Sigurd Bødtker

Elskov

Digte

bokselskap.no

2016

bokselskap.no, 2016

Sigurd Bødtker: Elskov

Teksten i bokselskap.no følger 1. utgave, 1888 (Kristiania, forfatterens forlag).

ISBN: 978-82-8319-285-8 (digital, bokselskap.no), 978-82-8319-286-5 (epub), 978-82-8319-287-2 (mobi)

Teksten er lastet ned fra bokselskap.no

Jeg ved, du kommer

[5] Jeg ved, du kommer.

Når hvert et lys i huset er slukt

og hvert et vågende øje lukt,

sniger du dig paa flugt.

Min længsel flommer;

øjet er stirrende,

øret lyttende, – – –

til let og svævende

fødderne flyttende

jeg i det dirrende

månelys kender dig, –

mod dig springer jeg, skælvende glad,

siger – å, jeg ved ikke hvad –,

tusende kysse brænder dig.

Jeg har dig forpustet i mine arme, –

er det da virkelig dig –? –

føler dig bævende

legemes varme,

undres og ser, det er virkelig dig,

dig, lyslevende!

Slig som du lå –

[6] Slig som du lå ved mit hede bryst,

dengang kvældens hidsende stilhed

fyldte med elskovens jublende vildhed,

dengang vi smelted ind i hindanden:

øjet lukket i sagte lyst;

skælvende drag over panden;

dirrende varm,

tung i min arm;

munden smeltende hen i smil,

sygelig yndigt,

saligt og syndigt;

hele din skikkelse blød i sin hvil – –

Slig steg du nu for øjet,

skøn i hengivelsens under;

fugl, du er fløjet!

Her står jeg ensom og mindes, –

brændende sygt jeg stunder.

Ak, dag på dag –

[7] Ak, dag på dag i kvaldfuld uro,

i tørstig længsel efter hende,

hvis øjnes dunkle ild jeg føler

mig endnu dag og nat at brænde.

Hun, jeg den ene gang har skuet

i kvældens letblå slør, som gynged

om disse bløde former, hvorom

min elskov sig lig efeu slynged.

En nat – en nat kun! Tænk at føle

din skønhed i mit favntag skælve, –

se lidenskabens stærke ildkrans

sig om dit bøjde hode hvælve.

Skænk mig i nattens hede duft et

avsindig fagert, ildfuldt møde. –

Så gid jeg, før jeg vågned atter,

sank sagte for din fod og døde.

Vågne drømme

[8] Jeg har slig trang til kærlighed,

aldrig så får jeg den stillet;

mod elskov i stilhed og sommernatsfred

på det skjulteste sted

jeg altid har længtet og villet.

Blege, hviskende sommerkvæld,

tag mine vågne drømme;

det drømmebæger du skænker mig selv,

hver kvæld så må jeg det tømme.

Salig den stund – det øjeblik kun –,

en varm, forstående kvindesjæl

modtog min klage, –

åbned sig selv for min længsels væld,

kyssed mit mod, det svage.

Salig den stund – det øjeblik kun –,

et bølgestrygende kvindefang

tog, når jeg hulkende sank forfode,

fyldt av elskovens suk og sang,

blødt mit brændende hode.

[9] Min længsel går som en fosset flod,

som intet evner at holde;

for varme kvinder av kød og blod

får jeg at favne drømmenes kolde,

livløse marmorbilled.

Jeg synker i gråd, jeg får ikke fred,

jeg har slig trang til kærlighed, –

kunde jeg få den stillet!

Nu er det nat

[10] Nu er det nat. Så stille

sover du i din seng.

Du hører ej mine vilde

tankers skurrende stræng.

Med præstehellige miner,

med gammelmands-luskende trin

den gamle libertiner,

månen, lister sig ind.

Men jeg, som har unge, stærke

sansers evige glød,

jeg må stå her og værke

i længsel og savn og nød.

Jeg stirrer didop, du sover, –

et rovdyr i sult og nød,

som lyster at kaste sig over

dit varme, skælvende kød.

Igår aftes

[11] Jeg sad igår aftes på Grand's kafé;

latter og tale summed i øret.

Likøren var glødende sejg at se,

slet var kaffen, mat var humøret.

Ned ad avisen øjnene gled,

men fatted ej noget – de bare glode –;

stilferdig en halvslummer sænked sig ned,

sløred min tanke, tynged mit hode.

Kvælden led frem, og lidt efter lidt

begyndte folk omsider at vandre;

det var, som glidende spøkelser blidt

strøg forbi mig med følge av andre.

Døsig osed gassen og skar

blegt gennem røgen i striber smale;

den dunkelhed, som i rummet var,

lod over mig drømmenes gråslør dale.

[12] Jeg drømmer om kvinder – et efter et

lokkende ansigter stiger for øjet;

men straks jeg vil gribe dem, flygter de let – –

Jeg vågner, fryser og får på mig tøjet.

Måneskinskulden er blank og stæng,

altfor sent til at træffe jenter.

Så får jeg gå hjem til min kolde seng;

lykkelig den, som har én, som venter.

Had

[13] Måtte du angre det hårde blik,

som kvalte mine vårlige drømme;

måtte du selv den bittre drik,

du skænked for mig, få tømme.

Måtte du – du, den ubøjelig stolte,

synke iknæ for dem, som dig sårer;

måtte dit øje, som iskoldt mig målte,

tvinges til ydmyge, flommende tårer.

Måtte det hånende smil, som tvang

harmens ild mig i kinden,

måtte det møde dig selv mangengang,

når dine drømme spredes for vinden.

Måtte din skønhed, bøjet i støvet,

hånes og trampes av mandfolkehæle;

gid døden fandt dig ensom og sløvet

og gav dig en kiste av fattigmandsfjæle.

Ofte når du sidder –

[14] Ofte når du sidder og taler som bedst,

blir med ét du taus og så tung og så træt;

ofte når du brænder i jubelens fest,

blir du så underlig kølig-sky med ét.

Dine øjne kan lokke så bløde, fugtig-varme,

krænket-kolde blir de, strakt jeg åbner mine arme

du hidser mit blod, til det bruser op i kog,

straks står du der sikker, så fornem og så klog.

Kunde jeg din sjæl mod min i elskov bøje:

der er flugt i din længsel, jubel i dit øje;

der er sang i dit sind, i latter og i gråd,

der er digt i din tanke, drøm i din dåd.

Idealer

[15] Jeg stirred på skønhedens

ideal:

en Venusbyste

på pidestal.

Jeg digted sjæl bagved

formens skal

og liv i lemmernes

bløde fald.

En dag idealet

blev kød og blod.

Da steg som i vårflom

hver åres flod.

*

Nu omgås jeg daglig

mit ideal;

det er steget ned fra

sin pidestal.

[16] Ak, det ideal har

lidt mangt et tab;

det er i sit tredje

svangerskab.

Jeg digter et evig

ungt ideal:

en Venus, urørlig

på pidestal.

Kunde du glemme mig?

[17] Kunde du glemme mig? –

Tænk, om du kunde.

Ikke vilde jeg leve;

ikke kunde jeg dø.

Livet, det levende, vilde skræmme mig,

bort fra det, ud av det måtte jeg stunde,

turde dog ikke styrte mig ud i

glemselens sorte sjø.

Du, som har pustet din stærke glæde

ind i mit liv og skænket det drømme,

drukket min hede

tak av versenes glødende strømme, –

kunde du glemme mig? –

Du som har trykket dig tæt og bange

ind til mit bryst i frygt og i vildhed,

hvisket de mange

evige løfters dirrende mildhed, –

du, som altid evned at tæmme mig,

hvergang mit blod blev for hedt – det hændte

de tusende gange –,

kunde du glemme mig?

[18] Nu, når jeg tænker

i kvældens stilhed på dig, min eneste,

dig, som er fjern og dog så nær, –

tvilen sænker

sig over den reneste

tro, i min sjæl jeg bær.

Tvilens stemme mig

nægter at blunde:

kunde du glemme mig? – – –

Tænk, om du kunde.

Skumring

[19] Jeg lå på sofaen døsig,

så vammel med alle og alt, –

da døren føg op og en trillende latter

som solstrejf over mig faldt.

Min elskede, frisk og fyldig;

de deilige øjne lo.

Og kåben fløj av, og snart sad vi kælent

i sofaen sammen, vi to.

Jeg lod mig glide; jeg sænked

mit hode i jomfruskød;

hun strøg mit hår, hun kyssed min pande,

hun var så fristende sød.

Og der blev skumring i stuen;

alt sammen i tåge flød.

En bundt av lysende spinkle strænge

gled ud fra kaminens glød.

[20] Hendes ord blev sittrende kærtegn,

hendes hånd var kildrende blød;

hendes læber var skælvende ild, som over

i tusende kysse flød.

– – – Ak, nu i sekundens lykke

jeg længter at sænke mig ned

og vaske mig ren for hverdagsmoralen

og smålig samvittighed.

Jeg ligger på sofaen døsig,

så vammel ved alle og alt;

å tænk, om din unge, trillende latter

som solstrejf over mig faldt!

To veje

[21] Jeg hvisked – min stemme dirred

i lykke, længsel og lyst –,

om hvor hun drog mig og fyldte

med stemning og sang mit bryst.

Jeg hvisked ord som i drømme,

og drømmen var skær og lys;

men ordene de var dumme

og smelted straks hen i kys.

Hun smilte så lyst og hvisked

de deiligste ord, jeg véd;

men alt, vi hvisked, så var det

om drømme og kærlighed.

– – Og så kommer du og spør mig,

– å slig en fornuftig ven! –

hvornår vi agter at vandre

med anstand for alteret hen.

[22] Vi vil ikke ta oss ud i

det hvælvede kirkekor.

Om kærlighed hvisked vi bare;

om ægteskab – aldrig et ord.

Men du – lig frugt i en krukke –

din kærlighed sylte skal

ned i et ægteskab, tilsat

med dyd og pligt og moral.

Og bind så kun godt for krukken,

at ikke den stærke luft

skal kunne bedærve frugten

av al din flid og fornuft.

Børn avler du, super-ægte;

dusinet måske eller fler.

Vi to har vor kærlighed bare

og ønsket os intet mer.

Til en bryllupsfest

[23] Du brød overtvært med voldsom hånd

det traditionernes slavebånd,

som mer end tusende år har lænket,

menneskets rene natur og ånd; –

hvad under, moralen føler sig krænket?

En spisborgerstat, hvis kælderbund

hviler på løgnens sørpede grund,

et samfund af hule, størknede sjæle

skænder med sladderens stinkende mund

den, som sparker kækt til den hele.

Hun er ikke dydig, din unge brud,

og pagten er ingen pagt for gud:

jer elskov er fri som jert syn og jert mæle,

personligheden får folde sig ud

frit i et samfund av tvende sjæle.

[24] Måtte I gennem samlivets gang

løftes av lykkens lys og sang;

måtte av sjælens fineste tråde

sammen I bindes i fælles trang

til fyldig at løse samlivets gåde.

Og stiger der sol over eders pagt

til trods for moralens ondskab og magt, –

blir eders samliv solglansen skænket

av lykkelysende dages pragt, –

så lad kun moralen føle sig krænket!

Jeg har så længe ventet

[25] Jeg har så længe ventet, at

jeg trode, du ikke kom.

Min elskte, hvor var du? – sjæl og sind

fyldtes av længslens flom.

Vist har jeg længe ventet, men

des fuldere blev mit sind.

Min elskte, du elskte – natten blev lys,

nu da du jubled ind.

Å, evned du –

[26] Å, evned du se mig selv bag

det klodsede hverdagsvæsen,

du øjned uendelig rigdom

og rynked ikke på næsen.

De spotske stålkolde øjne,

det stikkende smil om munden,

din tales trætte betoning,

alt skifted, det ved jeg, på stunden.

Jeg ved, at ser du mig selv bag

det klodsede hverdagsvæsen,

så vil du fanges av skatten,

om du er aldrig så kræsen

Men altid jeg måles av disse

utålelig spottende blikke;

du ser nok mit hverdangsvæsen, –

men mig, mig selv – seg du ikke.

Surrogat

[27] Han står og ser på de mange

damer i vårtoiletter,

sluttende smidig trange

om former, som svulmer og sprætter,

glide som svaner slanke,

vuggende blødt i gangen,

nedad façaden, – hans tanke

blir i beskuelsen fangen.

Fru Emmy er fin og lækker

i vårsol og vårdragtens bølger.

Halsen er bar og vækker

drøm om det fagre, som følger.

Blikket snart her, snart hist er

i dunkel, dvælende blødhed.

Et sanseligt smil, som frister

lig hviskede løfters sødhed.

[28] Hun glider så let, så sikker

nedover gaden, som brænder

lys i solen, og nikker

blødt til de mange venner.

Hun smiler lidt sygt, da hun møder

ham, som stirrer og stirrer,

hvis øjne begærer og gløder,

hvis halvåbne læber dirrer.

Han brænder i vildsom brynde.

Tænk, nyde den, som så fin er,

avklæ ynde for ynde,

skygget av nattens gardiner.

Å, kysse – tænk, kysse – brystet,

blottet trods bønners blyhed;

føle, at ildfuldt krystet

hun skælver i lysten skyhed – –

– – Han ligger på sofaen. Luften

er tung og solvarm; støvet

fra gaden og lindeduften,

alt gør ham mat og bedøvet.

Drømme – de samme søde –

ægger ham atter og atter,

om læber, fristende bløde,

om koglende, kildrende latter.

[29] Hans hode brænder; det er ham,

som ild i hans årer flyder,

som er hun dragende nær ham,

og kærtegn han skænker og nyder.

Han føler legemets varme;

øjet er kælen mildhed.

Hende favner hans arme

i salig svimlende vildhed.

Så vågner han, ør og drukken.

Kvælden er frisk og køler,

en vårkvæld, en duftende smuk en.

Lidt flad og flau han sig føler

ovenpå drømmens kastaler.

Så tar resolut han hatten,

går til en jente, betaler

og bli hos hende den natten.

Løs dit hår

[30] Løs dit hår, det gyldent brune,

her er skumring, bleg og stille,

lad min hånd i dette lune,

tætte vildnis sig forvilde.

Løs dit hår fra alt, som lænker,

frit sin lyst lad strømmen følge;

jeg mit blege ansikt sænker

dybt ned i dens varme bølge.

Løs dit hår, det gyldent brune,

her vi sidder lunt og døser.

Nægter du i trodsigt lune? –

straks på timen selv jeg løser.

Fik jeg –

[31] Fik jeg varme dine læbers

blege kulde nu med mines

stærke glød, jeg, som i hed og

hidsig lyst og længsel pines.

Dette trætte smil, som ånder

suk og savn, det vilde sprede,

blussende med et i jubel,

glans av stærk og dristig glæde.

Disse syge, såre øjne,

nu av tårers tåge mattet,

vilde lyse op i lykke,

aldrig anet, neppe fattet.

Fik jeg, fik jeg – Tør din læbe

kun sin egen længsel følge,

da flød vore læber sammen,

tæt som bølge møder bølge.

Nu er det år tilbage

[32] Nej se, der er lys i dit vindu,

en skygge på din gardin.

En sværm av gamle tanker

flokker sig i mit sind.

Vi tog en forsvarlig avsked,

men uden favntag og kys.

Så stod jeg ensom og stille

og så mod det blege lys.

De ord, som, da du sa dem

så varme, så bløde lød,

nu var de kun kolde lyder,

som intet, slet intet betød.

Men atter og atter jeg hvisked

hvert ord, som du havde sagt,

og kasted over hver sætning

billeders underpragt.

[33] Nej, som jeg elsked dig dengang, –

men ak, platonisk og stum.

Jeg tror, du elsked mig dengang,

men syntes, jeg var lidt dum.

Nu er det år tilbage;

jeg står på den samme plet.

Du gik dine egne veje, –

og jeg er en anden blet.

Der var engang –

[34] Der var engang, at jeg elsked dig,

du bar dig ad, som du elsked mig.

Hvert blik, jeg gav, var et spørsmåls gåde

en bøn, som talte til sjæl og sind;

hvert blik, du gav, sendte fine tråde,

som fanged mig i sit silkespind.

Dengang, dengang, hvor jeg elsked dig;

med du brød av, gik din egen vej.

Så lærte livet mig livet leve,

og jeg har levet det fuldt og frit.

Du skifted sind, og nu vil du kræve

det hjerte ind, som var engang dit.

Jeg ser det godt, at du elsker mig;

men jeg går hånlig min egen vej.

Det skalv og lyste som forårsduggen,

dit øje dengang, frisk lo din mund;

nu øjet slukt er, din mund er muggen, –

mit liv har forår endnu en stund.

Gretchen

[35] Jeg sidder og ser fra mit vindu

folk, som til kirke går,

og smiler hånsk til de mange

troende søndagsfår.

Nej se, – min elskede vandrer

på kirkesti blygt og stilt, –

du søde, som igåraftes

favned så fast og vildt.

Jeg mindes, du midt i rusen

grædende bedt mig har,

vi skulde gå kirkegang sammen

som et forlovet par.

Jeg svarte, du var min Madonna,

som stilled min hedeste trang,

og fatte dig møde, når klokken

ringer til aftensang.

[36] Å, denne helgenmine,

hvor inderlig sødt den dig klær;

og denne kyske holdning,

hvor den naturlig dig er.

Ja, gå du, min ven, i kirke,

bad dig i bod og bøn,

når du kun iaften er lige

oplagt, villig og skøn.

Lad tåren trille bodfærdig

fra øjet så fuld og varm,

des tryggere vil du iaften

trykke dig ind i min arm.

Bed for din elsker, som er så

lidet anlagt for bod.

Til tak, min egen Madonna,

jeg knæler og kysser din fod.

Men glem kun ikke, du søde,

– det glemte du ingengang –

at møde, når kirkeklokken

ringer til aftensang.

Sover du –?

[37] Sover du? – sover du, milde?

Sov kun, sov kun sødt.

Alt er det silde;

gerne mit trætte hode jeg vilde

hvile blødt.

Fryser du ikke alene?

Mon jeg komme kan? –

Tænk, hvilken sene:

stå ved dit dunkle leje, du rene, –

jeg, en mand.

Ak, jeg har ståt her så længe,

længe mangengang,

ønsket at trænge

ind til dig grumme, som ude kan stænge

suk og sang.

[38] Åbn de stængende vægge!

å, hvor ømt, hvor blødt

vil jeg dig lægge

ind i min arm, så skal vi nok begge

sove sødt.

Anelse

[39] Min elskede, hvorfor er du

idag så taus og trist? –

«Ak, længe til næste møde,

det blir det sikkert og vist.»

Men hvorfor? – imorgen kan du

jo møde mig, har du lyst –?

«Imorgen måske jeg hviler

for siste gang ved dit bryst.»

Men tænk ej så sorgtunge tanker,

vi ofte nok mødes endnu.

«Men engang blir dog den siste,

det volder min bittre gru.»

Aftenbesøg

[40] Dit kys er så koldt iaften,

og vigende bort er dit blik;

du sidder så slapt på stolen,

ser hverken mit smil eller nik.

Hvad fejler dig, du min elskte,

du er da vel aldrig syg? –

Skynd dig og sig, du er ikke,

først da blir jeg atter tryg.

«Nej syg er jeg ikke, men –» hvorfor

bryder du av dit svar? –

humøret er dårligt? – så kys mig

og glem hele verden, din nar.

Å, bliv her inat, du kolde,

min arm skal favne dig tæt

og vugge dig varmt og sagte,

hvis du er sår og træt.

[41] «Jeg kan ikke –» Kan ikke – hvordan?

den plads er dog gammel og kendt.

Du er så underlig, – kære,

hvad er det da, som er hændt?

«Å, vidste du –» Hvad? «Nej, intet –»

Jovist er der noget hændt;

sagtens har gamle mutter

været ude og skændt.

«Å nej da –» Men vær nu fornuftig,

så kommer humøret på gled;

ræk mig munden og kys mig,

men ikke koldt som isted.

Vær snil og bliv her inat, du;

min arm skal trykke dig tæt, –

bort skal du sove hver tyngsel

og vågne lysglad og let.

«Nej, slip mig, jeg vil ikke –» Jaså,

så heftig! – jeg lenger ej ber.

Alt længe jeg mærked, du gik der

og elsked mig ikke mer.

[42] «Jeg elsker dig, elsker dig – tag mig,

kys mig, favn mig, min gut.

Å klæm mig, kryst mig, som skal jeg

miste pusten tilslut.» – –

– – Dit kys er så hedt iaften,

feber greb dig med et.

Og tårer tunge triller,

de brænder min hånd så hedt.

Hvad mener du med disse tårer? –

du tror, jeg svige dig vil? –

at jeg er ked av dig? – nej da,

lys op med dit gamle smil.

Bliv her inat, du varme!

Min arm skal smyge sig tæt

omkring dit liv, du skal føle,

jeg er ikke overmæt.

«Kunde jeg si det, kære, –

jeg har ikke mod dertil –».

Kom med det. – «Men lov mig sikkert,

du ikke forstøde mig vil.»

[43] Hvad er det da, som står på dig?

Du skræmmer mig, min ven.

Er det da ikke bare

folkesnakket igen? –

«Nej, nej –.» For pokker, du har da

været mig fast og tro?

det er vel ingen, som –? «Nej, nej,

for det kan du være iro.»

Du er da vel aldrig –? – du skælver,

øjnene slår du ned – – –.

Du lyver, forbandede hore, –

du gør – ved min saligheds ed.

«Nu er jeg en hore, – før kaldte

du mig med vakrere ord.

Men er jeg en hore, så er jeg

dog også dit barns mor.»

Trøst

[44] Så damerne måler dig fornemt,

når stilt din gang du går,

og herrerne hvisker og fniser

og spør, om du følge får.

Du græder, fordi det volder

dig pinsel, at alle frit

tør kaste dig skældsord i næsen, –

så mangt har du tålt og lidt.

Nej, græd ikke du, min elskte,

løft hodet højt og stolt;

og mål dem kun tusend gange

så hånlig, så fornemt-koldt.

De herrer beklager om dagen

vor tids moralske forlis;

om natten køber de elskov

og prutter om markedets pris.

[45] De damer, de praler saa stolt med

sin dyd, sin kæreste skat,

og drømmer om ægteskabet

konstant både dag – og nat.

De spænder snørliv stramt om

sin vågnende kærlighedsdrift

og dræber evnen til elskov

med klostermoralens gift.

De hyller elskoven til med

moralens figenblad;

den nøgne, hedenske elskov

blir påklædt og flau og flad.

Forsigtig puster de til sin

forelskelses matte glør;

av lidenskabens bæger

de nippe kun stjålent tør.

Med gudsord og fulde maver

de holder sin bryllupsfest,

og hele familjen morer

sig smilende godt som gæst.

[46] Når midnatsklokken klæmter,

så lades parret iro;

og alle ved, at nu favnes

de lykkelige to.

Og gratulanter beskuer

de nygifte i deres bo,

og alle ved, de har favnet,

de lykkelige to. – –

Nej, løft dit fagre hode

så højt, så stolt, som du vil,

og se på de fine damer

med hån og stikkende smil.

For fri og stærk var din vilje

og mægtigt din elskovs væld,

hin fagre nat, vi bryllup

holdt blygt og stilt for os selv.

Avtale

[47] Vil du møde mig iaften?

ikke –? jovist vil du møde.

Lov mig, vær ved kirken her sån

klokken ti – lov det da, søde.

Så skal sammen – helt alene –

for os selv vi to supere;

flomme skal vor livslyst, som der

var i verden ingen flere.

Gløde vinen skal i høje,

slebne glas ved bryllupsfesten;

vi skal klinke, vi skal kysse,

fri for folk og fri for præsten.

Og når vore sanser skælver

og vor lidenskab slår flammer,

går vi, i hinanden slynget,

stilt ind i vort brudekammer.

Vist har jeg

[48] Vist har jeg elsket dig med sjæl og sanser

i svundne dage, da mit sind var lyst.

Men ved de dage tanken sjelden stanser,

og ingen genklang toner i mit bryst.

Dog stundom kan – en vårkvæld – tanken svømme

tilbage til den tågeklædte kyst,

hvor jeg har levet mine unge drømme, –

da toner sagte genklang i mit bryst.

Det tågeslør blir brudt, som ellers dølger,

de skjulte kilder vælder kækt sin vej;

min tanke vugges som paa bløde bølger,

min sjæl er glad, for den er fyldt av dig.

Hvor jeg er fattig – alt, jeg har tilbage,

er blege minder; de kun skyggen er

av hin min elskov fra de unge dage,

fra lange, lyse nætters blege skær.

Jeg hader minder, – hidsig skyller blodet,

jeg har slig længsel mod det varme kød,

jeg har slig trang til at begrave hodet

tungt i et blødt og kælent kvindeskød.

[49] Å, var du her! – jeg atter elske skulde –

så hedt, så salig-helt som ingengang.

Hvis tid og avstand gav dit væsen kulde,

som sne for sol den smelted i mit fang.

Nyt liv av vore favntag tog det døde;

og nye kilder sprang og bød sig vej.

To flammer, som flød sammen, blev vort møde:

du fyldt av mig, jeg salig fyldt av dig.

Alt våren strør nyt liv med fulde hænder;

jeg går og drømmer om det liv, som var.

Hvor tomt mit sind, som andre ord ej kender

end disse blege tre: jeg elsket har.

Sommernat

[50] Imellem de sovende sletter

går elven sin døsige gang;

små bølger mod stranden skvætter

med blød og bristende klang.

Det risler på vang,

det rasler i krat,

der er tusen lyder en sommernat.

– Jeg går i de lyse nætter

og nynner en elskovssang.

Duft stiger fra blomstersletter,

duft synker fra løvets hang;

duft gløder luften og mætter

hvert åndedrag på min gang.

Duft vugges på vang,

duft stænkes fra krat,

der er tusen slags duft en sommernat.

– Jeg går i de lyse nætter

og nynner en elskovssang.

[51] Det er, som al elskovskval fletter

sit suk ind i nattens klang,

al elskovs ånde fortætter

sig hed i duft over vang.

Ak, natten er lang,

og natten er lys,

og luften går svanger med kærtegn og kys,

– jeg går i de lyse nætter

og nynner – ensom – en elskovssang.

Formaning

[52] Nej, kære, vær ikke vittig,

spil aldrig belæst og klog;

må du absolut snakke,

så snak på dit eget sprog

Som bedst vi sad her og døsed

og elsked hverandre højt,

så fik du et ord i vrangen,

som faldt dig for stort og drøjt.

Du så, jeg gøs som av kulde;

hvad skal det da også til –?

Husk, at jeg er lidt kuldskær,

husk på dét, er du snil.

For guds skyld, snak ikke meget,

kys mig såmeget mer.

Vær blid nu og le mig ud, for

du er så sød, når du ler.

Blå øjne

[53] Vidste jeg kun, hvad de gemmer på,

de øjne, blinkende blanke blå, –

mit blik sig sænker som i en brønd

og kan ikke bunden nå.

Med isnende rolig stålglans de møder

mit brune blik, når det hidsig gløder;

i dugdråbeskær de flimrer og frister,

når blikket beskæmmet undav sig lister.

Aned jeg kun, hvad de gemmer på,

de øjne, blinkende blanke blå, –

mit blik vil flygte, men altid påny

i brønden det styrte sig må.

Min længsel de håner med leende kulde,

min trods den smelter de, længselsfulde;

de sløres i sorg, hvis mit blik er glæde,

de brænder i jubel, når mit kunde græde.

Elskov

[54] Ja, jeg skal gerne fortælle,

når du vil høre på.

Men sæt dig nærmere, Ågot,

endda lidt til – se så. –

Min elskte – jeg drømte, forstår du –,

ellers så kølig og stræng,

kom smygende til mig og satte

sig fristende på min seng.

Først trode jeg ikke mit øje:

hun, som såmangen en kvæld

har spottet fornuft og bønner,

nu kommer hun – kommer hun selv –?

[55] Men snart jeg nødtes at tro, hvad

mit glade øje fik se –:

der sad min elskte og lokked

i dybeste negligé.

Jeg gætter de slanke lemmer

under det smidige lin;

jeg følger hver sagte bøjning,

jeg nyder hver linje fin.

Av langsomme åndedrsg hævet

dirrer det smidige lin;

al denne jublende skønhed,

nu ved jeg, at den er min.

Der ligger om blodvarme læber

et ængstelig sitrende smil;

der brænder i dunkelblå øjne

et flimrende farvespil.

Hun stryger mig langt over panden,

hun lægger sin mund på min;

jeg suger hver flamme, den ånder,

og føler det kildrende lin.

[56] Så glider der stilt i mit øre:

«derude jeg skalv og gøs;

så kirkekoldt, kælderkoldt var der,

at blodet stivned og frøs.

De andre de er så kolde,

ejer ej gnist, ej glød;

så tænkte jeg, du fik varme

mit frosne blod i dit skød!»

Kom, favn mig, fagre, som fryser, –

mit blod er ungt og hedt;

det banker i lyst til at sprænge

årernes skrankenet.

Gid blodet øste nu på dit

sneskinnende, kolde lin

ødselt, i brede strømme

sin glødende purpurvin!

Nu breder sommernatten

sit skærmende brudeslør;

kom, favn mig, fagre, som fryser,

som aldrig har favnet før!

[57] Hver muskel spændes i jubel,

hver nerve dirrer i lyst,

blodet jager i vildhed,

som vil det sprænge mit bryst….

Jeg vågner. Drømmen, som tog mig,

var død i sit største moment,

lig en bue, som brister,

ud over evne spændt.

– – – – Men som jeg sidder og sænker

mit blik i dit øjes skød,

fyldes jeg helt av drømmen,

som om den aldrig var død.

Det varme legem, som lever

under din smidige dragt,

det har jo ved mit bryst en

underbar nattestund lagt.

Jeg gætter de slanke lemmer

– de dejligste, som jeg ved –;

de hvisker hverandre nattens

kildrende hemmelighed.

[58] De hvisker stærktfarvede drømme

om vilde, favnende mænd,

som synker i bøn og trusel

svimlende over sig hen, –

og viltre, strygende kærtegn

brænder på fod og arm,

lange kys suger livet

udav den blottede barm.

Nægt ej – dit unge legem

taler så kraftig ud

om ungdommens ret til livet

og elskovens hellige bud.

Jeg ved det, – hver dråbe, som blåner

bag årens glittrende glar,

hver nerve, hver muskefibre

længtet mod elskov har.

Hvad sukker de blodvarme læbers

længselssittrende smil,

hvad søger de dunkelblå øjnes

flimrende farvespil –?

[59] Et bad for de længtende lemmer

i elskovens stærkeste strøm,

det tænker hver dagens tanke,

det drømmer hver nattens drøm.

Din sunde, lysvågne skønhed,

den er til elskov skabt;

den tid, vi bruger til tale,

er stjålet fra lykken og tabt.

Du, som jeg elsker, kvæl ej

din ungdom i suk og savn;

lad drømmen, som døde, få liv i

din elskovslængtende favn!

Jeg ser det – du vil – for en jubel –,

du lyder mit blik, min bøn:

dragtens drømmeflor falder,

og du står nøgen og skøn.

Det risler mig koldt ned ad ryggen,

jeg skælver i ventningens brand,

jeg knæler i andagt, gudinde

fra drømmenes underland!

[60] Nu breder sommernatten

sit skærmende brudeslør;

kom, favn mig, fagre, som aldrig,

aldrig har favnet før!

Sigurd Bødtkers Elskov er lastet ned gratis fra bokselskap.no

Table of Contents

Elskov Digte

Jeg ved, du kommer

Slig som du lå –

Ak, dag på dag –

Vågne drømme

Nu er det nat

Igår aftes

Had

Ofte når du sidder –

Idealer

Kunde du glemme mig?

Skumring

To veje

Til en bryllupsfest

Jeg har så længe ventet

Å, evned du –

Surrogat

Løs dit hår

Fik jeg –

Nu er det år tilbage

Der var engang –

Gretchen

Sover du –?

Anelse

Aftenbesøg

Trøst

Avtale

Vist har jeg

Sommernat

Formaning

Blå øjne

Elskov