, ikke ved systemet, jeg tar troen, begejstringen, intelligentsen. Kan du få dette op i dit folk og dertil en fra barn øvet ungdom under fanerne, som har fæst, når de har våben-øvelser, og blir brødre og borgere på det at komme under våben sammen, da har du, hvad jeg stanser ved. Og hvis du tror, det er schøntuerei at sætte et folks moralske velfærd og hjæmmets tradition over en armé, som for et lidet folk intet værn blir, så længe den sakner hine egenskaber, som fæltlivet ubetinget ødelægger, så har du, vildledet af din iver efter at sige mig «uartigheder» for på den måde at opdrage mig, taget fejl af hele sagen, som da forresten de fleste i denne tid gør.

Da du blandt andre uartigheder i et foregående brev fandt ud, at jeg lidet eller intet havde med Vorherre at gøre og derfor ikke burde tale om, at Han brugte mange, som just ikke var efter hans sind, var du atter vilfarende, da du spurte, om Jesus gjorde det? Naturligvis også han, som brugte Judas, der syndede, Peter der syndede, og sluttede sig nær til mænd med skrøbeligheder, som oftere vises; men egentlig mente jeg med udtrykket vor himmelske Fader.

Hvad jeg siger i min afskeds-artikel er ord til annet sant. Jeg har før sagt det samme til dig, at jeg vilde slutte når denne sag var fullbragt; det er den jo ikke som sag; men den er ført i den grad in i al vor diskussjon fra øverst til nederst, har i den grad udskilt parterne, at alle tar sig af den på den ene eller den andre måden, så jeg bogstavelig er blét overflødig. Hverken er jeg «træt» eller bankerot; bladet vovede jeg ikke længer at føre ansvaret for, når pængerne ikke kom in i så stor, voksende udstrækning som med dette, og at stævne og pante måtte overlades andre. Da salget frembød sig af sig selv, så jeg vinket og modtog det.

Når jeg siger en ting, skal du tro den; men disse forudsætninger, som tvinger mig til gang på gang at forsvare, nu min sandfærdighed, nu min ærlighed (som da jeg absolut skulde være misundelig på Ibsen, når der er en gennemgående fejl ved ham, som jeg hader), det krænker mig, og denne forfølgelse af mig med mistanker, rettelser, advarsler, beskyldninger – ja, prøv den på Ploug eller hvilken somhelst storbygget mand, og prøv om det passer dem, og det når hele deres sjæl er spænt i et handlings-moment.

«Sigurd Jorsalfar» tør jeg ikke opføre i Sverige. Dahlqvist færdig, Schwarz ligeså. I Danmark har de Sigurd; men ikke Eystein. Her har vi begge, men en på hvert teater, og din svoger og andre dumme mænnesker står der og hindrer en sammensmæltning ved alle sine naragtige ængstelser og hensyn. At slige stue-griser også kommer op at handle! – Og da naturligvis altid i det, som de ikke forstår. Havde vi ånd over vort samfund, så skete jo ikke sligt nonsens.

Imidlertid sætter Grieg musik til stykket. Sænde det fra mig vil jeg ikke, før det et eller annet sted skal opføres. Jeg arbejder fortiden på nogle digte og hjælper mine skuespillere, som gør gode affærer, og så læser jeg Grundtvig. «Kirke-spejlet» er et stort vuggende hav i halv-tåge.

Nej, engang må jeg slutte. Se nu til, hvorledes det går. Hvad jeg arbejder for, sker (på en enkelt untagelse) ikke idag eller imorgen; men sæt ideerne i ungdommen, ved hvem det kanske heller ikke sker; men så sker det ved deres børn. Ellers tror jeg, at, er vi over den nuværende slægt, så sker alt! – Men den er, min sjel, klein.

din innerlig heng.

Bjørnst. Bjørnson.

Til Margrethe Rode.

[Kristiania] 15/1 1872.

Kære Margrete, dette er vel nok. Jeg har fulgt hine mænd med en tro så stærk, at skønt det sved i mit sind, når jeg på stedet så, hvor fortvilet galt situationen og pligten blev opfattet, og skønt jeg, troende på frihed og nationalitet, så begge krænkede i den såkaldte gode sags tjeneste, – trodde jeg; ti de forstod det jo; de tjente jo sagen med sit hjærte-blod. Men hvor fejltagelsen er et slag i mit åbne ansigt, hvorved jeg tumler ned i en afgrund af mørke, – så var jeg et meget strafværdigt menneske, om jeg ikke siden brugte min egen forstand.

Slesvig tabtes ved at ingen af hine mænd trodde på frihed og nationalitet eller hin tid i Danmark trodde ikke på det. Slesvig vinnes ved at ikke alene Danmark, men Preussen, Tyskland, Europa tror på dem. Spørsmålet kunne én gang have lagt i armeerne; den tid er forbi for de første 10-20 år, det ligger nu i udviklingen. Gør eders egen nationalitet og oplysning, begge på troens grund, så stærk, så fri, at den blir en erobrende magt i eder, så holder I forsættet fast i eder selv, og I holder Slesvigs frænd-folk fast.

Men når nu jeg og andre, som foreløbig kan være unævnte, ti hvert navn vækker jo kun strid hos eder, ser spørsmålets afgørende, og i kraft deraf griber dybere ned, samler ligt og uligt, for at få den dybe folke-tone op i friheds– og nationalitets-spørsmålet; når vi vil give dem ansvar idet vi gir dem magt, vil dele med dem for at komme til at eje alt deres, som er «folke-kraften», massens oplysning, virkelighedens moral eller hvad nu de forskællige kaller den, så – ja, hvad gør så I? – Jo, I forfølger os med hine spørsmål fra før 1870 (armé-spørsmålene) med al den kritik, som I har lært af den ældre slægt, hvis fejl vi nu vil rette, med al den uartighed, som de har anvendt mod de bønder og fri-mænd, som første gang vilde have stæmme og sæde blandt dem, og med alle hine påminnelser om, at vi skal ikke glæmme dem, der kæmpede først, vi er uden pietet, uden hukommelse, og fejlene dengang var vore egne; ti hvorfor var vi ikke også dengang til som ledende? Med andre ord, vi skal slet ikke få lov til at rette på nogen ting, fordi de gamle selv ikke er med, eller fordi vi ikke ærer dem nok, fordi vi ikke gør så istedetfor så, eller fordi vore medarbejdere ikke alle er som vi, kanske ikke alle retskafne. Ja, det allerværste eller allergaleste er tilsist dette, at I, som forbyder os at slutte parti med J. A. Hansen (som sit liv igænnem har været folke-sagen tro og det ikke af egen-fordel; ti fordel havde han funnet langt større på den andre siden), – I betænker Eder ikke på at gænvinne Slesvig i et forbund med – Rusland! Ja, konsekventsen af eders æstetiske schøntuerei-lære om ikke at gå i parti sammen, fordi der kunde være dem med, som ikke mente det som vi i alle dele, fører jo igrunden til, at I måtte tage Slesvig ganske alene, ti ellers kunde I komme i forbund med Ikke-Troende, eller mælde eder ud af stats-kirken, menigheden, Danmark. – Se, hvor villfarende I blir bare af forfølgelses-lyst mod os, og det fordi det gamle og de gamle står rundt om eder. Jeg for min del hylder alt, som har været, når det på en stor måde bar sin tid op, men når de, som skulde være de første til at hjælpe os, af pietet for de gamle følger efter os som hævn-gudindernes tog med hæse skrig, da kaster vi i forbigående et spyd gænnem de gamle forat få fred for dem; de er jo plagende genfærd. Det gæller om dem (hvis fejl det er vor mission at rette, for at skille, hvad de gjorde godt, ud fra fejlene) – det gæller om dem, at –

«blandt velgørernes dit navn skal tælles

af slægt på slægt, men først så må du fælles!»

Bogen om Deres far har jeg endnu ikke fåt. Men det ved jeg på forhånd, at i karakteren var ingen af disse mænd stærke; derimod i det åndfulde, i hjærtelaget; det var Guizots slægt, en «dannet» klog slægt med fine ævner. At tanken om Slesvigs deling opgaves på grund af lidt modbør, var så svagt, så dårligt, så lastværdigt, at vi ikke med noget ord må undskylle det. De kunde naturligvis aldrig have gennemført det som regering; men de kunde have holdt en opinion oppe, som så i 1864 i London havde frælst Slesvig. At ikke nationalitets– og friheds-tanken dengang blev tærsket in i folket – nu ja, lad os ikke snakke mere om det. – Ved De, at Kong Karl lige foran London-konferencen tilbød alliance på dette grundlag: Slesvigs deling? At biskop Monrad svarte: «Vi må have Holsten med forat bevare vor inflydelse i Tyskland!!!» – Sohlmann oplyser det nu i en liden bog, han skriver på; han har sét Monrads brev!!!! Den danske politik i Slesvig har været intil det utrolige énvis og smålig, – men lad os da derfor også løfte os op over den! Lad os da i alle fall nu lade friheds– og nationalitets-tankerne råde med os og lad os ikke som et junker-styret folk over armé-tanken glæmme hine. Nej, lad armé-tanken lydigt tjenende ordne sig in under hine, og da har vi den som en opdragelses-kraft i et folk, ikke som dets svorne fiende, som tære-kraften både på dets moral og dets økonomi, som det, der ødelægger tiende hver mand af ungdommen (ofte fysisk ved at på føre den gemene sygdomme) og ved at etablere en disciplin-tanke, som er uden rod i karakter og hjærte, altså hvælver en kold, åndløs lov-bygning over slægtens horizont, så den siden lettere fanges in for alt snobberi, al mammon– og forfængeligheds-dyrkelse. Giv mig en tale-stol istedetfor denne pænne-stump, giv mig en nordisk kristelig forsamling at tale til, og Ploug og Rosenberg og de gamles øvrige genfærd at tale mod, og jeg skal knuse deres tanker til ler-støv, som sopes ud med skarnet efter os.

Hvor forfærdelig jeg er hadet heroppe fortiden. Jeg kunde fortælle Dem sørgelige exempler, kære Margrete, men jeg holder det nok ud.

Ikvæld stifter vi i studentersamfundet en forening, hvortil alle har adgang, som er af vor anskuelse i det væsentlige. Det er fornæmmelig for at drage stortingsmændene, som nu kommer, in til os. Den tæller blomsten af dette samfunds ungdom og mænd. Den ny skandinavisme, republiken, arméen på schweitzer-fod, flertals-regering, – og over dette alle de åndelige syn, som leder det, som frugtbargør det, som i tidens fylle realiserer det. Ungdommen døbes. På folke-højskolerne er jeg også engang imellem og døber. Er det ikke ret kanske? Næste år til Upsala for at gøre det samme. – Foreløbig korresponderer jeg nu med svenske mænd.

Ja, jeg tror på Norden og dens opgaver! Herren lade det regne på sæden, Herren give os frejdighed, så andres modløshed og tvil ikke slår vor ånd med lamhed. Han give gode vænner og manges samstæmmende tro! Han give landene ungdom; de har i mer æn en mænneskealder kun havt gamle! –

Eders innerlig heng.

Bjørnst. Bjørnson.

Til Gotfred Rode.

[Kristiania] 23/1 1872.

Vennen min, tak for brevet! Så står vi da atter hyggeligt forstående hinannen! Jeg har også siden læst bogen om Lehmann og ihvorvel den var blevet fyldigere skrevet, om den havde været skrevet af en nutidsmand, og kanske ikke med mindre kærlighed (ti den kan ikke skildre frejdigt nok, som har været med at tabe så meget som et medlem af hint parti og har ikke fåt en ny tro istedetfor den tabte); ihvorvel bogen havde været bedre, om en frejdig mand havde skrevet om en frejdig mand, en ungdom om en stor, skøn ungdom, der brast i skuffelsen, så har den glædet mig, og ikke mindst derved, at han stod engang som vi står nu, og manden taber, men ikke ånden, den er oppe, den er levende i store syner og mange lidelser mod evige mål. Tak for bogen, også derfor at jeg har lært den tid bedre at kænne, som vi har vokset ud af, og den mand at kænne, som har skabt et så stort stykke af Danmarks liv, og deres liv og hjæm, som jeg innerlig ælsker.

En stun har teatret helt optaget mig. Jeg har nu truet sammensmæltningen istan. Men ligesom jeg har holdt mig selv udenfor, således blir sandsynligvis resultatet af det hele, at her slutter mit teater-liv. Efter den skammelige behandling man i denne fædrelandske sag har udsat mig for, fordi jeg arbejder for og tilhører det store folke-parti, vor eneste mulige fræmtid, vor livs-betingelse, – siger jeg mig selv, og uigænkallelig, at har de ikke brug for mig nu, når to personaler slås sammen, som jeg alene har kænskab til, og hvis fleste medlemmer på begge scener alene jeg har ført til virksomhed og klarhed over sine egne ævner og scenearbejdets opgave, så slutter jeg for alle tider. En hver ærekær mand sætter sin grænse; overskrider han den, gør han sig selv til pjalt, og det kræver intet mål, ingen opgave af nogen mand.

Jeg tar det som vink fra Vorherre, at han vil, jeg skal leve for annet. Det har kostet mig at klippe denne livstråd over, kostet mig frygteligt; men nu er det forbi. I marts skal sammensmæltningen foregå. Hartvig Lassen har ladet sig låne til at stænge mig ude. Han tænker kun at stå til juni, da skulde jeg nok tilbydes posten; men klog af det troløse i alt dette, blir jeg da ikke at få for nogen pris i værden, ej heller om teatret var knust.

Hermed slut om teatret.

Jeg læser Grundtvig, og atter og atter han; men jeg arbejder ingenting; mit sind har været i bølge-gang ved hin siste store, dybe krænkelse, hvortil din svoger har været med. Bønder i Østerdalen og på Hedemarken har sendt mig en inbydelse til en æres-middag; sådant tror jeg er uden eksempel i vor historie. De kan holle middag for en af sin midte; men sende bud på en mand for at hædre ham, tror jeg aldrig før har hændt. – Til sommeren drager Karoline og hele huset og jeg til fjæls; vi vil leve i Valders hele sommeren i den vidunderlige fjæld-luft deroppe. Grieg og hustru flytter med, jeg skal skrive Arnljot om til en opera for ham deroppe, hvilket er snart gjort; hele planen er, scene for scene, færdig. Sansynligvis fullfører jeg nu «Klokker-familien,» – sansynligvis for at lægge i pulten ved siden af «Sigurd Jorsalfar!» –

Jeg har skrevet nogle værs paa et meget skarpt digt; om jeg nogensinde ender det, vil tiden vise. Vi er kommet in i det tusenårige samlings-år, men man vil gærne glemme, at i det stod Hafursfjord-slaget for tusen år siden. Nu vil man «samle» ved hjælp af øll, punsch, taler, og «ved at lægge politiken væk så længe!» – Hils Margrete! Hun må blive frisk og skrive mig til!

din

Bjørn.

Til Margrethe Rode.

[Kristiania] 2/2 1872.

Kære ven, der lyser så megen kærlighed op af grunden i Deres breve, og der flammer så megen tænkning henover den, at det har været mig husvalende at læse, og da det kom i en tid og på en dag, hvorpå jeg savnede, blev jeg meget bevæget af det.

At slippe teatret løst fra mit liv har kostet mig, så jeg i min gærning intet lignende har mødt. Jeg er ænnu ikke færdig med kampen, og den vil bryde op igæn, jeg føler det. Jeg har målt mine anlæg for teater-gærningen med manges over hele Europa, og hvad det væsentlige angår, har jeg ikke set mine overgåt, og disse har mit fædreland til brug i dets tilblivelses-tid, men vrager dem, se, jeg skønner det ikke. Jeg er den eneste her hjæmme, som ved, hvad jeg vil i disse ting, og derfor ener alle uduelige sig om at spærre vejen for mig til en virksomhed, der er af lige så stor betydning for hovedstaden, som den vilde være monumental for mig selv. Nu skulde scenen grundlægges, og nu trænges jeg ikke. – Men min beslutning er urokkelig: forsmår man mig nu, tar jeg det aldrig siden. Etsteds må man slutte.

Muligens at jeg får lidt hjælp til en udenlands-rejse til høsten. I så fal en tur til Sverige først for at redde mit hus, imens jeg er borte, og derefter gænnem Tyskland til Italien. – Kunde jeg komme til København, se Eder og Greensteen, så var dette et ønske jeg drømmer opfyldt mangen en nat; men der er så meget jeg ikke vil se, at dette holder hint stangen. Jeg må nu en tur til Hedemarken, hvor bønderne fra stedet og fra Østerdalen vil gøre gilde for mig. – Siden skal jeg til Bergen og holde nogle gamle forelæsninger. – Jeg skriver intet; jeg sørger. Jo, et stykke, nærmest til Carl Ploug har jeg skrevet i Folkebladet dennegang. Det kommer dog tilsist dertil, at jeg rent ud afskyr ham. Det nytter Dem ikke det minste, søde sjæl, at kalle dem min far, alle disse, som tænkte og handlede før os, jeg hugger dem ned lige fullt for det, når de spærrer vejen, og aldrig har jeg set noget menneske af vilje handle annerledes, og at det er kristeligt også, er jeg aldeles overbevist om; ti kristen-begejstringen er ikke barmhjærtig, den. – En annen sag er det at bære over med deres fejl, at se skævheder, men derigennem dog spiren til os selv og at takke dem for dette og for alt godt: – lad dem ikke stille sig op og i vejen, siger jeg. Her er punktet, derfor skal de fælles – og så gøres til helgene.

I «Bjørnson-foreningen» (!) i studentersamfundet sidder Grundtvigianere ved ét bord, positivister ved et annet, rationalister ved et tredje, blandinger ved et fjerde. Men om alt dette holder vi dyb fred; ti der er så meget nu, for hvis skyld vi tilsammen og i kærlighed tar spot og hårde vilkår hver eneste dag af mange slags, og jeg er overtydet om, at der i den kreds er ingen, som ikke også gav livet for det. – Kan De ikke fatte dette, kan De ikke være med på sådan måde, så er det tørt hen, fordi De ikke kan handle; ti aldrig i værden får De andre vilkår at handle under æn i enighed med uenige.

At Termansen og den slags brave folk ikke skønner dette, beviser for mig bare så sørgeligt, at den forstan på, hvad handling er, modsat snak, drøm, passiv lydighed, hengivelse, opblussen uden dybere vilje, den forstan er ænnu ikke kommet til det lille bløde danske folk i sin store alminnelighed. – Den dag kirke-sagen, skole-sagen kræver afgørelse, ener Grundtvigianerne sig med midt-partiet eller hvemsomhelst, der vil hjælpe dem, mod fordums og tilkommende vænner. Dette er at handle, hele resten er sur-dejg! – Saa vil De, at jeg uafladelig skal sige til mine medarbejdere: husk, vi er ikke enige, husk ænnelig det! I er nogle fæle materialister igrunnen, ser I, nogle udyr, som jeg og mine er langt ophøjet over, – ja, min præke-lyst (levning af ikke-handle-tiden) fik jeg vel madet ved dette; men sagen forsmægtede i samme grad, som min prækende samvittighed blev mættet.

«Forsvare sig». – Gutterne i gevær (Bjørn har alt sit) til gymnastiken og deres mod gjort utvilsomt ved daglig øvelse på mange måder; men nej så sannelig om de for fædrelandets skyld skal miste sin sjæl i en armé-inretning, som er Nordens ånd imod, hvis jeg kan undgå det. Var jeg ting-mand, voterte jeg tvært imod det hele budget, til jeg fik en armé-ordning, som var vor, og som altså ikke slog ihjæl den ånd, som den skulde forsvare. Vil man ikke tage dette radikalt, så får man det aldrig annerledes. Punktum. Punktum. Punktum!

Min sjæl har i senere tid været draget til at skrive en række borgerlige stykker, som skulde fræmlægge mine tanker ved de problemer, hvorpå vi nu lever. Jeg har altid vidst, at did kom jeg engang, og jeg synes modningen nu er her, eller i alle fall på veje. Men siden denne teatrets lumpne opførsel mod mig, dør al min lyst, Og om jeg får den igæn, – jeg ved ikke, hvad vej scenen nu går, jeg har ingen tillid til, at jeg får vakre billeder tilbage af mine tanker. I hvert fall går der nu en produktiv tid op for mig, om den også blir noget annerledes af udseende æn I har væntet.

Jeg har atter taget Sigurd Jorsalfarer til nåde og inleverer den nu, strax den er afskrevet.

«Mine» børn får en god opdragelse af «sin» mor; jeg er næmlig så lidt med; men hun siger, det er mig, d.v.s. mine anlæg i godt og ondt, som hun stræver med i dem allesammen. De er sunde, friske, de kommer også alle til (hvad jeg engang ikke troede) at se godt ud. Bjørn ælsker musik, teater, leg, historier; men er nokså stræbsom på skolen, kun mageløs uopmærksom og uordentlig. Men han er den snilleste af alle børnene, ubetinget lydig og sanfærdig. Ejnar er den flinkeste i sin klasse, og han døde, hvis det blev annerledes; han har et stærkt sind, som kræver varsomhed. Erling er og blir en kæmpe. Han er rod-vokset, uopslidelig; stærk af vilje, men så dybt hengiven. Undrer mig ellers, om der ikke er et stort dyr i ham, som skal tvinges til at trælle for ikke at blive herre. Bergljot fin, stor-øjet, gal af smærte og glæde; det blir et farligt pigebarn! Ypperlige anlæg har hun. Vugge-barnet Dagny ligner på Bjørn og Ejnar, tier hele dagen; der blir moderen siddende i det uendelige. – Vort hus er sådant nu, at alle siger, de ser intet koseligere i Kristiania, og dette er også min mening.

Stor omgang har vi ikke; men under den lange forfølgelse har der dannet sig en venne-flok om os, som er til at lide på, kan De tro. Først af alle Sars’s familie.

(Ja nu har disse to ark lagt længe og væntet på fortsættelse; men nu husker jeg ikke engang, hvad jeg dengang vilde skrive om.)

Jeg maa fortælle Dem, at Joh. Sverdrup af den store folke-sag, som han fører i politiken er blevet en troende mand, som hengiver sig med begejstring til religionens gærning i folket og tager det for sin egen del med det alvor og den energi, som er ham egen. Dette er ikke det eneste eksempel her hjæmme på, at forbund med folkesjælen har ført til troen.

Jeg så i Fædrelandet en anmeldelse ved Frederik Nielsen af «Kirkespejlet», hvor det blev sagt, at Grundtvigs prækener virkelig stod ved siden af Martensens tankevækkende do. og Monrads energiske tiltag! – At Ploug vil opta noget, som er så desorienteret på hvad der er væsentlig og uvæsentlig, stort og behændigt. Jeg kan ikke læse Fædrelandet mere, jeg harmer mig et par dager for hver gang jeg gør det, hele den ukristelige ånd i hans egne artikler er mig også modbydelig hos den gamle mand. At I virkelig vil opretholde ham? Er det ikke igæn denne halvhed, som I foretrækker for at tage helt parti for at få sin sag helt fræm.

Ja, dette brev blev vist intet hyggeligt. Jeg tænkte det, da jeg begynte det; men jeg kom in i andre stæmninger.

Nu afskrives Sigurd Jorsalfarer, så fort ræmmer og tøj kan holde for at inleveres til Kr. teater, Stockholms, Gøteborgs og Khavns. Musik af Grieg.

Eders

B. B.

Til Thora Sanne.

[Kristiania] 22/2 1872.

Kære Tora, igår-kvæld kom vi hjæm fra en længere rejse; først på sængen åbner jeg de mange breve, som væntede mig og deriblant dit. Jeg blev forskrækket over, at dette brev havde væntet så længe, og jeg havde idag telegraferet, hvis ikke Martine Falch derved kunde blive for forskrækket; hun er på stationen. Altså må jeg skrive.

Din mor hører til de prægtigste kvinner jeg har mødt, og ligesom jeg selv har modtaget et intryk af henne for livet, således har jeg meddelt mange det; ti hun hører til den kreds af mønsterkvinner, hvoraf jeg plejer at fræmdrage eksempler. Ja, hun var kærlig, hennes hjærte havde en stråle-glans om sig, og så var hun så original! Hun var et helt mænneske, noget for sig; du kunne putte henne in i hvilkesomhelst forhold, hun fant sig straks tilrette uden at opgive noget af sit. Man kunde i sin tid med lige så stor tryghed for et godt udfall have dannet en salon-dame af henne, som en køkken-mor, hun havde alle ævner og utrolig spænstighed i dem. Som «køkkenmor» var hun stor; fra køkkenet at opdrage en børne-flok, sammenholde et hus, glæde dets vænner og være sjælen i en ikke liden kreds, gør få henne efter, og ænnu færre som hun.

Kære venner, modtag Karolines og min vemodige deltagelse. Jeg tog din mor med i min aften-bøn igår-aftes med al den tak, som jeg skyldte henne, både henne selv og hennes eksempel.

Er der noget, I mangler, så kanske jeg kan hjælpe en smule. Gå i så fall til Hegel og tag dette brev med.

Jeg kommer fra en tur til Hedemarken og Gudbrandsdalen, da bønderne (og hermed må tænkes på andre bønder æn de danske, næmlig stor-bønder på 100,000 specier og mere og i alle fall sælvejere på sine æld-gamle æt-gårde) disse bønder altså havde inbudt mig til at holde foredrag og modtage en æres-middag ovenpå.

Den gik stort til; Østerdølerne, Hedemarkingerne, Totningerne og Gudbrandsdølerne er landets stolteste og rigeste folk, og denne ære, som er den for mig kæreste, jeg nogensinne har modtaget, er den første i sit slags i Norge. Karoline var med, og dette var rejsen, vi var på.

I disse dager har jeg inleveret «Sigurd Jorsalfar» til teatrene over hele Norden; musiken til stykket er komponeret af Grieg.

I sommer begynner Grieg på operaen Arnljot Gelline, som jeg skriver for ham; jeg har desuden et annet stykke under arbejde. Til høsten gør Karoline og jeg en rejse til Rom. Du ved, vi ejer hus med have og tomter til? Her er så hyggeligt. Mor bor her i byen nu, hun skal til bedstemor idag. I mindre [æn] et år har vor familie nu tabt min far, Josephine Nordraach og din mor. Hvem er den næste?

Hils Emma med alt godt fra os, hennes kæreste ligeså. Hun er vel ikke forfængelig, ved jeg? Snild og sød er hun, bare hun ikke er forfængelig. Jeg må have begges portrætter, jeg må studere dem! Hils Viggo og hans mage; hils eders prægtige ældste søster og hennes mand og deres børn; hvordan lever Nanna nu?

Din hengivne

Bjørnst. Bjørnson.

Til Margrete Rode.

[Kristiania] 23/2 1872.

Kære, kære Margrete Rode, lille Dagny, vort dejligste barn, stille bestandig, smilte, når nogen kom til vuggen, og hver dag i en udvikling mod at blive sund og smuk, døde igåraftes efter 6 timers krampe-anfall pludselig, og hele huset er i en ustanselig sorg. Karoline stod på knæ foran vuggen den hele tid, og tog efter endt kamp den lilles pude med og lagde under sit hoved. Hennes rige, umålelige kærlighed havde gjort alt, hun kan hvile trøstig ud på minnet om denne korte glæde, som var givet os. Mig har det truffet som en opmaning, den Herren give mig kraft til at følge.

O, Gud, o Gud, hvilken sorg! Vi har jo noget hvidt og fint om os, men vi kan ikke se det, vi må græde og græde. Hils!

Deres

Bjørnstjerne.

Til Rudolf Schmidt.

[Kristiania] 2/3 1872.

Kære, kære Schmith, jeg er taler i disse materier, ikke skriver, og det eneste og bedste fra taleren må blive borte her, ligesom hele foredraget lider under denne dobbelt-virksomhed. Hjælp mig nu!

Du kan kassere det hele, det enkelte, rette, tilføje. Om det kan stå i et videnskabeligt tids-skrift, ved jeg ikke engang. Men – jeg har vilje til at sige dette, og jeg vil have det sagt på denne måde, om ikke nu, om ikke her, så dog. Send mig det altså, hvis du kasserer det. To anmærkninger skal du se på: den om Martensen, den om Erik Bøgh; det var mig en nødvendighed at skrive dem; men om det er en nødvendighed at læse dem, ved jeg ikke rigtig. Jeg har ligefrem ondt af Erik Bøgh her; ti jeg ved, at hvert mænneske med dette vil tænke på ham.

Skal artikelen have en slutnings-bemærkning, så sæt den til; – en kort en? –

Ja, gør med det, hvad du vil; men lad mig læse korrekturen.

I alvorlighed, under intrykket af et stort tab har jeg skrevet dette, forsåvidt er hvært ord vejet, som det indeholder hvad jeg tror bør siges.

din heng.

Bjørnst. Bjørnson.

Det skønner du, at de enkelte punkter i afhandlingens anden del må stå, et for et, om også i anden form.

Til Johanne Luise Heiberg.

[Kristiania] 7/3 1872.

Kære fru Hejberg; jeg har fåt mit stykke «Sigurd Jorsalfar» tilbage med den besked, at teater-styrelsen meget beklager, at den ikke kan bruge det.

Har denne bestyrelse nu med samt sin censur så travelt med ny danske stykker, at den ikke har tid til at sige en norsk forfatter, hvorfor den forkaster hans arbejde?

Da henvender jeg mig til Dem, som vistnok har mest travelt, men som alligevel kan finne stunder til at sige mig årsagen. Jeg er ganske overmåde nysgerrig, så De må endelig haste med svaret.

Vi har mistet vort yngste barn og er begge meget mismodige.

Deres bestandig hengivne

Bjørnst. Bjørnson.

Til Rudolf Schmidt.

Kristiania 9/3 [1872].

Kære ven, jeg har måske i heden ikke værget mig nok mod den misforståelse, at man med intelligentsen vil oplysningen tillivs. Se på det! –

I det hele: du må hjælpe mig! –

Anmærkningen om Martensen piner mig; jeg havde også ellers de tusene ting at tilføje eller stryge; men det kommer bare af, at dette er mine daglige tanker som jeg her, så simpelt jeg kunde, har fæstet et minimum af.

Her er blant ungdommen ved universitetet mange rationalister, mange positivister; de slutter sig alle om mig, fordi jeg, trods min religion, som er en daglig stigende kraft i mit liv, er den mest norske, mest frihedssindede af vore åndelige mænd, og fordi Gud har givet mig veltalenhedens gave med virkning i vore forsamlinger.

Men jeg imødeser den tid, da Ibsen tager min plads hos dem, da den nuværende konservatisme hos os, trods sit had til mine frihedskrav, optager mig og forstøder ham, som er dem anti-podisk, men fordi han i sin uklarhed har forfulgt samfunds-friheden samtidig med at han har præket den åndelige, ænnu en stun behøves. – Med andre ord: straks de konservative ved den pårykkende rationalisme med følge, ænnelig forfærdes, ser de sin bedste bunds-forvant i mig, som måske drager mange af deres pene slægt-fortsættere over med til friheds-dyrkelsen i religiøs ånd, men så det keder mig og ækler fienderne, d.v.s. de frisinnede af rationalisme.

Men straks jeg vender mig til landet, forandres scenen. Der er alle som jeg, vil det samme som jeg, og vil nu sikerlig, efterhånden som folkehøjskolen gør sin gærning, både våge og ofre noget for det, hvorpå viljen er sat. Jeg glæder mig usigelig til den tid, hvori alt dette står klart; men vænte-tiden er ofte besynderlig og kan gøre vemodig.

Om et par dager til Bergen, dennegang gænnem Land, Valdres, over File-fjældene til Lærdal, og sjø-vejen gænnem Sognefjord. Jeg kommer sansynligvis til i Bergen at tjene 600 Spd. netto på fire forelæsninger. Rasmus Nielsen blir nu kallet til Bergen af forelæsningskommitteen (som jeg ikke har med) – kommer han, tror du? –

NB, hvor er den, som kan læse den samme historie, som Brandes, men i åndens tjeneste! Hvor syg og træt jeg er efter læsningen!

Det er sant: – når jeg har sagt, at man giver Grundtvig tysk afstamning og har sat Lessing under, menes, som du ved, Kirkebeviset med dåben som det største for religionen, hvilket Martensen oplyser, at Lessing har sat op for G. – Men sæt tingen ved siden af Lessings navn og nævn da flere i Tyskland, som han skal afstamme fra (i mythelæren Schelling fEx.) –

din

B. B.

Til Rudolf Schmidt.

Bergen 27[–29]/3 1872.

Kære ven, dels på rejse (overland), dels med forberedelser og visitter og bryllop og sange, derfor svar først idag. Her meget arbejde, taler i deres samlag og foreninger til vækkelse og til samhold, og dertil forelæsningerne, som kommer til at lønne mig for det øvrige stræv med pænger, hvad nu så forresten den egentlige virkning af det hele blir. Jeg sender idag hjæm 550 Spd.

Din mælding af Brandes’s bog er skrevet med magt. Den bærer hastværksmærker, men disse tiltaler mig her; ti det viser en mand, som skriver raskt ud af fylle, og din stærke livsanskuelse står i kommando-forhold til genstanden. Du har unægtelig nu din egen stil; og den er unægtelig også den stærkeste, som idag er oppe i dagsliteraturen. Så meget hellere ønskede jeg de traditionelle filosofiske substantiv-dannelser (som ikke hører vort sprog til) borte med sine uundgåelige knuder i meningen. Jo tydeligere jo stærkere.

Walt Whitman har skaffet mig en glæde, som ingen ny mand og bog på mange år har havt ifølge, og i én henseende den største jeg nogensinne har havt. Aldrig havde jeg i mine dager tænkt at få en hjælp i ånd fra Amerika, – men således og ikke annerledes måtte den naturligvis komme! Jeg takker ham og dig af mit fulle hjærte, jeg gik betaget i dager bagefter, og ænnu gæster de store intryk mig, som var jeg på havet og så forbi-drivende is-bjerge, der varsler våren.

Angående min artikel: jeg har altid vidst, at mit intryk af Martensen var rigtigt; men har tænkt og tænker ænnu, at det på dette sted kun virker irriterende. Men som du vil.

Abonnenterne skal jeg samle blant ungdommen, som jeg har sagt; men først må min artikel stå. – Du skal overhovedet tro på min opfattelse af forholdene; jeg er således bunnen til norsk ånd og natur, at jeg vanskelig kan ta fejl, og jeg har et realistisk syn. Jonas Lie har aldrig ænnu set noget somhelst heroppe aldeles rigtigt. Han er dels i omgivelsernes, dels i intrykkenes vold, og hans natur er virtuosens; han må få det til at rulle, så det behager. Men han er fantasifull og kærlig.

Her er så meget alvor oppe over vor ungdom – rakket taler jeg ikke om –, at jeg med tro går løs på min gærning iblant dem. At der er dem iblant dem, som med kraft tar fat fra rationalistiske og positivistiske udgangspunkter anser jeg til gavn i det hele.

Termansen! – protest skal ikke sætte dig i slet humør. Han er en «bleg-født» bonde og en æstetiker i sin kristendom. Men af Grundtvigianerne kommer dog handlingens kristenfolk, og dette trænger vi. –

Last ikke os Nordmænd og da navnlig ikke mig for vor snevre syns-vidde. Jeg tror en god del af det, I kaller det modsatte, er tysk af naturell og opdragelse, og at vi Nordboere ved at se det almene i det enkelte (og ikke bestandig omvendt) udmærker os som følelsesfolket og som det intensere, hvis syn snarere leder til handling. Vi må alle efterhånden vænne os til at tage det enkelte, vi ser, og ikke vogte den tyske filosofis svin i det almenes skoge.

Du skænner på Wallem; han har ikke skrevet en eneste mælding af «For Ide og Virkelighed». Jeg tror, at enten har Fasting skrevet de fleste selv, eller har han inspireret Theodor Blehr. Men jeg skal nu træffe mine Forføjninger. Her i Bergen får jeg dennegang mange abonnenter.

Den Anmærkning du (og Nielsen) har sat under min artikel er mig aldeles ufattelig. Enten er det, der siges, selv-følgeligt, eller også dølger det en særegen tydning; i så fall hvilken? – At jeg rørte mig så vidt individuelt, at I umuligt kunde være ansvarlige for mig, skønnede man på forhånd; at min form ikke var eders, skønnede man også, – og om Ploug, artikelens fare, er vi jo enige.

Det ser ille ud, at de to udgivere reserverer sig lige over for den tredje; hellere burde artikelen have været borte. Jeg gav dig jo frihed til at rette i den, om den generede dig. Men dette kommer ligesom et bag-slag, der visselig ikke skader mig, men ser så dumt ud.

[Bergen] d. 29de apr.[eg. mars] 72.

Jeg blir her i tolv dager til. Jeg vilde gærne, at Clemens Petersen, hvor han nu er, skulde få min smule artikel; for mange år siden spådde han mit brudd med Ploug, han burde nu fornæmme det.

Om mindre æn et års tid kommer vi til at udgive et ugeskrift heroppe: den frimodige, hvori alle de kræfter, vor unge politik og videnskab har, som styrer af hver sin artikel, ener sig om i folkelig grej fræmstilling at ordne og bære ud oplysningernes, troens og poesiens tanker og at insamle fra livet gænnem utallige korrespondenter (hjæm-vendte studenter og folkehøjskole-elever) den skarpeste kritik over det, der er. Vi vil i stor udstrækning følge både det danske og svenske liv; – kunde du ikke være med her?

Hils Nielsen hjærteligt fra mig!

Din innerlig hengivne

B. B.

Til Johanne Luise Heiberg.

11/4 1872. [Bergen]

Kære fru Hejberg, i mange henseender er det lejt, at dette er intruffet med Molbech. Ikke for hans skyld, der nu engang ligner en flue, der er kommet op af et mælkefad, og er innerlig ækel med sin fejge smålighed, den ulykkeligste repræsentant, som I i sin tid kunde have for danskheden i Kiel. – Men for meget mere. Først for min egen skyld. Jeg har nu just intrådt i den periode, som jeg vidste vilde komme, at jeg slag i slag skrev nye stykker; men da stridshansken er kastet, må den optages, og ikke et stykke af mig skal spilles på Københavns teater; Sigurd Slembe indrages straks. Dernæst for det heles skyld; ti heroppe er jubel, hvergang noget sådant sker, og nu er der jo jubel i Københavneriet også. – Men det dannelsesbrud, som allerede er intrådt, udvider sig, ender sansynligvis med at Danmark glider over igennem indifferentisme og gennem selvtilbedelse i småtteri og intethed – glider over i Tyskland; jeg ser intet andet; væksten i folket miskænnes jo i den grad i den store by og dens dannelse, at jeg aldrig kan tro den når frem, før det er blevet for sent. – Jeg har prøvet at tage et tag i de «råere» kræfter dernede og i Grundtvigianismen, som arbejder i disse; men mine tvil kan jeg ikke dæmpe. I en sådan tid at give mine folke-stykker til spot for Københavneriets kritik, det eneste de har igæn, vil jeg ikke, og intet mænneske kan mere forlange det af mig. Jeg får holde mig til Norge og Sverige og sige farvel. Ikke således, at jeg ikke i politik og samfunds-udvikling skal holde fast og drage de Danske in til os og nytte deres mange lærdomme; men i Københavneriet vil jeg ikke mere Gud give, Danmark blev Norden tro, at folke-arbejdet tog stor vækst være med og den gamle dannelse har jeg kun tilskuer-forhold til. og kvalte byen i sine stærke arme; men jeg tror det ikke; ak, jeg tror det ikke. Sommetider luer troen op igæn, men så kastes jeg tilbage. Det skulde være det lykkeligste som kunde hænde mig, om denne tro kunde blive stærk igæn, som når jeg sad i en dansk folkehøjskole eller i Vartous kirke; jeg er ikke skabt til tvil. Men når jeg ser, at endog folke-partiet, og det efter Slesvigs-erfaringerne, er med på den bundløse uret mod Island, så fatter jeg det, at her er vel ikke håb. Det danske folk, som privat er det godsligste, ælskeligste, offer-villigste jeg kænner, men som folk småligt, små-sinnet til det utrolige (behandlingen af Tyskerne i de tyske provinser, af Island og Norge før, af Island nu, handelen med Sct. Thomas, mænneske-handelen) er mig en gåde. – De skal ikke føle Dem krænket; jeg er et følelsesmænneske, som skriver til en forstandig kvinne, oplys mig! Men kom ikke med, at jeg ikke kænner disse forhold, jeg har nævnet, jeg kænner dem tilgagns; jeg agter om Island nu at skrive en liden bog og at få den oversat for udenlandske læsere. –

Vor scene har nu den bedste besætning i Norden; men den er ustyret, og jeg har for bestandig trukket mig tilbage. Jeg ser ikke engang mine egne stykker for ikke at forføres. Mit siste har gjort en stormende lykke. – Til efteråret rejser jeg ud. Mit forhold heroppe er stridens; men jeg bæres jo nu af så megen tro og frejdighed, at jeg i dette stærke liv lever mit eget dobbelt. At være med i et folks begynnelser, er den skønneste lod noget mænneske kan have.

Jeg tjener udmærket på mine forelæsninger og arbejder, jeg har et yndigt lidet hjæm herude ved sjøen og dog midt i byen, og jeg har ypperlige venner og stærkt forhold til mit lands liv. Gud har ført det rigtigt med mig, og jeg takker ham sammen med mine.

Mine børn har jeg megen glæde af, Karoline er en mageløs opdrager, hun er deres fortrolige søster, deri stikker hele hæmmeligheden.

Være nu Gud med Dem og Deres arbejde, kære veninne, og skal vi æn ikke oftere komme til at drikke te sammen med den dejligste pasisar til mund-godt ude hos Dem, vi skal dog ikke tabe hverandre; ti De er den eneste af den gamle skole, som forstår os af den ny.

Deres innerlig hengivne

Bjørnst. Bjørnson.

Til Margrethe Rode.

[Kristiania] 18/[4] 1872.

Kære fru Margrete, dette skrives alene forat bede Dem uopholdelig at indrage Sigurd Slembe. Intet stykke af mig skal mere komme til Københavns teater. Jeg bér Dem nu med al den innerlighed, som jeg kan, ikke mere at søge at invirke på denne min beslutning, som i hver henseende er den ene rigtige. Nu er kasseret ved dette teater: «Mellem Slagene», «Halte-Hulda», «Kong Sverre», «Sigurd Jorsalfar», nu skal det være nok. Norsk og Dansk kommer til at sejle bredt op fra hverandre, hvis ikke Grundtvigianismen i form af folkelig dannelse bliver sejer-herre paa pladsen. – Her er en styg glæde heroppe, hvergang noget sådant sker, som at Sigurd Jorsalfar forkastes i Danmark, men gør stormende lykke her. Og jeg vil ikke øge den, ej heller traktere Københavneriets kritik med en ny lækkerbidsken; jeg har nu nok af det.

Lad os holde sammen, vi, som kan, lad os prøve at tro, skønt det mangen gang blir mig så svært at få Danmark med i Nordens Nyvækkelse, som dog er udgåt derfra! Derfor hjælp mig, De, kære, kære venner!

Jeg fatter ikke den omhyggelige Gotfred. Med «to gange sammentigget blad» mener jeg jo, hvor holdningsløs hans stilling er; den står ikke ved ham, men ved tilfældige bidrag, og det ikke engang af dem, der er enige med ham, hvilket jeg ikke oplyste, men som jo berettiger mig yderligere til at bruge udtrykket. Dette selv er hårdt; men meningen må jo frem, når den er så innerlig sand; der er jo en stor trøst for os andre, som ælsker mere end Ploug, næmlig Nordens fremtid, at han ikke kan bestå uden ved hjælp, og det endog af dem, som ikke er enige med ham!

Jeg har det så godt nu. Jeg er så sund og stærk og glad, og Karoline kommer sig, og børnene er brave, og huset er yndigt og sommeren kommer.

I får snart se nogle vakre ting fra mig, hvis Gud vil det; men Danmark vil jeg ikke til, nej, ikke på mange, mange år; der må være et skifte i det, som styrer, før jeg kommer, – og skal vi opleve det snart? Ak, jeg tror det ikke, jeg ser ikke tegnene.

Nu vil jeg ikke skrive brev; jeg kommer lige fra rejsen og er fortumlet; men: kommer I aldrig herop? Jeg fik brev fra Greensteen, at han kommer, det dejlige mænneske, her står seng færdig til ham, og vor modtagelse skal overgå al den venlighed han nogetsteds har mødt, sig ham det, til jeg selv får sige ham det.

Den herlige gut, hils ham! Hils frøken Zahle! Deres og Gotfreds innerlig hengivne

Bjørn.

Til Rudolf Schmidt.

Kristiania 19/4 1872

Kære Schmith, Fædrelandet læser jeg ikke, uden når et blad her hjæmme optager noget af det. Men jeg har hørt, at du har svaret og det udmærket. Tak! – Jeg har aldrig et øjeblik tænkt på at svare, hvad så Ploug kom med.

Jeg skriver en liden fortælling for et tysk tidsskrift; den skal du få, samt nogle digte.

Du er nu engang en mand, hvad fejl du forresten kan ha, og jeg holder så vidt af dig, at jeg tror jeg forstår dig tilbunds, og derfor tør det kanske glæde dig at høre, at jeg gænnem dit grineri tror at se, at du alligevel nu har mere mod på arbejdet og er meget mere troende på fremgangen af dit og vort æn før. – Bliv du lidt mere kærlig af medgang, lidt mere ydmyg af lykke, og det blir dog dig vi kommer til at bruge. Vi må ha en vagt mod intelligentsen, og det er af din ihærdige beskaffenhed, og med din sikre rifle; så bor vi bønder tryggere bag fjældene og klitterne om vor lille kirke. Gud lægge mildhed i dit hjærte!

Hils din resignerte, og hils Rasmus Nielsen i hans hygge-bolig.

din ven

Bjørnst. Bjørnson.

Til Rudolf Schmidt.

[Kristiania] 30/4 1872.

Kære ven, fortællingen blir vel snart færdig; men jeg vil intet som helst press have, fordi den ingen synderlig ting er, så vidt jeg nu kan skønne.

Vedlagte digt er til tjeneste straks. I disse dager faller det Stangske ministerium; skulde vi da ikke med en note nedenunder aftrykke mit digt til Stang og lade et par nye digte følge dette? –

Artikelen mod Ploug må aftrykkes særskilt her oppe, fordi man vil have den. Plougs egne artikler læses ikke længer her oppe; man er aldeles færdig med ham. Jeg hører af Schrøder fra Askov, at det samme er tilfældet i Danmark. I Schrøder så jeg Grundtvigs-dannelse og kristendom legemliggjort. Han hører til det betydeligste Danmark har. Havde jeg kænt ham før, så havde han nu ståt i vort tidsskrift.

I folke-højskole-mødet, som har havt en betydelig virkning, fik skrift-teologien den første alvorlige modstan, den ænnu har fåt i Norge; her kom begynnelsen til enden!

Kristofer Brun (som fortiden bor hos mig) overrislede dem med iskoldt vand, og mit foredrag, hvorom referatet intet begreb giver, hører til det bedste, jeg har fåt lov til at gøre. Du kan danne dig en forestilling om måden, hvorpå det blev holdt, når jeg fortæller dig, at mange damer på galleriet græd af forfærdelse, og mødet bagefter var det stilfærdigste, som kan holdes, og ved fæsten kunde ikke en eneste af dem våge sig frem; vi havde hele valen. Jeg har i mit liv ikke været så vred.

– Jeg har på ungdommen mærket stor virkning af dette møde, og det har hos os uddannet den mening, at vi – ikke hvert år, men – hvergang tankerne har samlet sig til stærke spørsmål, samles herinne og holder sådanne møder på dem, og da inbyder eder.

din hengivne

Bjørn.

Til Ludvig Schrøder.

[Kristiania 3/5 1872].

Hr Schrøder!

Vi bringer Dem herved vor hjerteligste tak for Deres deltagelse i det nys afholdte folkehøiskolemøde og for de vigtige og interessante bidrag, De har givet til løsningen af spørgsmålet om folkehøiskolens opgave.

Vi føler os overbeviste om, at alle mødets deltagere – til hvilken retning de end hører – er Dem inderlig taknemmelig for de meddelelser, De har givet fra Deres erfaring som folkehøiskolelærer, og vi er ligeså sikker på at De i høi grad har styrket vor folkehøiskole og udbredt interesse for dens gjerning. Vi ved til gjengjæld intet bedre at ønske, end at De længe måtte vedblive at virke for folkelig oplysning og vækkelse til glæde for Dem selv og Deres fædreland.

Kristiania 3 mai 1872.

J. Aars.

Dr. Ge. Vilh. Lyng.

Bjørnst. Bjørnso

Aubert.

Jørgen Moe.

P. Hærem.

Carl Berner.

C. Schonnert.

>Klaus Hanssen.

Til Rudolf Schmidt.

[Kristiania] 6/5 1872.

Kære Schmith,

så-vist som du er lidet folkelig og forstår næppe, hvad en mand som Schrøder er for eder, eller denne gærning betyder, tilbunds betyder, således er du lidet kristelig, og at du kæmper for kristendommen med det vred-agtige, hadefulle, tro-opslidte sind, er mig mer æn en gåde.

Da det lader til, at alle mine venner og alt jeg giver min tro her i Norden, er dig modbydeligt, bør du fritage mig for den ære at stå sammen med dig som udgiver. Jeg holder meget af dig; men vi tjener vist bedst vor sag, om vi arbejder hver fra vort hold, og du slipper at forarge dig over mig så stærkt som i dit sidste brev, om jeg engang, og det i vort tids-skrift, måtte skrive, hvad jeg om Schrøder har skrevet til dig.

«Det slør» han har i sit indre, ja, det er det, som Nielsens gruelige klarhed savner, og du med. Dette skælderi vil jeg ikke, direkte eller indirekte tjene.

At samle subskribenter i Norge under intrykket af dit siste brev (ti nu skulde jeg nætop gøre det, nu er jeg fri) se det kan jeg ikke; du vil jo heller ingen pris sætte på at have så underlegne folk som Nordmænd til læsere.

Så smærteligt som det var at læse dit brev, så godt var det dog, at hele bundforskellen blev skreget så stigende voldsomt frem, at jeg blev såret og seende.

din hengivne

Bjørnst. Bjørnson.

Jeg vil dog ikke misforstås, sender derfor ikke dette brev uden at takke, bestandig, for dit venskab; det har været så dybt trofast som du selv er, og kunde du i sommer komme herop til mig en fjorten dags tid (jeg skal betale rejsen på første vink af dig), så kunde [du] hvile og glæde dig ved os, det er jeg vis på; ti vi holder nu engang af dig, trods vor overordentlige afstan.

Til Rudolf Schmidt.

[Kristiania] 13/6 1872.

Kære Schmith,

din artikel om mening, viden, overbevisning, som er svært grej, burde have oplyst, at i Norge bruger man mening i betydning af overbevisning. Dette siste er et kunst-ord, som har ondt for at holde sig uden i strengere tale eller blant akademikere; det fælles-germaniske mening er vort ord sammen med tro, som vi bruger meget der, hvor I vilde bruge mening. Om halv-hundre år er kanske overbevisning kun tilbage i enkelte bøger og munde.

Dit digt har vunnet meget, ja, jeg har intet digt læst af dig så godt som dette; det er mønsterværdigt behandlet, det er stærkt uden en eneste råhed, sant uden forcerthed, det glæmmes aldrig af den, der har læst det, og jeg tror ikke det glæmmes i literaturen, så længe der er vane-kristendom til, som faller ved alvorlig prøve.

Både denne og forrige gang er sendt mig honorar. Det var en ren forglæmmelse i min Bergenske opkavethed, at jeg ikke skrev om dette. Skulde jeg fremtidig for et enkelt stykke ønske honorar, så skal jeg sige det. Nu har [jeg] en kantate ved tusen-års-fæsten (18de juli) færdig, som jeg sender dig, da den ellers ikke blir trykt i Danmark, og kom hæftet ikke ud før den 18de, så kunde det jo tages straks. Den fylder en tre blade. Et kort lidet digt – eller to – kan følge; om du vil have dem til, kan du selv afgøre.

Siste hæfte mangfoldigt og friskt.

Da dit siste brev kom, så fornærmeligt både for mig og mine lands-mænd havde jeg nætop begynt at samle subskribenter (15 stykker skulde just tegnes).

Efter den rasende ringeagt du viser os, fordi ikke nætop det er os magtpåliggende, som nu er dig, eller eders arbejde fortiden overhovedet vort, ved jeg ikke, om du skal gide have de femti, jeg har lovet dig, eller om jeg gør ret i at skaffe dig dem.

Jeg holder gentagende på, at du burde komme herop.

Kierkegaards siste efterladenskab, som jeg med omhyggelighed har læst, kan undertiden næsten frembringe den rundt-i-rundtfølelse, som ledsages af lyst til opkastelse. Jeg kunde skrive en bog om hans bog, så stærkt har han frastødt.

Jeg er fortiden overmåde glad over den politiske situation hos os, fordi den har drevet «intelligentsen» hen i en krog, skilt partierne (foreløbig); de må skilles på ny; men det, der er sket er nok for det første, ja, mere æn jeg trodde muligt på én gang. Ikke alene faller Stang, men han faller nu således, at stortingsmajoriteten blir landets leder, og da går alt siden af sig selv!

din heng.

Bjørnst. Bjørnson.

Til Ludvig Schrøder.

21/6[–4/7] 1872. [Kristiania]

Kære ven, det blir mig umuligt at komme i sommer. Muligvis, når jeg til foråret kommer tilbage fra Rom, at jeg så går den vej, og da med det samme over til Sønderjylland til vedlagte adresse, hvis innehaver du uopholdelig skal svare og give samme besked.

Jeg sider i et Pokers betryk af susjetter og revidering og må bruge min sommer in i de lyse nætter og den sildige høst.

Din Islænder, Jokumsen, var her; det var en slyngel.

Jeg bér om at hilse din syttende-maj-gut fra os allesammen, d.v.s. foreløbig hans mor. – Hils også Frits og hustru, og hils andre venner, kænte og ukænte. Jeg har formeget at skrive om, tier derfor ganske.

din hengivne

Bjørnst. Bjørnson.

[Kristiania] den 4de Juli.

Spender på mig et par linjer, hvori du åbner mig anvisning på den sikreste, klareste vej til Grundtvigs historiske syn. Altså: bøgerne nævnt i den orden, som bringer resultatet.

Til Rudolf Schmidt.

[Kristiania] 29/6 1872.

Imorgen, kære S–, ender jeg en ny musik-tækst: bortførelsen. Den er tæmlig lang, formodentlig fire ganger så lang som kantaten. Kantaten kommer ikke til at bruges, så du kan trykke den, når du vil, som musik-tækst nr. 3. Jeg sender dig imorgen også: «bortførelsen».

Den er let, fin, kvik, et eventyr for unge piger. Hverken kantaten eller bortførelsen trykkes andresteder æn i Ide og Virkelighed, hvorfor jeg gærne tar betaling, hvis du har, hvis ikke, sligt slag.

I kantaten er vist den skriv-fejl: Håkon Halvdanssøn, for: Håkon Haralds søn. Jeg gad læse korrektur på begge stykker.

Under kantaten må stå som anmærkning: ikke nyttet.

din heng.

Bj.

Til Margrethe Rode.

[Kristiania] 25/7 1872.

Kære fru Rode, jeg rejser ikke til Askov; jeg tænkte så småt derpå i vår engang; men det er længe siden. Jeg skønner ikke, hvordan dette ord er kommet ud.

Til Rom rejser jeg enten straks før eller straks efter jul. Jeg må først holde mine Grundtvigianske forelæsninger i Sverige, hvortil jeg forbereder mig.

Jeg skriver mindre ting, men som morer mig meget. Senere: Olav Trygvason.

Får jeg færdig alt det, som det tegner til at sommeren vil give plads til, så er dette den frugtbareste sommer jeg har levet, og den efterfølges af en høst på tre lange måneder, hvori også en del kan gøres. Men så rejse, rejse, rejse, rejse!

Jeg blev så glad, da jeg så Deres skrift, at jeg kan tænke mig, hvad jeg blir ved at se Dem selv og hins, alvors-mandens, åsyn. Grensten har nylig brugt nogle frygtelig spydige betegnelser om Dem; De må banke ham, når De møder ham. Husk nu på: jeg har gæsteværelse med to dejlige sænge, og her er det sundeste strøg og sted i Kristiania, og bad lige ude for porten. Hvis bøge-skoven gir Dem lov til det, så husk det!

Deres

B. B.

Til Rudolf Schmidt.

[Kristiania] 29/7 1872.

Kære Schmidt,

Bortførelsen holder jeg nu meget på, altså tryk af!

Om det andet kan endnu intet siges; jeg vil tænke på sagen.

Jeg er svært optaget for tiden.

din heng.

Bjørnst. Bjørnson.

Til Gotfred og Margrethe Rode.

29/8 1872.

Kære venner,

jeg tænkte, at den bedste tak for sist jeg kunde sende efter, var denne artikel. Men nu må jeg bede om følgende.

1) At Margrete skriver den af med sin bekænte, tydelige skrift.

2) At Rosenberg får se den, rette den; jeg har ikke tid til nu at tage alle aktstykker frem; men jeg tror, den er rigtig.

3) At han viser Jon Sigurdsson den, som også må tilføje, hvad han synes er ret; men ikke fordærve min mening.

4) At I bér: a) «Dagbladet» tage den op uden bemærkning i samme nummer; b) at Høgsbro tar den op; det siste er mig langt vigtigere.

5) At den blir læst for gamle Grundtvig.

Hvor jeg lo ved at se lille Rosenberg oppe mellem Stor-Juristerne dernede i en skandinavisk Leg med Uniformer og Ordens-Stjerner på. Å, spørg ham fra mig: når er en sag, ikke længer kommen æn skandinavismen, blevet båret af uniformer og ordener? – Er ikke det hele en storartet humbug, kan ikke hvert ord, hver lov her diskutteredes, også diskutteres med Franskmænd, Tyskere? Kan ikke lille Rosenberg ænnelig engang se, at det er ikke alt dette udvortes Krims-krams, hvortil selve foreningen også hører, hvorpå det kommer an i første som siste instans; men folkene, at det samme i kirke, skole, lov og armé, den samme ånd, Nordens ånd, at den er oppe (ikke nede) i dem alle, at det er det, som er sagen, – og at Juristerne «med sin europæiske overrisling» helst må være borte; ti netop et hjæmligt lov-begreb, æn sige hjæmligt greb i alt det annet, savner vi, og vi får det aldrig, aldrig ved jurister. Rosenberg udbringe en skål for Carl Ploug i et sådant lag, – å-ja, Ploug passede det at være optaget af uniformerne til høj-bords; men lille Rosenberg må som sagens tro nisse holde sig udenfor sådant; han må engang slutte med at kalle sligt skandinavisme og slige skandinaver, slutte med at gøre middel til mål, eller favne skyen for Juno. Lad ham også slutte med Carl Ploug; vil han tilbede hans portræt, så i stilhed; men den mand, som står bredest i vejen, kruser man ikke for. Sag står over mand.

Eders gamle

Bjørn.

Til Gotfred og Margrethe Rode.

[Kristiania] 20/9 1872.

Kære venner, dette i al hast forat bede jer at holde den islandske artikel tilbage, efterat den er blevet ganske færdig, – fordi jeg nu har udarbejdet en artikel om det tyske forhold, som altså rykker i forgrunden. Gud har villet, at jeg i denne har kunnet lægge en kraft og klarhed og kærlighed, som i ingen annen artikel jeg har skrevet. Jeg vidste det nok, at det tryk af modsigelse med den ledsagende smærte over ikke at kunne godt nok svare til hvad jeg vilde og andre ventede, det vilde han bruge. Nu er jeg lettet! Saa give da den samme Gud, at det fant vej, og, om jeg tør bede derom, at jeg, til den findes, ikke må lide for meget af misforståelse!

Der er en kærlighed, jeg så ofte har sét i livet, hvori flere procent er had til noget andet. Dette skæmmer hele kærligheden, hvis væsen er, at pupillen i vor se-ævne udvider sig, så selv det fjærneste ses.

Når I nu skriver mig til, så vær snilde med mig! Jeg flytter i en måned så udelukkende alt annet in i poesien, at jeg ikke engang læser aviser anderledes æn nyt for dagen.

Hilsen til venner, og min inderligste, ja, min inderligste tak for sist, at I «hjalp mig med at bære min kuffert»! Dette er et smukt udtryk af Schmidth, som jeg vil optage, prøve selv at indøve for mine venners skyld og for de goder, de bærer på.

Eders

B. Bjørnson.

Æn om I forenede Eder med Jungersen om en skole?

Til Fr. Jungersen.

[Kristiania] 25/10 1872.

Kære Jungersen!

Apropos om tysk videnskabelighed! Til for to år siden troede jeg, at den latinske filologi og dermed en god del af sprog-methoden fortiden stod på Madvig. Ingenlunde; hans system er overfløjet, den enorme sprogforskning har lagt et helt nyt grammatisk system tilrette, og Madvig har ikke fulgt med. Her er for et års tid siden kommet en lat. grammatik af Weise i Fredrikshald, som står på Tyskerne. Jeg trodde vi i naturvidenskaberne havde stor-mænd. Nej, Jap. Steenstrup skal være et godt stykke af en charlatan, Nielsson har begaaet enorme fejlgreb o.s.v. – de yngre mænd skal der være fastere bund i; men de er meget unge (Nordenskjöld, Ossian Sars o.s.v.) Den chemiske, physiske, matemathiske videnskab skal fortiden aldeles bestemt have sin central-magt i Tyskland, og om den zoologiske siges der, at om opdagerne sidder andre steder, alene Tyskland indarbejder det så øjeblikkelig og bestemt i den forhåndenværende viden, med afvisning af det uberettigede, at alene der kan det nytte at studere det. Det samme siger lægerne, officererne. Det gamle studium i alle fag har arnestederne der; om det er nutidens opdragelse i Afrika, så kan den rette udrustning af viden dertil alene foregå fra Tyskland. – Vore opgravninger og derpå støttede hypotheser skal endnu være i det store taget en sansynlighedssag, og jeg hører, at den derpå byggede invandringsteori ejer atter mange modstandere blant de yngre som atter har gåt over til P. A. Munch.

Men kommer vi til deres tænkning i filosofi og kristendom, så er mine anskuelser Deres, kun at jeg har dem fra anden hånd, De, som det synes, fra første. Det er dog en farlig misforståelse, ja, jeg vil sige ævne til misforståelse, som det forbittrede og forbidte danske folk har lagt sig til i siste tid! Fordi jeg tænker som Dem i dette, har jeg begyndt altsammen!

Derimod er De fuldstændig fejltagende om, hvad der nu er oppe i Tyskland; det blir en for lang lektie at ramse op; men tro De, hverken at Preussen er noget andet end Tyskland, om det også af sin herrestilling har fåt et annet præg; ej heller at de savner kilderne til sin fornyelse hos sig selv (hvilket er det samme som de NorskNorske heroppe siger om jer!) Jeg ved, at Maurer er ikke alene om at inføre den gamle literatur i den ny, og de har stærke ting, som vi ikke kænner noget til.1 Jeg har i München levet blandt det kuld mænd, som der på stedet lærte og studerte sit og vort det gamle.

For mig er fortiden det danske ansigt hæsligt forvrænget. Dette har såret mig, så det har skreget i mig! Et følelses-folk som det danske, forgiftet af had, det måtte blive forgiftning, som forslog. –

Se nu medfarten, jeg får, og mål der hadets dybde, ti så sant der er en Gud over mig: jeg har kun handlet af kærlighed! Se, at der tør ikke gå et mænneske ud og vidne for mig i denne sag! Og I tro Eder modne til som profetisk-inspireret folk at slå den tyske Goliath!

Hvad har jeg ikke lidt for Danmark! Da jeg blev seende i den nordiske sag, skilte alle Norsk-Norske sig fra mig og begyndte en jagt på mig med den geneale A. O. Vinje i spidsen, som har forbittret flere år af mit liv. Troløsheden mod Danmark (den gamle herre!) var så stor, at ved 50års foreningsfæsten med Sverige 1864 vilde man ikke i den officielle fæst drikke Danmarks skål! Da, som det blødde i underhandlingerne efter en krig, som desværre havde sammenhæng med vor adskillelse for 50 år siden; ti havde vi været med, var udviklingen blevet en anden! Slå op i min digtsamling «Norrønastammen»; se, der, hvad som ikke kunde synges ved den fæst; mål så dybden af troløsheden. Da tvang jeg dem til at huske Danmark, men det havde nær kostet mig mine vinduer, og det kostede mig frygteligt had. I den islandske sag tog jeg på den vonde byld, som var på vej til at forgifte hele vor ungdom (og kan sagen ikke udredes annerledes æn nu sket, så er her kilden til nyt had til Danmark i Norge!) – jeg gjorde det af kærlighed til Danmark, forat bevare det gode forhold og forat ingyde de Norsk-Norske den gode tro til, at vi kun vilde retfærdighed. Blant disse, blant ungdommen er jeg, i byen, ubetinget den eneste talsman for forbindelsen med dansk ånd og folk her!

I disse samme dage står jeg og slås for det i vor forening i Samfundet, slås for det mod rationalisterne og følge, som helst vil give Danmark Fanden. Naturligvis gør jeg alt for vor egen skyld; men jeg kunde ikke gøre det uden at holde af eder og eders.

Men eders had holder jeg ikke af! Eders had er ialminnelighed så hadet både i Norge og Sverige (nu er det kommet for en dag, at så er det!), at jeg ser stor fare for det; ti uden os, driver I til Tyskland trods Grundtvig, Kierkegaard og Nielsen! Men Danmark er fortiden ikke ælsket i Norden (den onde samvittighed har naturligvis sin part i uviljen!), og vi, som holder af eder, har en ond tid, men ingen som jeg! Ingen har i Norge og Sverige lidt for eder som jeg, ingen gør det i dette øjeblik, og ingen er til tak derfor hadet af eder som jeg.

Dette er det første klage-brev jeg har skrevet, det blir vist også det siste. Men De tog mig i en egen stemning.

Deres væn

Bjørnst. Bjørnson.

Til Gotfred Rode.

[Kristiania] 30/10 1872.

Dersom du havde energi, mod nok til at blive san, tilbunds mener jeg, i et enkelt forhold, som så dig frygteligt in i ansigtet, så pakkede du din kuffert og rejste enten hid op og talte med de Tyskere, som lever her, udenfor ophidselsen eller til Tyskland, til stille vakre folk, så langt syd som Salzburg f. ex. (jeg har just atter i disse dage talt med en Nordmand derfra), og så spurte du dig fore:

er det sant, at på grun af danske tirrerier og had i nutid og fra de siste 20 år i det hele, er det sant, at Tyskerne ikke tør ikke vil give noget uden garantier for sine, – og du fik et ja, som vilde svide i din sjæl. Der kan være noget usant i den beretning, som har dannet det stærkeste intryk i denne Tyskernes frygt for eder, – men det er der, det er således, og jeg har sagt det, og derfor hader I mig! – I får, så sant der er kristendom i eder, ænnelig en gang begynne at høre på den annen parts tale. Hvor blir nu de mænd af, som har forsynt mig med tilståelser om eders tirrerier (dem vi forresten daglig kan se i eders aviser ænnu, og som jeg personlig har fåt at prøve!) – hvor blir de af? Jeg kan ikke nævne dem ved navn, når de ikke vil nævne sig selv. Fejgt, fejgt, fejgt, fejgt, fejgt! –

Men dette er ikke det værste. (Jeg har skrevet om «garantierne», at de må bestå i den fuldkomneste frihed i kirke, skole, kommune, for skranken for begge sprog hele Slesvig over; thi så kan ingen klage! – dog, I har ingen frisinnet regæring, og I har ingen modig opinion, så dette kommer vel ikke frem uden så ræd, at Ingen ænser det). Men det værste er dette: for at få Slesvig tilbage gav jeg hvad garantier det skulle være, thi alt er bedre end den garantiløse tilstan, hvorunder de nu leve. Jeg har en bror i fiende-vold, og jeg betænker mig! Men I står egoistiske og hadefulle og tænker på garantierne fra sist (som var så dumme i sin opsætning, at intet uden god vilje kunde holde dem, og den havde I ikke!) I står og tænker på alt ondt for eder som følge af garantier, men ikke på Nordslesvigerne, på forholdet til Tyskland, der har sit dybe ansvar, – eders had er stærkere end eders kærlighed, Nordslesvigerne og eders opgaver kan ikke overvinne eder! – Eders følelse er forvrængt, eders tanke er forgiftet, og istedetfor at gøre op, ja, den minste smule, kaster I eder over mig i denne sag, og mine bedste venner gør det på en snigmyrdende måde; ti dette er dit brev, og intet annet.

Jeg bér jer gå Pokker i vold med eders høvdinge-tale! Jeg har ikke forlangt at være eders høvding; men jeg har rigtignok forlangt at være mig selv. Så kommer I og vil have mig til at være en annen, en lærd mand, eller en jurist, eller en filosof, som nu ret skal op– og udrede hele dette spind for eders teoretiske længsler. Nej, om jeg kun var en bonde, som ikke vidste mere om hele det historiske slagsmålsapparat i denne ulykkelige sag, end en alminnelig bonde; – jeg stod alligevel op og skreg! Ja, jeg skreg og ofrede som nu min søvn, mine venner, mine literære udsigter, min hustrus sunhed og deltagelse med min færd, – men jeg talte de ord, Gud lagde i min sjæl.

Ethvert brev fra dig eller dine sender jeg herefter uåbnet tilbage. Jeg tilgiver dig ikke dit siste brev nogensinde; jeg skal være lige venlig og engang prøve at betale dig din godhed tilbage; men dette kan aldrig, aldrig glæmmes.

Bjørnst. Bjørnson.

Til H. C. Andersen.

[Kristiania] 17/1 1873.

Kære Andersen!

Jeg staar på rejsen til Sverige; men vil dog ikke forlade mit hus uden i siste time at sige dig vore bedste ønsker for dit ny år med opstannelse af sygdom og angst til samlivs glæde med alle, som ælsker dig, med samfølelsens glæde over alt, som gror af det gode!

Fordi du har såd i kærlighed, høster du nu kun denne. Når jeg får et af dine kærlige breve, som jeg så ofte ikke har humør til at svare på, fordi jeg vilde forstyrre, føler jeg som omfavnelse af din store sjæl og er i tårer. Ti jeg trænger til kærlighed og forståelse!

din innerlig hengivne

Bjørnst. Bjørnson.

Fra Karoline og børnene de hjærteligste hilsener! Hvor hun holder af dig! – Jeg så forleden din gud-søn hos Salomonsens; jeg har ikke set sværere barn i forhold til sin alder.

B. B.

Til Jørgen Sørensen.

[Kristiania] 11/7 1873.

Jeg har læst Deres brev med deltagelse og Deres digte med opmærksomhed; Deres sange har jeg ænnu ikke hørt; men tør ikke opsætte med at svare Dem.

Deres følelses– og fantasi-liv har levet frem uden at få bære-kraft af forstands-udvikling i kunskab og regel, så der er stor uklarhed og ubestandighed over Deres tanker og planer. De søger heller alt fjærnt æn det rimelige og nære, og springer vist også nu, når De søger til mig, over noget nærmere, ja, kanske over noget ganske nært-liggende.

At drage Dem hidop til koldere, stærkere naturer, som er uden forståelse af det følelsesliv, som er i Danmark, vilde være synd, og som lærer for norske børn vilde forskællen mellem dansk og norsk netop ved Dem komme frem paa en uheldig måde, mens De må kunne, ved siden af en annen lærer i mangen skole og flere fag (f Ex sang) kunne virke til velsignelse der, hvor man vil have forståelse nok til at modtage det gode, De byder, og til at bære over med det annet.

Men hvor det gør mig ondt for Dem i Deres hjælpeløse stilling. Jeg kænner ingen hjælpeløsere æn mænnesker af Deres natur! De er ligesom ikke fuld-bårne; uden andres hjælp går det ikke!

Jeg er aldeles og fuldstændig udenfor, hvad jeg kunde gøre for Dem. Og dog er De uafladelig i mine tanker, De, hustru og to børn! Om jeg i eller ved Horsens ænda havde nogen, jeg kænte; men ikke det jeg ved, er der nogen sådan.

Vil De have Deres manuskripter tilbage? De mælder intet derom. Deres digte er så uklare, ikke ét synes mig brugbart. Deres politik er aldeles ingenting. – Og hvad det at holde en fri-skole har med politiken at bestille, fatter jeg ikke. – Jeg kan fatte, at De har måttet få forsmædelser at døje; ti De har været oppe i noget, hvorpå De ingen rede har eller nogensinde vil få, således som De er anlagt.

De må holde Dem til det, De af hjærtet kan ælske og med hjærtet mere end tænkningen hengive Dem til.

For små børn måtte De vist være en god lærer; jeg kan i alle fal ikke opgive håbet derom, fordi om De et par ganger selv har sluttet op med en sådan virksomhed. Men jeg dømmer jo uden at kænne Dem personlig, dog med støtte på en annen mands vidnesbyrd.

Som sagt, jeg er uden ævne til at hjælpe Dem, og jeg ved ikke engang hvilken fjæder jeg skulde trykke på for at få andre til.

Mine deltagende hilsener til Deres hustru; det gør mig ondt at vide nød og skønne årsagen, og dog ikke forstå måden at hjælpe på.

venskabeligst

Bjørnst. Bjørnson.

Til Fr. Jungersen.

Firenze, Borgo S. S. Apostoli, 13/1 1874.

Kære Jungersen, jeg takker innerligt og gentagende for Deres bog! For et par dager siden fik jeg den og har siden levet i dens forestillinger. Udvikling og bevisførelse er så gænnemskinnelige, at en ægtere stil ikke kan lægges på så vanhellige ting, og så har den alvej det personlig vederhæftige. Men dette brev er væsentlig fremkommet for at lette mig ankerne over et og annet i bogen. Jeg skal være kort. Det første er af dogmatisk natur, beviserne for Kristi guddommelighed, at den er af samme grad som faderens, og beviserne eller tros-grundene for, at dåbs-ordet er Guds-munds-ord. Jeg har længe ment om skriftteologien (som nu Dem), at hvad det første angår, beviser man mere æn nødigt, og om Grundtvig (og om Dem efter ham) hvad det annet angår, at I gør det samme. – Vi ved, d.v.s. alle troende ved, at Gud har åbenbaret sin vilje for den slægt, han har skabt; at han har gjort dette gænnem et eksempel, som er evigt gyldigt, og et ord, som er evigt sant, og at selvfølgelig herefter blir vi engang dømte. Vi ved altså om Kristus, at han var Guds åbenbaring, og vil engang dømme os, men hvad magt ligger der så på resten? Hvad grad han har i guddommen, om han er så gammel som faderen, om han var et mænneske i så stort forhold, eller kun i så stort, det er mig altsammen fuldstændig uvæsentligt, ihvor interessant det kan være. Ved ham har jeg Guds åbenbarede vilje, ved ham saliggjørelsen i syndsforladelse, når jeg tror på ham, at hans liv var mænneskeheden eksempelgivende, hans død offerdøden, igænnem ham, alene gænnem ham har jeg foreningen med faderen; «han er vejen». Til denne vej kan Gud gøre hvem han vil som selv vil være den; jeg for min del er tryg i den innerlige vished, at her møder Guds ånd os, og resten er mig anelser og irr-gange, alt efter som jeg er i denne eller hin tanke-række og stæmning. – Og så ordet «af Guds-mund». Jeg tror, at på dette ord, d.v.s. på disse led, et efter et, er der altid blevet døbt og bekænt tro af de ægte troende; de er hjørnestenene, – og resten? Ja, al den tale om «Guds-mund» er mig bare vildledende. Om Kristus selv, om menighedens ånd gænnem apostlerne gav grund-ordet, er mig aldeles det samme. Ligeså, hvilke ord her bruges, når de væsentlige led er der i uryggelig klarhed. Var det ordene som sådanne, det var den dyreste pligt at gentage, da havde vi sikkerlig nu for deres skyld kun ét sprog.

Altså: jeg tror på Guds énbårne søn, at éngang, gyldig for evigheden, er frælsens vilkår givne af den uendelige, alt fødende og opholdende kærlighed. De inbyrdes slægts-forhold mellem udsenderen og den udsendte vil Gud en dag, om først på den store, give mig at vide. For min saligheds sag behøver jeg den ikke; for den er det nok at vide, at i ham har jeg frælsen. Og om troes-ordet ved jeg, at dette er ingangen til ham for den, som tror; om dets første oprinnelse ved vi ikke mere æn om frælserens. Vi ved, hvem der satte ham in i vor verden, vi ved, hvem der satte grund-ordet in i vor verden, ved først at bruge det. (Ti de, som nægter, at det var apostlerne, d.v.s. at på dette er altid døbt, dem holder jeg udenfor «dem, der ved», – de er i urede om det første, og den dag vil komme, at man ikke kaller dem kristne. Oplys mig, kære ven, hvis jeg tar fejl.)

Men her er noget, hvorom jeg vil oplyse Dem. Det er Deres gænnemgående forhold til Tyskerne i denne bog. Man skulde, efter Dem, tro, at i Strauss var den nuværende tyske religiøse tro karakteriseret, og dog er der netop nu mødt flere bøger op mod Strauss i ét år i Tyskland æn der er skrevne religiøse, troende bøger i tyve år hos os. Han er ænog mødt af de ikke-troende, som har stillet sig på idealismens stanpunkt, eller i alle fall på «åndens». Har De set Helmholtzs forelæsninger? fEks om øjet? Har De set hin Münchener-professor, som kaller hele denne udviklings-vej, der fører til Strauss, en umådelig fejltagelse af ubodelig skade for Tyskland? Der er religiøse strømninger i Tyskland af overordentlig betydning. Christoph Hofmann er en storhed, som rangerer over hvilken tysk general. Er der ved troen skét undere i vore dage, så er det i Tyskland, hvor en enkelt troende mand (og der er flere af dem) har kureret syge ved bøn. Christofer Bruun har været hos dem og overbevist sig om sanheden. (Apropos: sænd ænnelig Deres bog til Christofer Bruun, Gausdal, Gudbrandsdalen, Norge. Hør det!) Læs, hvad prof. Bugge har skrevet om religiøse forhold i Tyskland. Vil De vide mere om alt dette, så søg frem til en troende, oplyst tysk præst. – Og så er det et gænnemgående misbrug dette, at lede efter et folk alene i kredsen af dets «store mænd». En Grundtvigianer må minst gøre dette. Et folk har store mænd, som samtidens «stores» historie ikke nævner. (Se Hans Nielsen Hauge hos os!) De mener, at når Fichte o.s.v. ikke har noget om myterne eller den dybere germaniske fortid, så har Tyskerne ingen gænfødelses-ret her. Men Arndt var samtidig med Fichte, og vil De vide, hvad Steffens talte til Oehlenschlæger, så må De kænne Arndts drømme om de urgermaniske, eller gotiske troes-sætninger, leve-vis og vilkår, ænnu bedre æn den samtidige natur-filosofi. Det er brødrene Grimm som har vakt vor gamle sprog-forskning, æventyr-samling, folke-visesamling o.s.v. Det er umuligt, at Tyskerne idag i sin digtning og videnskab kan have et lige så fuldstændigt begreb om myterne og vore ældste forhold som Nordens digtning og videnskab uden at her er gåt noget forud, som vi ikke har agtet nøje nok på. Den mand i verden, som kænner best vor gamle historie, jeg mener Nordens egen gamle historie, er en Tysker, (prof. Maurer). Han har mange elever, og Viktor Rydberg fortalte mig nylig, at han vilde sende mig en mytologi, skrevet af en prof. i Strassburg, som forekom ham at være den bedste, han havde læst; men jeg fik desværre ikke bogen og måtte rejse. Gustav Freytags billed-cyklus fra germannernes ældste tider, vidner om stor historisk forståelse. Hebbels gigantiske Nibelungenlied er tysk, som selve denne (neppe nordiske) mythe; men om slægtskabets forståelse af vort evig fælles vidner den rigtignok! Har De læst Richard Wagners dramatiske cyklus i samme æmne? Den er misforstående i sin opfatning af enkeltheder; men den er stor i sin gænnemførthed (over en mig modbydelig tanke) og på enkelte steder: grandios. Og da er han altid i den gamle ånds tjeneste, det rager op blant de bedste inspirationer af denne. – Nu ja, kort og godt: jeg beklager undervurderingen og miskænnelsen af den tyske ånd også her, og det så meget mere, som De gik ud i en stor sags tjeneste og forgiftede den ved smålighed. – Intil i vurderin gen af de to folks sprog (hvad skal ellers sådant til i en sådan bog?) er De uretfærdig. Søg omvendte eksempler ved siden af de givne, og drag ikke de givne over stregen; ti at fortolke samvittighed ved som at sam– betyder eller underforstår – Gud, det er over stregen. De skulde ellers som jeg være opdragen i det norske bonde-sprog, og, senere udelukkende uddannet i et annet, finne bonde-sproget igæn i målstrævernes bøger, og da have digter-trang i Deres sjæl; og De skulde som jeg føle en jamrende utilstrækkelighed i det danske sprog for en længtende sinds-dybde, et rystende eller barskt alvor, en voldsom følelses-vildhed og et naivt-friskt fjæld-sind.

Så er det dette med Oehlenschlæger. Jeg ælsker ham; men hans opsættelse af Nordens myter støder mig i den grad fra sig, at jeg må anstrænge mig for alene at holde den henrivende poetiske fremstilling fast. De vil ingen Nordmand finne, som ikke siger det samme. Hans betydning «for Norden», som der er talt så meget om, må af den grun også tages med varlighed. De kan måle hans betydning for Norge på Henr. Wergeland, som gik op, da Ø’s stjerne stod højest, og har ikke en klang, en tanke af Ø, som De ikke vil finne igæn i hele Norges literatur! (Et par efterdigtninger, som alt er bortfaldne, beviser intet.) Om forholdet i Sverige giver Lundgren så grundig oplysning, at jeg her skal forbigå det. (I parantes: at De kan synes om det søde, næsten platte billede på Balder hos Ø.?)

Ved siden af lidt for megen dansk selvfølelse i denne bog (og som jeg for Norges skyld beklager; ti herpå vil de tysk-påvirkede teologer og annet slags folk deroppe skære sig – og bogen altså atter her bærer en hindring med sig, der var unødig), kommer der en liden, skønt ganske liden smule af det, som støder stærkt hos Kierkegaard, allerede mindre hos Nielsen, og meget lidt, men dog! hos Dem, det er en genklang af københavneriets letfærdige sprog, anvendt på høje genstande. Jeg kænner hele lektien, at dette gjorde Kierkegaard forat gå in i deres forestillingskreds, han vilde vække; men forholdet er ikke valgt alene, det er født. Han var ikke fri for det, han kæm pede imod, og jeg har beundret den strænge, ubønhørlige måde, hvorpå De et par steder afviser ham i denne bog.

Der er i det hele en sådan brændende forståelse i den! Gud velsigne Dem for det alvor De tilfører en umådelig sag! Gud velsigne den intensitet, som gør Dem klar og os i angst og glæde agtpågivne! Det kan hænde, at jeg føler forfatteren, der tilstræber et rundt udtryk, et legende modsætnings-forhold, men i regelen føler jeg kun den grebne sjæl, som søger at gribe. Stilen er kysk; går den over grænsen, så gæller det i regelen Brandes! Jeg havde helst set, at også han i denne vakre bog var taget i kristelig kærlighed.

Ja, tak, kære ven! Og ænnu mere nu, da jeg har fåt friet mig for ankerne. Denne bog kommer jeg til at købe mange eksemplarer af og at forære til mange mænnesker. Den vil gøre godt! Tak ænnu engang.

Deres

Bjørnstj. Bjørnson.

Til Fr. Jungersen.

Roma, via di S. Basilio, 75, 4. piano, 11/2 1874.

Kære Jungersen, jeg er digter i kraft af det forhold jeg står i til mit folk, hvis udvikling jeg gør med. Deraf følger straks, at jeg selv fører en udvikling, og jeg er under denne modtagelig for alle invirkninger, som jeg føler er på fræmgangens vej. For Deres brev som Deres bog er jeg meget taknemmelig, og når engang det spørsmål, hvem Kristus var før, vil komme til at synes mig væsentligt, så har jeg her noget at ty til; for tiden er det mig bare teologi. Han er bleven min herre og frælser, og han skal engang dømme mig; i ham har jeg Gud, og når jeg selv vil og får nåde dertil, er han hos mig. Det annet, det gamle, hans forhold til profeterne (i Deres psykologiske sammenligning) o.s.v. er smukt, er sindrigt; men mig ingen hoved-sag.

Hvor der blir af den Hellige ånd, når det ikke kan være nok, at dåbs-pagten er fra Apostlerne, fatter jeg ikke. Og her må jeg sige: munds-ordet støder mig. Men den, som vil, kan tro det for mig.

Jeg synes om Dem, at De allerede er inde i en ny teologi, i bytte for den gamle, og har fåt ikke så lidt af teologernes dogme-raseri med tilsvarende ufordragelighed. Mod mig er De imidlertid overbærende.

Over Deres fremstilling af Tyskerne har jeg både lét og været vred! Det er det rette mærke på, at vi er voksne det store, som er åbenbaret iblant os, at det gør os selv stort-seende, og ikke skrumper os in i ænnu dybere adskillelse fra dem, som ikke synes os værdige, fordi de ikke blev det til del! Luther dømte annerledes om os i sin tid, da vi sad i mørke, mens han og hans sad i lys.

Det er vist rigtigt, hvad De siger om filosofiens udvikling i Tyskland, og jeg mener også, at ved siden af det mageløse: at have lært Tyskerne at tænke fremfor noget annet folk på jorden, har den ført mange og meget i ulykke. Men nu skal en Grundtvigianer fatte, at et folk er mere og annet æn det, som er åbenbaret i en enkelt retning af de lærdes ånd; alle måtte i alle fald tages med, og ænda var der noget tilbage, som, kan hænde, ikke var grebet. Handlingens ævne har Tyskerne beholdt, trods sin ufrugtbare filosofi. Deres store krige, deres dyrkede land, verdens første fabrik– og industri (efter Wienerudstillingen er vel derom næppe tvil), deres politiske partier i den store kamp, deres bevægede literatur, deres kunst, som i historiemaleriet, genre-maleriet, landskabs-maleriet, det ren komiske maleri, er verdens største (jeg har selv overbevist mig derom), forsåvidt som de i disse fag har værdens største mestere, – deres musik, som er verdens øverste, – – må overbevise værden om, at her er et handlingens folk, som ænnelig er vakt til dåd! – Jeg skulde tro, at her har De også svaret på, om Faust er Tysklands egentlige digt. Hvorfor satte Gud Schiller og Göthe samtidigt, hvis Göthe var uttømmende? Og hvorfor dette ene digt af Göthe? Jeg ved, Tyskerne fable om dette samme; men dette er da ikke den eneste frugt af en super filosofisk tilværelse, at der ænnu raver nogle natte-ranglere igæn fra den foregående dag. Den samme Göthe har også, fordi han dog med hele sin romanske dannelse var en Tysker, måttet skrive om hin ædle ridder med jern-armen og Hermann und Dorothea.

Men se nu på selve denne filosofi, eller på dens oversættelse i skønliteratur (Spielhagen o.s.v.), – se den i hele dens længselsglød, og sammenlign de tamme danske filosofer i teologisk skikkelse, Martensen, og dem alle intil R. Nielsen, – vidner det ikke for et folk større, at have taget sagen så til tvilens bund, æn at svømme hen på slige lette skuder, æstetisk byggede? – Hvad der herefter vil komme i Tyskland, synes mig at det er let at se og sige! – Om de vil tage fra os? lægger De til. Nej, et folk søger intet hos andre; det bringes dem. Ofte mod deres vilje! De kænner deres kirke-historie, så jeg behøver kun at pege på dette forhold.

Men noget snevrere og armere ser jeg ikke i vor oplyste del af samtiden æn at sætte sig ned og sige: «ja, her er det; men, de ser det ikke; de er aldeles fortabte!» Således får vi opfatte forholdet: Tyskerne har tænkt og fåt; vi har tænkt og fåt; nu de, nu vi, stundom samtidig. Deres dyder, deres fejl er også vore, om og udviklede under andre vilkår og derfor ofte til at tage fejl af for dem, som selv har dem! Men hvordan det æn er, i samtiden har de vist os umådelige tjenester, nu sist den at lade jærn-porten falde ned mellem Gallien og os, mellem vor fristelse og os, havde jeg nær sagt. Lad os ile og gøre gengæld; ti vi har samtidig, stående på gammelt fra dem, også gjort noget til udvikling af vort, som skal komme dem stort tilgode! –

Jeg mener, at nu begynner ænnelig en stor-germannisk kulturgærning! De mener, nu begynner opløsningen! De tager eksemplet fra Makedonerne, fordi Tyskerne, i én forstand såre rigtig har brugt dette billede, hvormed forresten De ingen ret har vunnet til at fordreje det og bagvaske dem med det. Eller hvad kaller De dette: at sammenligne Grækenlands mangel på samlingstrang (Grækenland kom aldrig længer æn til kommunen; staten er først et romersk begreb) med Tysklands store Folke-trang til samling (Tyskerne i Østerig, blant hvilke jeg nu sist levede, byttede hvad dag det skulde være hele Østerrigs-eksistensen væk mod at være med i Tyskland!), at sammenligne Grækenland, som aldrig havde været samlet, med Tyskland, som havde været det i sin største tid, – at sammenligne disse to stik modsatte forudsætninger og få af dem, det samme resultat, – det er i sig selv urigtigt, og da resultatet er en fordømmelsens spådom over Tyskerne, vort broder-folk, heller ikke fundet. Den, som gør vold på logik for at få noget godt ud, er nemlig i en annen og bedre stilling æn Deres.

Og så kaller De den nuværende kamp mod katolicismen en religions-krig!!! At der bag ligger kamp mellem de to livs-anskuelser, stats-begreber m.m., som de to religiøse anskuelser uvilkårlig har affødt nægter jeg ikke, skønt den tid, at dette rigtig ses, ænnu ikke er kommet. Men religionen som sådan har intet dermed at bestille: at den katolske kirke ikke længer får tilladelse til at konspirere mod vedkommende statsøvrighed og love. Jeg er ikke af de dumrianer, som tro, at Bismarck kæmper for friheden imod dem; men ganske vist er virkningen denne, om hans tanke alene er den despotiske stats-tanke. Lisom Grundtvigianerne vægre sig for at træde ud i fri-kirke med de andre, før disse ved, hvad en menighed er o.s.v., således må katolikerne først lære, hvad en stat er, hvad, som Bismarck siger, et folk er, som vi siger, før de kan blive en fri kirke i en fri stat; men da er der visselig heller intet i vejen! Overgangs-leddene må imidlertid ikke springes over, ti det vilde ganske sikert være opløsning. – Denne kamp er i den grad ufarlig for Tysklands samling, at den alene fræmskynder Tysklands fuldstændige folkefrihed. Fra Bismarcks side har den alt virket, at menigheden har fåt mere at sige og er blevet mere frigjort, fremdeles at skolen er frataget kirken. Fra katolikernes side har den allerede virket, at de må slå sig på små-folkenes side, da de andre ikke holder med dem, – og dette betyder arbejde for små-folkenes rettigheder!

I det hele: nu, da pavens verdslige magt er knækket, hans naturlige forbund som verdslig despot med alle fyrster, ødelagt, og kirkens private ejendomme under indragning efterhånden overalt, må kirken igæn optage sin middelalderlige stilling: blive de undertryktes tilflugt og trøst, lighedens forkynder mod alle magthavere, majoriteternes og rigdommens og fyrsternes. Katolicismens nuværende kamp for sin verdslige magt er bare en forbittret håbløshed. Snart vil en ny pave tage stillingen som den er, ænten det nu bliver den næste eller den næst-næste. Lærer katolikerne da samtidig, at de må være tro mod sine folk som mod sine bisper, og alene på denne vej gror friheden for dem som kirke-samfund, så vil meget ændre sig.

Om Slesvig har jeg lært, at dets generobring beror på os, og på ingen andre! Ligesom den enkelte Tysker jeg taler med straks er villig til at gøre inrømmelser, når jeg forsikrer ham om, at vor fræmtid går med dem, og med ingen andre, således gæller det for os at få det tyske folk til at skønne det samme. Men så må andre tale æn Deres national-liberale blade, og der må skrives annerledes æn af Dem i Deres siste bog. Ti der har også De skrevet mod Slesvigs generobring. – Lev vel, kære ven, tag nu godt op, hvad jeg skriver; ti husk, at jeg har fåt grå hår på denne sag og et sår i mit hjærte, som vel aldrig helbredes.

Deres

B. B.

Til Andreas Linde.

Roma 3/12 1874.

Hr. conferentsråd Linde!

Som svar på Deres skrivelse af 26. nov. til min højtærede væn og forlægger tillader jeg mig at give følgende:

Jeg får betaling på de tyske stats-teatre som original tysk forfatter. Man spør der kun æfter, om stykket er godt, er en virkelig nyhed og på ingen annen måde tilgængeligt. Man har der intet hinderligt regulativ.

Hvad jeg opnår i Tyskland kan jeg altså ikke opnå i Danmark.

Og at bortdemonstrere mig fra at nyde godt af regulativet af 23. juli 56 dermed, at stykket «ikke er dansk», er dog så sin sag, når en litterat kan rætte forskællen på 3 – tre – timer. Ti dette er faktisk forholdet.

Jeg skulde derfor henstille sagen til ny overvejelse.

Sekundært går jeg in på det foreslagne betalings-vilkår, dog således, at stykket, hvis det går 20 ganger, atter giver 500 Rd., ligeså, hvis det går 40 ganger.

Jeg mener ikke, at mit stykke gør dette; men principet bør være der, dette næmlig, at et stykke, som gør virkelig lykke, må kunne inbringe sin digter 1000 Spd. – ved et så stort institut som det kgl. danske teater.

Hr. justitsråd Berner har været så god at opgive Dem rolle-besætningen i tilfælle at stykket går.

Fru Hejberg, som er her, vilde vist have sendt en hilsen med til hr. conferentsråden, havde hun vidst, at jeg skrev. Men jeg iler med at skrive i det samme jeg får Deres brev til gænnemlæsning; jeg ved, at her må iles.

Forkortelsen af advokat Berents rolle må man ænnelig foretage med stor forsigtighed, da denne rolle nætop skal give et nøjagtigt intryk af sejg nøjagtighed, og en vis langtrukken foredrags-metode fra forfatterens side kan alene fræmbringe dette intryk.

Unskyl skriften; jeg har ondt i hånden i dag og kan derfor ikke skrive større og tydeligere; jeg må lade pænnen «drage» som det heder.

I ærbødighed

Bjørnst. Bjørnson.

Hr. Hegel er bemyndiget til at afslutte kontrakt og hæve pænger. –

Dansk Folketidende 24. Juli 1874.

OPSANG FOR FRIHEDS-FOLKET I NORDEN

Foragtet af de store, men elsket af de smaa, –

sig, er det ikke Vejen, som det nye maa gaa?

Forraadt af dem, som Vagt burde være, just af dem, –

sig, er det ikke saadan, at en Sandhed staar fræm?

For Folke-Styre,

staa fræm, staa fræm,

for Kirke, for Skole,

for Frihed!

Forløs, hvad som venter

i Vinter-Taage,

i Vane-Dvale, –

det venter paa dig!

Staa fræm, staa fræm!

Begynder som en Susen i Kornet Sommer-Dag

og vokser til en Brusen gjennem Skovenes Tag, –

indtil at Havet bærer med Torden-Røst den hen,

da intet, intet høres uden den, uden den!

I Goter-Folkets Kampe den nordre Fløj vi tog;

vort Fane-Tag er: Folke-Liv i Frihed og Tro.

Den Gud, som gav os Landet og Sproget og gav alt,

Han findes i den Gjerning, hvortil Folket blev kaldt!

Den er det, vi vil løfte, vi mange og vi smaa,

i frygtløs Kamp mod alle, som ej ville forstaa. –

Begyndte som en Susen i Kornet Sommer-Dag

og gaar nu alt som Brusen gjennem Skovenes Tag.

Det vokse vil til Storm, førend nogen det veed af,

med Torden i sin Stemme over endeløst Hav.

Et Folk, som føler Kaldet, er Jordens største Kraft,

for den maa Alting falde, det staa højt eller lavt.

For Folke-Styre,

staa fræm, staa fræm,

for Kirke, for Skole,

for Frihed!

Forløs, hvad som venter

i Vinter-Taage,

i Vane-Dvale, –

det venter paa dig!

Staa fræm, staa fræm!

Tyrol, i Juni 1874.

Bjørnstjerne Bjørnson.

Bjørnstjerne Bjørnsons Brevveksling med danske 1870–1874 er lastet ned gratis fra bokselskap.no

Table of Contents

Brevveksling med danske 1854–1863

Til Emmy Spindler.

Til Emmy Spindler.

Til Anna Cathrine Spindler.

Til Clemens Petersen.

Til Clemens Petersen.

Til Clemens Petersen.

Til Clemens Petersen.

Til Erik Bøgh.

Til Clemens Petersen.

Til Clemens Petersen.

Til Clemens Petersen.

Til Clemens Petersen.

Til Clemens Petersen.

Til Clemens Petersen.

Til Clemens Petersen.

Til Carl Ploug.

Til Clemens Petersen.

Til Frederik V. Hegel.

Til Frederik V. Hegel.

Til Carl Ploug.

Til Martin Hammerich.

Til Hans Sødring.

Til J. L. Heiberg.

Til Clemens Petersen.

Til Magdalene Thoresen.

Til Martin Hammerich.

Til Clemens Petersen.

Til Israel Levin.

Til Censor ved Det kgl. Theater.

Til Clemens Petersen.

Til Clemens Petersen.

Til Chr. Hviid.

Til Chr. Hviid.

Til Clemens Petersen.

Til Chr. Hviid.

Til Clemens Petersen.

Til Chr. Hviid.

Til Olafur Waage.

Til Chr. Hviid.

Til Niels Ravnkilde.

Til H. C. Andersen.

Til Niels Ravnkilde.

Til Niels Ravnkilde.

Til Niels Ravnkilde.

Til H. C. Andersen.

Til Jonas Collin.

Til Clemens Petersen.

Til Clemens Petersen.

Til Clemens Petersen.

Til Clemens Petersen.

Til H. C. Andersen.

Til Chr. Hviid.

Til H. C. Andersen.

Til Chr. Hviid.

Til Chr. Richardt.

Til Chr. Hviid.

Til Chr. Hviid.

Til Chr. Hviid.

Til Clemens Petersen.

Til Clemens Petersen.

Til Clemens Petersen.

Til P. Heise.

Til Jacob Sanne.

Til Clemens Petersen.

Til Olufa Finsen.

Til H. C. Andersen.

Til H. C. Andersen.

Til H. C. Andersen.

Til Carl Ploug.

Til Magdalene Thoresen.

Til P. L. Møller.

Til Clemens Petersen.

Til Ville Heise.

Til Hilmar Finsen.

Brevveksling med danske 1864–1869

Til Clemens Petersen.

Til H. C. Andersen.

Til P. Heise.

Til Clemens Petersen.

Til H. C. Andersen.

Til Hilmar Finsen.

Til H. C. Andersen.

Til Carl Ploug.

Til Carl Ploug.

Til Carl Ploug.

Til Clemens Petersen.

Til Julie Sødring.

Til Carl Ploug.

Til Edv. Lembcke.

Til Martin Hammerich.

Til Christian Richardt.

Til Carl Ploug.

Til Henrik Hertz.

Til Clemens Petersen

Til Clemens Petersen.

Til H. C. Andersen.

Til Johanne Luise Heiberg.

Til Clemens Petersen.

Til Rudolf Schmidt.

Til A. F. Krieger.

Til Johanne Luise Heiberg.

Til P. Heise.

Til Clemens Petersen.

Til Carl Ploug.

Til August Bournonville.

Til C. St. A. Bille.

Til Clemens Petersen.

Til August Bournonville.

Til F. J. G. Berner.

Til Johanne Luise Heiberg.

Til Johanne Luise Heiberg.

Til Clemens Petersen.

Til Clemens Petersen.

Til Magdalene Thoresen.

Til Johanne Luise Heiberg.

Til Hilmar Finsen.

Til Carl Ploug.

Til F. J. G. Berner.

Til Johanne Luise Heiberg.

Til Wilhelm Holst.

Til Josephine Eckardt.

Til Rudolf Schmidt.

Til Valdemar Wille.

Til Rudolf Schmidt.

Til Johanne Luise Heiberg.

Til Margrethe Rode.

Til Rasmus Nielsen.

Til A. F. Krieger.

Til Rasmus Nielsen.

Til Rasmus Nielsen.

Til Th. Schou.

Til J. Rabe.

Til Valdemar Wille.

Til Gotfred Rode.

Til Valdemar Wille.

Til Johanne Luise Heiberg.

Til H. C. Andersen.

Til Bestyrelsen ved Skyttemødet i Odense 1868.

Til F. J. G. Berner.

Til Rudolf Schmidt.

Til Gotfred og Margrethe Rode.

Til Johanne Luise Heiberg.

Til Philip Weilbach.

Til Rudolf Schmidt.

Til Ernst Trier.

Til Rudolf Schmidt.

Til A. F. Krieger.

Til Rudolf Schmidt.

Til Rudolf Schmidt.

Til Johanne Luise Heiberg.

Til Carl Ploug.

Til Rudolf Schmidt.

Til Rudolf Schmidt.

Til Rudolf Schmidt.

Til Rudolf Schmidt.

Til Rudolf Schmidt.

Til Frederik Steen.

Til Rudolf Schmidt.

Til Rudolf Schmidt.

Til Rudolf Schmidt.

Til Rudolf Schmidt.

Til Johanne Luise Heiberg.

Til Rudolf Schmidt.

Til Rudolf Schmidt.

Til Rudolf Schmidt.

Til Rudolf Schmidt.

Til Rudolf Schmidt.

Til Rudolf Schmidt.

Til Rudolf Schmidt.

Til Rudolf Schmidt.

Til Rudolf Schmidt.

Til Rudolf Schmidt.

Til Rasmus Nielsen og Rudolf Schmidt.

Brevveksling med danske 1870–1874

Til Rudolf Schmidt.

Til Rudolf Schmidt.

Til Erik Bøgh.

Til Otto Borchsenius.

Til Otto Borchsenius.

Til A. F. Krieger.

Til Karl Schønberg.

Til Otto Borchsenius.

Til A. F. Krieger.

Til Gotfred Rode.

Til Gotfred og Margrethe Rode.

Til Gotfred og Margrethe Rode.

Til Rudolf Schmidt.

Til Rudolf Schmidt.

Til Margrethe Rode.

Til Rudolf Schmidt.

Til Gotfred Rode.

Til Johannes Clausen.

Til J. L. Ussing.

Til Margrethe Rode.

Til Rudolf Schmidt.

Til Johannes Levinsen.

Til Margrethe Rode.

Til Gotfred og Margrethe Rode.

Til H.C. Andersen.

Til Rudolf Schmidt.

Til H.C. Andersen.

Til Gotfred og Margrethe Rode.

Til H.C. Andersen.

Til H.C. Andersen.

Til H C. Andersen.

Til Gotfred og Margrethe Rode.

Til H.C. Andersen.

Til Gotfred og Margrethe Rode.

Til H.C. Andersen.

Til Harald Holm.

Til Rudolf Schmidt.

Til Gotfred Rode.

Til Rudolf Schmidt.

Til Margrethe Rode.

Til Gotfred og Margrethe Rode.

Til Rudolf Schmidt.

Til Gotfred Rode.

Til Margrethe Rode.

Til Gotfred Rode.

Til Margrethe Rode.

Til Thora Sanne.

Til Margrete Rode.

Til Rudolf Schmidt.

Til Johanne Luise Heiberg.

Til Rudolf Schmidt.

Til Rudolf Schmidt.

Til Johanne Luise Heiberg.

Til Margrethe Rode.

Til Rudolf Schmidt.

Til Rudolf Schmidt.

Til Ludvig Schrøder.

Til Rudolf Schmidt.

Til Rudolf Schmidt.

Til Ludvig Schrøder.

Til Rudolf Schmidt.

Til Margrethe Rode.

Til Rudolf Schmidt.

Til Gotfred og Margrethe Rode.

Til Gotfred og Margrethe Rode.

Til Fr. Jungersen.

Til Gotfred Rode.

Til H. C. Andersen.

Til Jørgen Sørensen.

Til Fr. Jungersen.

Til Fr. Jungersen.

Til Andreas Linde.

OPSANG FOR FRIHEDS-FOLKET I NORDEN