Om utgivelsen

Teksten følger førsteutgaven av Flagget (1945). Digitaliseringen er basert på fil mottatt fra Nasjonalbiblioteket. Teksten er konvertert og korrekturlest av Ørjan Persen, Bergen Offentlige Bibliotek.

Dette verket har blitt identifisert som fri for kjente opphavsrettsbegrensninger, inklusive alle nærstående rettigheter. Du kan kopiere, endre, distribuere og fremføre verket, også for kommersielle formål, uten å spørre om tillatelse.

Utgivelsen er en del av prosjektet Ånd eies av alle - Nordahl Grieg digitalisert ved Bergen Offentlige Bibliotek og er støttet av Nasjonalbiblioteket. Flere e-bøker finnes på prosjektets nettside: bergenbibliotek.no/nordahlgrieg.

Om Nordahl Grieg

Nordahl Grieg ble født i Bergen i 1902 og ble ikke mer enn 41 år gammel. Han ble skutt ned under et bombeangrep over Berlin og døde i 1943. Grieg satte likevel betydelige spor etter seg i norsk litteraturhistorie. Han var vår mest sentrale dikter under andre verdenskrig og særlig diktet Til ungdommen er mye brukt i senere tid. Han er mest kjent som lyriker, men Nordahl Grieg skrev både skuespill, romaner og sakprosa.

NORDAHL GRIEG

FLAGGET

GYLDENDAL NORSKE FORLAG

1945

FORORD

I denne boken er samlet størsteparten av Nordahl Griegs prosa fra krigens år. «Gulltransporten» offentliggjøres her for første gang. Likeledes «Øya X». Ellers har det meste vært lest i radio av Nordahl Grieg selv. Som regel ble radiotalene hans etterpå trykt i Norsk Tidend. Flere av dem nådde også i illegale trykk hjem til Norge.

Nordahl Grieg visste hva han talte om: han gjorde krigen med fra dens første dag til sin siste stund.

Nordahl Grieg var i Oslo da tyskerne kom, men alt 10. april om morgenen drog han over Hønefoss og Lillehammer til Ringebu, hvor han hadde bodd de siste månedene. Derfra reiste han straks til Jørstadmoen og meldte seg for de militære myndigheter. Hans første oppgave som soldat var å eskortere Norges Banks gull fra Lillehammer til Tromsø, og derfra over Nordsjøen til London. Det var meningen at Nordahl Grieg skulle følge gullet videre til New York. Men han ba om å få reise hjem igjen for å fortsette krigen sammen med kameratene fra Alta bataljon, hvor han hadde vært rekrutt og også hadde gjort sin nøytralitetstjeneste vinteren 1939—40. Da kom meldingen om at den væpnede kamp på norsk jord var foreløpig innstillet. Men Nordahl Grieg ville kjempe videre. Under grensevakten nordpå om vinteren hadde han vært lagfører for et mitraljøselag, og helst ville han nå utdanne seg til skytter i et bombefly. Men han ble satt til andre oppgaver.

Nordahl Grieg forstod at det ville bli lettere for ham å komme omkring og tjenestgjøre ved de forskjellige stasjoner og forlegninger hvis han var offiser. Og så satte han seg på skolebenken med ett av de første kull av norske offisersaspiranter som fikk sin utdannelse i Storbritannia. Han gjennomgikk også et par amerikanske offiserskurser — med beste karakter. Han ble fenrik og avanserte snart til kaptein.

Med norske handelsfartøyer krysset han Atlanteren i konvoi, og med norske Catalina-fly var han på eskortering og patruljering over konvoiene. Med norske flygere på Island deltok han i en rekke speidertokt i små Northrop-fly etter ubåter i Ishavet, en tid var han knyttet til en amerikansk avdeling som drev vinterøvelser på Island. Han besøkte den lille norske vaktstyrken på Jan Mayen og flygernes treningsleir «Little Norway» i Canada. Med norske motortorpedobåter deltok han i offensive operasjoner i Kanalen, og med fly var han på rekognosering langt inn over det okkuperte Frankrike. Men hans største opplevelse var gjensynet med Norge fra luften. Han var også i land flere ganger — med våpen.

Da Nordahl Grieg søkte om å få delta i et bombetokt over Berlin, møtte han avslag gang på gang. Men han satte sin vilje igjennom. En kan ikke la være å spørre: Var det nødvendig? Det var nødvendig. For Nordahl Grieg var det nødvendig. Han var soldat, og han hadde sin bestemte oppgave som alle de andre. Noen av hans kamerater fikk ordre om å bombe Berlin. Han var satt til å skrive om det. En annen ville kanskje ha nøyd seg med å stå på flyplassen og ta imot flygerne når de kom tilbake, — de av dem som kom tilbake, — og skrive ned hva de fortalte. Men Nordahl Grieg måtte se og oppleve det alt sammen selv. Både fordi han ellers ikke kunne gi det riktige billede, og fordi han, som den gode kamerat han var, ikke var tilfreds med å sitte trygg og høste fruktene av de andres fare. Satte de sine liv inn, følte han det som sin plikt å sette inn sitt.

2. desember 1943 ved 7-tiden om kvelden startet Nordahl Grieg med et Lancaster bombefly fra Binbrook i nærheten av Grimsby. Flyet ble skutt ned over Tyskland, og hele besetningen — 8 mann — omkom.

H. G.

GULLTRANSPORTEN

I.

De siste månedene før det tyske angrepet bodde jeg på en seter i Venabygd ovenfor Ringebu i Gudbrandsdalen. Dit kom jeg etter 90 dagers nøytralitetsvakt i Finnmark med Alta Bataljon. Her oppe i fjellbygden skrev jeg, fisket ørret i hull som vi hugget i isen, og prøvde å skyte rev i måneskinnet gjennom en glugge i fjøset hvor en kunne ligge i dekning av lukten fra dyr og gjødsel, kort sagt levde i enslags trossig overbevisning om at fred var noe som engang for alle hørte oss til. De første dagene av april tok jeg en tur inn til Oslo. Den åttende april var jeg sammen med min senere kone oppe hos teatersjef Hans Jacob Nilsen, hvor jeg la fram planene for det vi skulle arbeide med denne sommeren: Et stort Wergelands-skuespill som skulle oppføres i friluft foran Aulaen om augustkveldene, med Gerd som Camilla Collett, og en film «Hoa» som handlet om en finnmarksk fiskerkone som tok til seg et drøss av fremmede unger ute på Fugløy. Denne kvinnen «Hoa» – ærfuglhunnen – skulle også spilles av Gerd, omgitt av de fire hundre tusen lundefuglene og de tredve ørnene som holder til på den herlige øya utenfor Lyngen, hvor min venn styrmann Bottolfsen bor og ekspederer lokalbåten ute på havet med et lommetørkle bundet om hodet og undertiden naken til beltestedet midt på svarte vinteren.

Vi var fortapt i disse interessante planene da sirenene skrek inne i Oslo og lyset gikk. Vi mente at det var et uhøvelig tidspunkt å holde luftvernøvelser på, da enkelte nervøse folk faktisk kunne tro at det var alvor; vi avtalte å reise sammen til Fugløy 10. mai. Kort tid etter gikk Gerd og jeg hjem til «Continental», hvor vi begge bodde. Luftvernøvelsene fortsatte imidlertid ut på morgensiden, og merkelige rykter nådde oss om at den tyske flåten holdt på å forsere Oslofjorden.

Vi lot oss ikke nevneverdig forvirre av slike utsagn, idet vi trodde at det måtte i høyden dreie seg om et sammenstøt mellom engelske og tyske sjøstridskrefter i anledning av at den britiske flåten nettopp hadde lagt ut miner på Norskekysten. At Norge var i krig tok det mange, mange timer å fatte. Jeg er redd for at min egen følelse av uvirkelighet bare gjenspeiler det som overmannet de aller fleste av mine landsmenn denne formiddagen, og som tapte krigens første ugjenkallelige timer for oss: vi hadde levd i fred i 125 år, og det tok oss en halv dag til å forstå at mennesker kunne være noe vi ikke skulle snakke med og komme til en ordning med, men helt enkelt noe vi skulle reise oss mot og drepe.

Ved frokosttid durte fly over hodene våre, en offiser i tysk uniform hastet inn i hotellvestibylen, spurte etter herr Quisling og i hans fravær etter den senere tysk-norske statsråd herr Hagelin, og reiste opp til ham i elevatoren. Ut på formiddagen hørte jeg et rykte om at det var utgått mobiliseringsordre i Kringkastingen, og sprang da over til Wergelandsveien 3 for å spørre generalkrigskommissæren hvorhen jeg kunne melde meg. På døren hans var oppslått en plakat hvor det var skrevet med rød blyant at «ingen opplysninger om mobilisering gis her». Jeg hamret på døren, og en svær befalingsmann hvis bryst etter god norsk skikk var dekket med flere sports- og idrettsmerker som fortalte i hvilken god form han hadde vært for en del år tilbake, kunne meddele meg at jeg bare skulle gå hjem.

Den egentlige hensikten med min reise fra fjellbygden til Oslo, var å gå til tannlægen, og jeg besluttet nå på ingen måte å forsømme min time hos dr. Lossius, da jeg hadde en uklar følelse av at det for fremtiden ville bli lite høve til slike fredelige sysler. Men neppe hadde Lossius boret ferdig og hans vevre assistent stoppet munnen min full av bomullsdotter, før jeg hørte ham utbryte: «Nei dægern gutt, der har vi tyskerne.» Jeg reiste meg opp i tannlægestolen og fikk se en lastebil merket «Hærens Flyvevesen» stanse utenfor, en grønnkledd soldat jumpet av med revolver i neven, to andre lå oppe på lasteplanet med et maskingevær. I første øyeblikk trodde jeg det var norske soldater, alle tre, men det var noe ubehagelig ved stålhjelmene deres. Disse tre tyskere ble mottatt utenfor skuespillerinngangen på Nationaltheatret av omkring tyve politibetjenter til hest og i stålhjelm, det demret da for meg at nå så jeg at Oslo overga seg.

Jeg bestemte meg til ikke å vende tilbake til Hotell Continental. Bildet av Quisling, mannen med de gale øynene, slapp meg ikke, jeg visste at av alle nordmenn hadde kanskje jeg angrepet ham med størst grundighet og forakt. Til jernbanestasjonene hadde jeg heller ikke lyst å gå, da jeg antok at de var bevoktet av quislinger eller tyskere. (Jeg visste ikke da at skipet med Gestapo-folkene var senket om natten i Oslofjorden, og at de som skulle ha besørget arrestasjonene denne morgenen hadde tilbrakt sine siste minutter med å svømme omkring i brennende olje.) Jeg ringte til Gerd og ba henne prøve å reise opp til Ringebu. Ut på ettermiddagen tok jeg en drosjebil for å komme meg ut av byen. Men da det begynte å skumre, nektet sjåføren å fortsette, det var forbudt å kjøre med lys, og han kunne ikke risikere bilen. Vi vendte tilbake. Quisling var nå blitt statsminister. Denne kvelden og natten var et mareritt. Hver gang jeg slo på radioen hørte jeg en ny meddelelse fra regjeringen Quisling om straff for å yte motstand mot tyskerne, omgitt av prektig nasjonal musikk som skulle fortelle det norske folk at vi endelig hadde funnet oss selv. Ryktet gikk nå at hele Oslo var innsirklet. Mens radioen spilte Seterjentens Søndag med en hjerteskjærende fiolinsolo, demret en plan i meg om å få en rettenkende venn, en læge, til å legge meg inn på sjette avdeling hvor jeg i ro og mak kunne tenke stillingen over.

Men om morgenen kom jeg meg ut. Radioen hadde meddelt at arbeidslivet skulle holdes i gang, og sammen med folk på vei til arbeidsplassen reiste jeg med første morgentog utover på Vestbanen. Jeg slo inn på Ringeriksveien, fikk en buss, og ut på formiddagen kom jeg til Hønefoss. Ingen tyskere var her, vakrere by hadde jeg aldri sett. Jeg hadde nå ikke noe inderligere ønske enn å få uniform og gevær, jeg syntes at en Krag-Jørgensen var selve talismanen som kunne overvinne den usynlige angstfulle giften i luften som de fremmede hadde brakt med seg, men offiserene som jeg meldte meg for, sa de hadde hendene fulle med å sende folk hjem. Jeg drog videre med bil til Lillehammer og med tog til Ringebu. Her fant jeg Gerd midt på natten. Neste morgen meldte jeg meg for de militære myndigheter, og i de par dagene som de sa jeg måtte vente var jeg oppe ved seteren min hvor jeg gikk flyvakt sammen med fjellbøndene. Men den 14. april fikk jeg reise ned til Jørstadmoen.

Over hele Gudbrandsdalen var det en folkereisning mot tyskerne, gutter på 15 år og syttiåringer hadde bundet nasjonalfargene om armen og drømte om makeløse skudd mot bombeflyene som drønnet over oss. Allikevel var det med en sann smerte jeg så på alle ansiktene i det toget som tok oss nedover; de hadde ikke villet denne krigen, de hadde ikke det fjerneste ansvaret for den; fåmælte brakte de med seg en atmosfære av dalens liv: vennlige ord til mennesker eller til hesten i stallens gode, luktende mørke. Hvor bunnsjofel og foraktelig var ikke den raseløse statsmannen nede i Berlin som skrikende ville tvinge sin vilje inn på disse milde, verdige mennene og som med sine mekaniske dødsfiksheter aldri kunne begripe dem, bare drepe dem. Vi ble en slags soldater på fem minutter. Ingen spurte oss etter navn eller matrikkelnummer (sånt ble ikke skrevet opp så lenge krigen varte), vi fikk springe inn i depotene og ta hva vi kunne bruke, geværer og noen uniformsplagg, og i fykende fart var vi underveis til gårdene hvor vi skulle holde til denne natten. Neste morgen var det alarm, fallskjermstropper var rapportert nordpå, vi hoppet på bilene og fikk beskjed om å lade mens vi suste bortover bygdeveiene. Flere på bilen hadde ikke tatt i gevær på tyve år og det hadde unektelig en slags spenning å kjenne bøsseløpene danse rundt tinningene på en i de krappe svingene, mens ladningsgrep ble foretatt undrende og i sterk tvil. Av og til møtte vi en ambulanse på vei sydover, ned fra fjellet.

Vi fikk ingen tyskere den dagen, og ut på ettermiddagen ble tredve mann av utrykningstroppen beordret tilbake til Jørstadmoen. Neste kveld fikk vi beskjed om å ta proviant for to dager og hundre patroner hver; i måneskinnet kjøre vi av gårde til Lillehammer hvor tyskerne nærmet seg; vi hadde med oss to nettopp ankomne kadetter og major Bjørn Sunde. Nå drog ambulansene med sårede nordover; det var kamper langs Mjøsa. Vi stanset på Lillehammer og fikk ordre om å besette stasjonen. Et tog ble nettopp satt opp; vi skulle følge med det som eskorte nordover. Arbeidere slet med å laste inn en uendelighet av kasser, noen på fem og tyve kilo, andre på femti, senere lærte jeg at det var tilsammen 1503 kasser, det var også noen små, ustyrtelig tunge bodegatønner med rødt lakksegl, og alt var merket med to svarte bokstaver NB. Det tok oss ikke lang tid å skjønne at det var hele Norges Banks gullbeholdning som nå ble stablet inn i godsvognene, gull for 240 millioner kroner. Ut på morgensiden drog vi av gårde; skjebnen ville at jeg kom til å være sammen med dette gullet dag og natt i over syv uker.

II.

Neste morgen på Otta stasjon så jeg for første gang ekspedisjonens leder, ingeniør Fredrik Haslund. Jeg kjente ham ikke dengang, men senere da vi i ukevis reiste alene sammen, fortalte han meg hvorledes han hadde fått denne oppgaven. Finansministeren, statsråd Torp, hadde den første krigsnatten klart å få gullet kjørt ut fra Oslo og det ble brakt i sikkerhet på Lillehammer. Da tyskerne nærmet seg ga Torp, i samråd med regjeringen, Haslund den mest utstrakte fullmakt til å få gullet av veien. Hele greia var imidlertid blitt låst inn i hvelvet i Norges Banks Lillehammeravdeling, og jerndøren var lukket med en innviklet overfallslås, hvis hemmelighet bare kjentes i Oslo. Haslund skulle nettopp til å sende bud etter dynamitt da en av bankfolkene trakk ham til side. Mannen ville gjerne si at han hadde stått i Quisling-partiet, Nasjonal Samling, det var han ikke glad over, og kunne han ikke få lov til å prøve seg på overfallslåsen? Han hadde en gang sett den bli åpnet og hadde en sterk hukommelse. Han kastet jakken, og mens svetten silte nedover ansiktet hans, sloss han i 2 timer med låsen, det var som han kjempet med Quisling, og han vant. Døren sprang opp, og de 1503 kassene ble kjørt til toget.

Haslund viste seg å være den ypperste sjef en slik ekspedisjon overhodet kunne få. Han satte sin stolthet i praktisk talt aldri å vise sin fullmakt, og dette standpunkt var jo også en nødvendighet for å holde ferdens karakter absolutt hemmelig. Desto mer beundringsverdig var hans evne til, kledd i sportsdrakt og med skilue på hodet, blid og litt tykkfallen, å få alle han møtte til å underordne seg hans bestemmelser; oberster og fylkesmenn og alle slags folk fulgte hans minste vink. Bare ved særlig viktige høve – som for eksempel da det gjaldt midt under englendernes tilbaketog i Romsdalen å skaffe 25 tomme lastebiler i løpet av en halvtime, brukte han sterke virkemidler, idet han da hengte en grå militærkappe, tatt fra en av kadettene, løst over sine skuldrer; han var da aldeles uimotståelig. Etter den første uken ble han syk, og fikk voldsom bronkitt med høy feber, men tok alle avgjørelser med samme faste elskverdige dovenskap.

Det beste han visste var oliven, og under Moldes brann reddet han et stort glass med oliven; når han syntes at noen av oss hadde fortjent å roses for vårt arbeid tok han oss til side og bød oss et av disse delikate bær; det var som å få en høy orden. Han utviklet under ferden en sterk sans for ting med affeksjonsverdi: et pledd som hadde svevd ut fra et brennende hus, en brun skinnvest han hadde funnet på gaten, en koffert med tolv revolvere som var kommet i hans vei, og en lang fin kikkert som han hadde stjålet fra major Sunde, omfattet han med rørende kjærlighet; da vi etter noen uker kom ombord på en fiskerskøyte, lå han gjerne om kvelden og kjærtegnet disse ting før han sovnet.

På Otta ventet vi i et døgn mens jernbanelinjen over Dovre ble ryddet for fallskjermstropper. Omkring 200 tyskere var dalt ned, og de fleste var tatt i luften, men en del hadde forskanset seg på bondegårdene. Det viste seg at det var bror til majoren vår (som forresten var major han også), Arne Sunde, som ledet opprenskningen innover fjellet. Så var linjen fri, og det første toget kom rullende nordfra inn på Otta stasjon. Det var tre vogner smekkfulle av engelskmenn. De hadde tommeltottene i været, og vi tenkte at nå kom hjelpen og dette var bare begynnelsen. Vi snakket om at vi sikkert kom til å feire 17. mai i Oslo, og mens vi kjørte om natten over fjellet nedover mot Romsdalen, tok hjertelaget makten over oss og vi følte nesten medynk med tyskerne som var fanget sydpå som i en felle med Skagerak blokert utenfor. Enkelte av oss mente at for å spare en uvettig nedslaktning av mennesker, måtte man kunne gi disse ulykkelige en chanse til å dra tilbake til Tyskland over sjøen med et slags leide. Med disse tanker gikk natten, og vi nådde Åndalsnes om morgenen, hvor vi straks ble bombet av tyskerne etter alle kunstens regler. Flyene gjorde hva de ville, stasjonsbygningen stod og skalv, en bombe falt i skråningen tyve meter fra godsvognene, en annen i banelegemet så gruset gjøv over oss som lå på vakt mellom hjulene.

Ikke langt borte var en del av de fangne tyske fallskjermstropper innesperret i en kjeller. De hadde gjort forskjellige streker under sitt opphold på Dovre; en norsk offiser og to soldater som hadde kommet opp til en av deres stillinger for å forhandle etter at det hvite flagget var heist, ble skutt ned av dem på to meters hold. Nå var de fanger hos nordmennene og deres landsmenn bombet dem, og de hadde i den anledning laget et talekor: Folkeretten! Folkeretten! Fanger skal flyttes vekk fra krigssonen etter folkeretten! skrek de. Våre soldater brakte dem hurtig i sikkerhet.

Det var planen at en del av gullet skulle sendes over til England, og mens vi ventet på en engelsk krysser, kjørte vi det vesle toget opp til Romsdalshorn stasjon hvor det ble satt inn på et sidespor et stykke borte. Siden jeg var den eneste som kunne engelsk, ble jeg vaktsjef på stasjonen for å ta imot opplysninger om skipet fra det engelske hovedkvarter. Dagen etter ble jeg stasjonsmester også; betjeningen flyttet opp på en gård under fjellet. Tyskerne bombet omkring oss dag og natt, rapportene langs linjen kom til meg: det var brennende stasjonsbygninger, banelegemet revet opp, tog som stod fast, og disse beskjedene ble da sendt videre med anmodning om banemannskap og soldater, og så slet folk uoppholdelig, og nye meldinger kom endelig i telefonen om at bruddstedet var reparert og togene gikk, og så var bombeflyene der igjen, og dødstrette menn fortsatte sitt håpløse slit for å holde linjen åpen. Mange av jernbanefolkene hadde i sin ungdom vært anleggsarbeidere på denne banen, de hadde fått fast jobb som voktere av den, de hadde sett en dyp og fornuftig glede i å kunne bringe liv langs skinnene sine nedover den øde Rauma-dalen og verne livet mot steinras og flom, de hadde fått koner og barn i de små husene sine, der grodde de som revebjeller i det gule banegruset en sommerdag. Og nå ble alt ødelagt, banen og hjemmene, smadret, revet bort, forvridd av noen tåpelige ødeleggelsesprofesjonister fra et fremmed land. Lutende gikk mennene oppover linjen til det nye bruddstedet. I de fem-seks dagene jeg lå på stasjonen med fire ordonanser var det ikke en sammenhengende times søvn.

En natt kom krigsskipet, og en godsvogn med gull ble sendt nedover og brakt ombord; vi ble tilbake med storparten på Romsdalshorn for å se om situasjonen avklaret seg.

Flere tog med englendere var nå dradd oppover Raumadalen; en natt innskipet seks-syv hundre mann seg fra vår stasjon. De kom marsjerende ved midnatt og hadde bestilt toget sitt til kl. åtte om morgenen. Hele perrongen stod fullstablet av ammunisjonskasser. Da jeg visste at vi ble bombet allerede klokken fem, besvor jeg den engelske majoren om å komme av gårde før. Jeg viste ham jernbanevognene som stod borte i halvmørket og sa at der borte har vi det dyrebareste som landet eier, og han mumlet at han ville ikke for noen pris skade kongefamilien og de små prinsessene, og vi fikk faktisk ammunisjonskassene opp i et tog og vekk en halv time før bombeflyene kom. Disse troppene var prektig utstyrt; særlig vakte det min nysgjerrighet at de hadde noen berg av hvite bokser stablet opp på perrongen, påskrevet ordet «water». Jeg tenkte at dette var muligens et nytt ukjent sprengstoff, og ba i et fortrolig øyeblikk en av offiserene si meg hva det var. Det er vann, ferskt vann, drikkevann, «water», forklarte han meg; de hadde brakt det med seg fra England. Fattigslig betraktet jeg landskapet rundt meg som bruste under vårløsningen; kanskje hadde disse englenderne hørt om at det vitterlig fantes enkelte bekker og elver i landet vårt, men sammen med andre rykter som gikk i denne tiden var nok også dette blitt betraktet med sunn skepsis.

Disse døgnene på stasjonen var ikke uten lykke. Linerlene hoppet på den snøbare jorden utenfor vinduet mitt, og høyt over alt stod Romsdalshorn skinnende mot den blå aprildagen, med kveldens bleke rosenskjær over snøen, eller i gråblå gotikk mot stjernehimmelens rene kulde. Det blir en egen skjønnhet over naturen når man betrakter den mellom bombardementer, en høy visdom som er endog for uoppnåelig til å virke som en bebreidelse eller anklage overfor menneskenes triste mangel på format; i samværet mellom dette fjellet og meg hadde jeg således et pinlig inntrykk av at interessen var på min side.

En dag kom ordonanser susende på motorsykler, de første antydninger var i luften om at englenderne trakk seg tilbake i Gudbrandsdalen og at tyskerne muligens var her om ikke så lenge. Haslund stampet da fram fem og tyve lastebiler, og med en gudbrandsdøl henslengt oppe på hvert las (à 10 millioner kroner), satte karavanen seg i bevegelse. Utenfor Åndalsnes ble vi angrepet av fly som kastet små bomber og maskinskjøt langs veien. Haslund og jeg som var i forreste bil sprang inn i kjelleren på nærmeste hus; her lå det allerede en rekke engelske soldater med ansiktet presset ned i jordgulvet mens murpussen raslet ned på stålhjelmene deres hver gang huset ristet. Vi fant et vaskevannsfat av sink og la det over hodene våre.

Haslund var i det prektigste humør, idet han nettopp hadde hatt følgende tilfredsstillelse: På denne turen hadde han fått en nominell utnevnelse som «sekretær i Forsyningsdepartementet» for overhodet å være noe, og hadde ved sin skånselløse rekvireringsvirksomhet skapt respekt for denne stilling over hele Romsdalen. Nå skulle det hende at en byråsjef i Forsyningsdepartementet nettopp var kommet på disse kanter, og som alle andre måtte han gjøre rede for seg overfor de militære myndigheter. Alt gikk ypperlig inntil offiseren tilfeldigvis kom til å spørre ham: Kjenner De Haslund? Byråsjefen svarte med stor styrke: nei, han kjente ham ikke. Hans skjebne var beseglet, under skarp bevoktning ble den ulykkelige straks ført i arrest; tanken på dette fylte Haslund med en stille glede. Ut på morgenen kom vi til Molde, hvor vi bar kassene våre inn i kjelleren på konfeksjonsfabrikken. Hvor alt var vel ordnet i denne byen! Ivrige lotter og sykepleiersker sprang omkring, frivillige med armbind patruljerte i gatene, luftvernet holdt vakt og sirenene gikk hver gang fly nærmet seg. Noen dager etter var alt brent ned, uten et liv mellom ruinene. Senere når jeg hørte luftvernalarmen gå i andre små norske byer, følte jeg det som noe gripende og vemodig, det var det patetiske signalet om at nå skulle fornuftens spinkle verden gå under.

Når vi ikke hadde vakt i kjelleren, lå vi gjerne oppe i skogen. Det var alltid noe å se på: fly i angrep på krigsskip rett utenfor i den stille klare vårdagen, det var som en kamp mellom ørn og nise, bombemaskinen stupte ned og skipet jog til siden, stanset, skjøt fram igjen, og vass-søylene av bombene skjulte det nesten for øynene våre. Snart kom turen til oss på land, flyene gikk ned over skogen hvor vi lå, kastet brannbomber og skjøt med maskingevær på veier og stier; de var ute etter noe bestemt: i nabohuset her mellom trærne bodde den norske kongen. Byen ble bombet og tent i brann, på mangfoldige steder; flyene skjøt på enhver som prøvde å slokke. Så flammet alt, med den brennende kirken for siste gang kneisende opp over de små husenes ildebrann; ved dette synet av rødglødende rykende tilintetgjørelse overmannet følelsene en av våre gudbrandsdøler, og han tok sterkere i enn noengang før eller senere på turen: «Dettane var stusslig,» utbrøt han.

Engelskmennenes tilbaketog var nå en kjensgjerning, og vi skjønte at Sør-Norge foreløpig var oppgitt. Om natten skulle vi ta gullet ombord i en britisk krysser som også skulle bringe Kongen og regjeringen i sikkerhet. Vi begynte å bære de små trekassene ombord, det var lyst som dagen av flammehavet, overalt brente det. Trebryggen under føttene begynte å ta ild. Kapteinen på krysseren ropte at han kunne ikke vente lenger. Plutselig stupte to tyske fly ned over bryggen og skipet, og begynte å bombe. Krysseren kom seg unna; vi stod igjen på den brennende bryggen med omkring hundre millioner i gull; vi visste ikke hvor vi skulle finne regjeringen; det eneste sikre var at tyskerne nærmet seg.

III.

Gjennom flammehavet kjørte vi bilene ut av Molde; det eneste menneske vi så, var stedets politimester. Han hadde i sin tid hatt min far som lærer, og vi hadde i de første fredelige dagene av og til snakket sammen. Nå gikk han med voksdukstrekk over politimesterluen, med ildskjæret spillende i det blanke stoffet, han vandret en ensom runde i de brennende gatene mens han ettertenksom røkte sin snadde. Da jeg stanset for å si farvel til ham, slo han ut med hånden: «Her har ingen vennehånd syslet,» sa han stillferdig med et sitat fra sagaen og gikk videre mellom det som engang hadde vært hans by.

Noe av gullet hadde Haslund fått ombord på en liten lokalbåt, «Driva»; det var planen at den skulle gå rundt Hustadvika og møte oss på Gimnes, hvor vi skulle dra med resten av kassene på lastebiler. Om morgenen ble «Driva» bombet og styrmannen satte den på grunn, folkene sprang på land; i en time skjøt flyene på dem med maskingevær. En bankfunksjonær ble såret, en annen fikk et sjokk så han døde da han kom bort til oss om morgenen.

Gullet fra «Driva» og gullet fra lastebilene ble nå tatt ombord i fem fiskerskøyter som Haslund straks hadde på pletten. Han besluttet å dra nordover for å prøve å finne regjeringen. Vi var nå blitt et helt følge, foruten oss tredve soldater var det førti-femti sivile, mest regjeringsfunksjonærer. Vi ble fordelt ombord i de fem skøytene og ved midnattstid drog vi nordover.

Denne siste kvelden i Sør-Norge husker jeg som bleke trette ansikter i skumringen; soldater og offiserer snakket om demobilisering; var ikke alt slutt? Mange av dem hadde i ukevis slåss med rifler mot stridsvogner og bombefly; nå var den siste illusjon om hjelp utenfra drept i dem.

Det ble en langsom reise fra øy til øy; det var uavbrutt flyvirksomhet så vi gikk bare de få timene om natten da det var skumt; om dagen spredte vi skøytene rundt i vikene og alle hadde ordre om å holde seg skjult omkring i husene.

Her oppe var et slags ingenmannsland hvor folk betraktet fremmede med sterk mistenksomhet. Jeg husker en gammel handelsmann som hadde en uutryddelig tro på at vi var forkledde tyskere og forræderiske nordmenn. Med samtidig dempet og hatefull stemme bygde han opp grunnen til sin visshet for meg: Vi hadde tyskere med. Det var riktig at det var to emigranter ombord; vi prøvde alltid å holde dem borte fra folk, men de hadde ikke likt å ligge på gulvet i skolehuset med oss andre, og hadde derfor hatt den ypperlige innskytelse å gå ut på bygda og be om seng på gebrokkent norsk.

Han fortsatte: Offiseren deres kaller seg major Sunde; men major Sunde talte nettopp i radioen fra London. Jeg prøvde å forklare at det var to brødre som begge var majorer; han sa: Dere har tatt papirene og uniformen hans. Han fortsatte: Dere er så dumme også. Et kvinnfolk på en av skøytene som alltid holder seg med den tyskeren dere kaller major Sunde, sier at det er major Sunde i London hun er gift med.

Jeg ville si til ham at slik var det også, men han bare så på meg med underlig døde øyne som var utslokt for annet enn hån, og rodde bort. Flere på bryggen var enige med ham, at hadde de bare hatt våpen, skulle de ikke tålt slik tyskerpakk en time lenger iblant seg.

En morgen ved 3-tiden gikk vi i land på en øy like ved Trondheimsfjorden. Alle var kommet i land fra skøytene og brakt under tak; jeg stod i døren sammen med Haslund da et tysk fly strøk så lavt ned over skøytene og huset at vi skimtet flygernes ansikter rett ute i luften, mens de veldige mørke vingene tok alt og alle i sin faderfavn. Vi likte oss ikke. Denne øya tilhørte det tyske okkupasjonsområdet omkring Trondheim; når folk her ute skulle kjøpe varer drog de dit inn, det ble sagt at tyskerne hadde en av sine folk på telefonsentralen. Visste de om oss? De tyske troppene hadde nå besatt strøkene hvor gullskøytene hadde gått ut fra; også fra den kanten hadde de etter all sannsynlighet greie på oss. Hver time måtte vi ihvertfall regne med at jakten på oss begynte; og nå var det slutt med mulighetene for å reise bare noen mørke nattetimer; vi skulle over Frohavet med mange timer i klinkende dagslys.

Haslund holdt nå et lite krigsråd med major Sunde, sin svoger ingeniør Gleditsch som hadde assistert ham ved flere høve underveis, og meg. Her ble det bestemt at Gleditsch og jeg skulle gå ut til havs med den minste skøyten som var å få og søke i 24 timer etter et britisk krigsskip for å be om assistanse. De andre 5 skøytene skulle i skumringen kjøre ut til en liten øy og vente på oss der ute til neste midnatt. Kom vi ikke dit innen da, ville de gå uten oss.

Jeg fikk ordre om å ta av uniformen og kle meg som fisker, og i dongeriklær og sjøstøvler drog vi ut etter middag på en liten motorkutter. Ingen båt var gått til havs herfra de siste ukene; vi følte at hver kvartmil vi gikk utover hopet seg opp som et fellende indisium mot oss. Ved seks-tiden kom et tysk fly utover. Vi hadde garn på dekket og hadde tatt lukene av for å vise at vi ikke hadde noe å skjule; selv stod vi og var troverdige ved rekken. Flyet sirklet rundt oss og strøk tilbake igjen mot Trondheim. Øyene sank i synsranden bak oss og alt var bare hav. I samme impuls satte vi begge inn med arien fra Madame Butterfly om et skip i horisonten for om mulig pa denne måten å gande det fram. Det kom ikke. Rundt omkring var emaljeblank blekblå sjø og fugler som jog bortover. Det skumret og vi tok hver vår vakt. Det vi på hele turen var mer redd for enn for tyske fly var tyske u-båter, for de kunne, om galt skulle være, ta folk til fange. Denne mørknende sommernatten ute på storhavet hadde sine interessante virkemidler for den som stod ved rekken fortapt i slike tanker: Sjøfugler trakk sin periskopfure bortover sjøen, og en gang skjøt en hval opp et stykke borte. Ved midnatt var det nyheter i radioen fra England. Vi hørte da at englenderne hadde reist også fra Namsos; det betydde formodentlig at det ikke fantes et engelsk skip på disse kanter. Og hvis vi så et skip, behøvde det på ingen måte være engelsk. Vi oppga tanken på å signalere hvis vi så noe krigsfartøy (vi hadde med oss lommelykt for å kunne blunke S.O.S. og to flagg så vi kunne heise «N.C.»: øyeblikkelig hjelp). Vi bestemte oss for å gå straks inn til Sauøy, hvor de andre etter avtalen skulle være klokken fire denne morgenen. Da vi kom dit inn, var ingen skøyter kommet. Vi ventet til ut på dagen, og begynte å bli engstelige. Gullskøytene kunne være blitt bombet, det kunne også tenkes at tyskerne hadde slengt ned fallskjermstropper (et par dager etter ble øyene besatt med 250 tyske soldater). Vi fant ut at jeg fikk gå innover med en liten motorbåt og se etter dem, mens Gleditsch ble igjen med skøyten der ute hvis de andre skulle komme.

Noen timer etter fant jeg Haslund inne på øya, i en ny havn. Han hadde bestemt seg til å oppløse hele ekspedisjonen. Vi måtte regne med at tyskerne var nordover langs kysten, og vår chanse var å snike oss mest mulig ubemerket forbi dem. De fem skøytene med sivile og militære fikk greie seg nordover som de best kunne. Han hadde fått gullet låstet over på to nye ukjente skøyter og ville gå over Frohavet med færrest mulig ombord. På den første skøyten ble det, foruten mannskapet, Haslund og meg; på den andre Gleditsch med kona hans, Neni Haslund Gleditsch, og overrettssakfører Ording i Norges Bank.

Her på øya tok jeg farvel med mine Gudbrandsdalskamerater. Jeg var blitt dypt knyttet til dem; jeg avtalte med flere at vi skulle bli åtti år og sitte i solskinnet på grasvollen utenfor seteren min i Venabygd. Jeg traff dem ikke igjen nordpå; jeg tror de ble demobilisert denne kvelden. De hørte vel til i det Sør-Norge som nå var tapt, med åkrer og skoger mellom fortrolige dalsider. Tanken på å reise ut i dette uvettige lyshavet som lå foran oss, uten et holdepunkt eller et mål, måtte synes dem som en seilas utfor verdens ende.

Selv var jeg glad jeg fikk fortsette. I virkeligheten var vi på en merkelig lidenskapelig måte blitt knyttet til dette gullet, vi voktet på kassene under alle omlastingene og var nær dem ombord som en dyremor sine unger. Egentlig tror jeg ikke at det var skrevet ved min vugge at jeg skulle være med og passe en slik last, århundrers gnieraktig oppsamlede skatter, mangfoldige tonn av gullbarrer, gullkroner, gullfrancs og tunge Maria Theresia-daler. Men lasten vår hadde et eget hemmelig liv; det var noe av forutsetningen for et fritt Norge som lå ombord i skøytene våre, muligheten til å få kjøpe våpen, gjenreise hæren og en dag skure bort fra landet det slimet som de fremmedes seier hadde lagt over alt.

De to skøytene drog utover mot Sauøy hvor vi hentet Gleditsch. Her hadde jeg en del å betale, jeg hadde leid en motorbåt en hel dag og kjøpt forskjellige ting, men ingen ville høre tale om å ta imot penger fra oss som stod i regjeringens tjeneste. «Betal oss engang i et fritt Norge!» sa de til slutt da vi gikk ombord.

Så stakk vi til havs; vi ville gå utenskjærs langt nordenfor Rørvik, for vi visste ikke hvor langt tyskerne var kommet. Dessuten hørte vi at norsk torpedobåt «Laks» med tysk mannskap patruljerte innenfor, og selv så vi røyken av en damper som gikk innover mot Trondheim. I dette område var tyskerne herre på sjøen.

Vi kom over. Et par ganger ropte utkiken: Fly! og vi sprang nedenunder, tok livbeltene på og holdt oss skjult, mens vi ventet på at motordrønnet skulle gå forbi eller bomben skulle komme. Det var så blikk stille at vi også kunne tenke oss at flyet kunne gå ned på sjøen, og de tolv revolverne i Haslunds koffert var derfor delt mellom oss.

Fly var over oss også den neste dagen da vi gikk nordover mellom øyene; for sikkerhets skyld malte vi nytt kjenningsmerke på skøytesiden. Men de skjøt ikke på oss.

Først i fjordgapet et stykke utenfor Harstad hadde vi en slags forskrekkelse. Jeg satt nede i kahytten da Haslund vennlig ropte til meg at nå stakk en u-båt ned tyve meter foran baugen på oss. Den var kommet opp like før og dukket under da den fikk øye på skøyten. Skipperen vår søkte etter avtale øyeblikkelig mot land og i maskinen stod en av karene ferdig til å åpne bunnventilen hvis u-båten kom opp igjen» og ville undersøke oss. Vi hadde bestemt oss til å senke skøytene hvis noe sånt skulle skje.

Vi kom imidlertid uhindret til land, og fra nærmeste gård telefonerte vi til de sjømilitære myndigheter på Harstad og rapporterte hva vi hadde sett. En liten stund etter kom et fly utover og kastet ned raketter til en destroyer ute i fjorden; jageren begynte å skumme fram og tilbake, vi hørte noen dumpe undersjøiske drønn. Senere fikk vi vite at en tysk u-båt skulle vært senket der ute denne ettermiddagen, og tanken på at det kanskje var vår, hørte – ved siden av byråsjefen i Forsyningsdepartementet som ble arrestert på Åndalsnes for hans skyld – til Haslunds kjæreste drømmer; brakte jeg samtalen inn på disse ting, bød han meg straks en oliven.

Så fortsatte disse to fanteskøytene sin ferd nordover, vi stod på dekket og så hoa svømme med ærfuglungene sine langs rekken, og vi hadde kanskje vårt å tenke på; vi satt nede i den mørke kahytten og sprøytet boksemelk i kaffen omgitt av gull for femti millioner. Det ble kaldere, og en dag med snøbyger stod vi oppover Tromsøsundet. En vaktbåt med marineflagget kjørte opp på siden av oss, en gast stod ved maskingeværet med fingeren på avtrekkeren. Vi gjorde greie for oss, og gikk inn til land og kastet anker. Vi var framme hos regjeringen.

Neste dag kom Torp ombord på skøyten vår. Vi hadde fortalt ham hvor høyt vi satte de to skipperne våre som dag og natt hadde levd for denne oppgaven å få lasten fram, og han sa at han ville anbefale dem begge til Kongens fortjenstmedalje i gull når krigen var forbi. Han holdt en liten tale for dem nede i kahytten og takket dem, og de reiste seg høytidelig og svarte: Alt for Norge.

Gullets nærvær i Tromsø måtte holdes så vidt mulig hemmelig, og det var uønskelig at nye folk skulle blandes opp i ekspedisjonen. Haslund – med meg som hans håndgangne mann – skulle fremdeles ha ansvaret for gullet mens vi lå i Tromsø, og vi skulle også være med å få det i sikkerhet ut av landet. Vi flyttet foreløpig alt over på én skøyte, og når vi om kvelden kløv opp i de høyfylte køyene våre for å bli bitt av loppene, var det med vissheten at det nå var jamt hundre millioner som var i vår varetekt.

Vår drøm på dette tidspunkt var å rekvirere en ishavsskøyte, få et par maskingeværer ombord og stikke over Nord-Atlanteren med gullet til New York, og være ferdig med det. Men da en engelsk krysser var i nærheten ble det til at vi skulle ta lasten over til London som en mellomstasjon.

En norsk major i Tromsø som visste at jeg selvannen skulle ombord på en britisk krysser med 6 millioner pund i gull, mente at det ville virke forbausende om det var som menig soldat eller ennå verre: som norsk dikter, at jeg kom entrende opp fra en fiskeskøyte med en såpass rund sum mellom hendene. Han utnevnte meg derfor til fenrik den siste kvelden på Grand Hotel, Tromsø – og noe senere på natten til løytnant. Ved ett-tiden måtte jeg dessverre bryte opp.

Men allerede den første natten ombord, mens jeg satt med mine britiske offisersbrødre ved en whisky og soda før vi i fellesskap skulle begynne å telle kassene, merket jeg at jeg i sørgelig grad ennå besatt sivilistens fredsommelige sinn. Vi snakket om tyskernes grusomheter i Narvik-området, og en sa ettertenksomt: «Det finnes bare én god tysker, og det er en død tysker.» Interessert utbrøt jeg: «Mener De Stresemann?» Man brakte høflig samtalen hen på noe annet.

Sjefens salong ombord var nesten yndefull med storblomtret trekk over de dype stolene, men de tandre, eplegrønne jernveggene var gjennomhullet og revet opp etter et ferskt bombardement. To ganger ble vi bombet før vi gikk fra Nord-Norge, men det nærmeste nedslaget var omkring tyve meter borte. Da vi strømmet opp på dekket, i det øyeblikket flyene hadde kastet sine siste bomber og drog av gårde, ilte mannskapet til båtene og begynte å slenge opp alle de døde fiskene som fløt opp i vannskorpen etter eksplosjonen. Langs rekken stod hundrevis av gaster som utbrakte begeistrede hurraer hver gang en særlig stor torsk ble kastet i været. Det var faktisk som de henrykt betraktet dette som bombingens egentlige mening.

Noen dager etter var vi i en engelsk havn. Her møtte det opp en representant fra Bank of England, som reiste sammen med Haslund og meg til London; to stålvogner med gullet ble bevoktet av detektiver fra Scotland Yard.

Da vi kom til Paddington, leverte vi to nordmenn billettene våre fra oss til kontrolløren og gikk videre, men hva ble det av vår engelske venn? Han ble holdt tilbake ved utgangen, det viste seg at han hadde bare et papir stemplet og undertegnet av Bank of England om at han hadde fri reise, men kontrolløren mente at han skulle ha innløst en billett med dette papiret. Dette trettet de om, inntil jernbanefunksjonæren ble utålmodig og lot ham vente til hele strømmen av reisende var gått ut av perrongen. Representanten fra Bank of England stod og trippet forbitret mens han holdt i hånden sitt papir med dets latterlige underskrift, og stirret lengselsfullt etter stålvognene hvor han nå hadde ansvaret for mottagelsen av 6 millioner pund Sterling. Som sistemann travet han sammen med kontrolløren til stasjonsmesterens kontor, hvor han i over en halv time måtte stå til rette for sin forbausende mangel på omtenksomhet.

Mens vi gikk og ventet på ham, sa vi til hverandre den setningen som vi så ofte hadde hørt under felttoget i Norge og hvis mystikk vi faktisk bøyde oss for: «Det er slike ting,» sa vi, «som gjør at engelskmennene vinner krigen.»

I et møte i den norske legasjon neste dag ble det bestemt at Haslund og jeg skulle fortsette med gullet til New York ombord på en norsk lastebåt. Etter noen timers betenkningstid ba jeg om å få reise tilbake til Norge. Jeg hadde fått den store lengselen etter øyer og hav hjemme, etter hoa, og kameratene i Alta Bataljon som sloss i fjellene ved Narvik.

Så kom 7. juni med meldingen om at krigen i Nord-Norge foreløpig var slutt og at regjeringen var reist av landet. Jeg visste nok at jeg engang kom tilbake til et fritt Norge, men først ville det bli andre kamper, og først skulle vi komme til å lengte som ingen andre nordmenn har gjort.

ØYA X

Omkring 20. juni 1940 sendte Nordahl Grieg og Olav Rytter inn følgende søknad om opprettelse av en radiostasjon på Jan Mayen til den norske regjering i London. Under et senere møte med Grieg og Rytter ble planen tiltrådt av daværende løytnant Martin Linge, som ville lede den militære side av saken, videre av bestyrer av Fauske telegrafstasjon Ivar Fjeldstad og distriktsingeniør Reidar C. Halvorsen, som hadde overvintret som radiomann på Jan Mayen.

Under vårt arbeid etter oppdrag av regjeringen for å skaffe en kortbølgestasjon til Nord-Norge, møtte vi nesten fra begynnelsen et avslag basert på en politisk-strategisk betraktning, som lot oss ane og senere overbeviste oss om at Nord-Norge skulle evakueres. Vi hadde selvfølgelig også selv regnet med den mulighet at Nord-Norge skulle bli erobret av tyskerne, og vår plan var i så fall å berge kortbølgestasjonen over på X, og fortsette kringkastingen derfra.

Denne situasjon er nå faktisk inntrådt. X er nå det eneste norske territorium som kan komme på tale for en slik kringkastingsstasjon. Vi foreslår derfor for den norske regjering at der opprettes en norsk kringkastingsstasjon på det frie norske territorium X, og at den organiseres i form av en militær ekspedisjon.

Vår oppfatning er: At selv om den nåværende meget utlfredsstillende ordning med norske sendinger innenfra B.B.C. blir utbedret, ja selv om det skulle lykkes å skaffe en selvstendig norsk kringkasting i Stor britannia, kan det aldri bli annet enn en utilstrekkelig nødsforanstaltning.

Det er vår oppfatning at under de harde tider som venter vårt folk hjemme med en blokert kyst, vil det være av den største viktighet at det frie Norges stemme kommer fra en del av vårt eget land og fra landsmenn som lever under minst like harde naturforhold som de selv. Vi vet ikke hvorledes stemningen hjemme kan utvikle seg, og den situasjon kan tenkes at slike momenter kan komme til å spille inn. En kringkaster på X kan holde i live og utdype solidariteten mellom dem som ble igjen og dem som har måttet forlate landet. Vi har også den oppfatning at en kringkaster på norsk grunn ikke bare følelsesmessig, men også faktisk vil overfor landsmenn kunne tale Norges sak klarere og mer overensstemmende med norsk lynne enn en norsk kringkaster i utlandet noen gang kan bli i stand til.

Med hensyn til X's beliggenhet, er de sendertekniske forhold ypperlige, og det skulle være de beste muligherter for å relé-sende viktigere taler og foredrag fra London. Grunnstammen i stoffet måtte selvsagt bli telegrambyrået, og en nyorganisert meldingstjeneste fra det tyskbesatte Norge. Dertil kommer da de programposter som medarbeiderne på stasjonen X selv kan få i stand.

Når vi foreslår at kringkasteren på X organiseres helt militært, er det fordi det selvsagt ikke er utelukket at X vil bli angrepet av tyskerne. Vi tror det måtte gå an å plasere stasjonen på et sted som er vanskelig tilgjengelig og kan forsvares med maskingeværer og noe artilleri. Selve stasjonen måtte sementstøpes og være noenlunde sikker for bombardement fra luften og sjøen. Det er forutsetningen for hele denne planen at i tilfelle angrep skulle stasjonen forsvares til det ytterste.

Vi er helt klar over alle vanskeligheter, men vi tror også at vårt land er i en slik stilling at selve vanskelighetene har en viss positiv verdi.

Nettopp ved å våge noe, for å holde det frie norske ord levende på det siste frie norske territorium, vil vi kunne være på den riktige talefoten med våre landsmenn under fremmed åk.

En slik stasjon kan bli et viktig ledd i den linje av aktivitet og pågang som må til hvis vi skal ha rett til å få landet tilbake. Selvsagt melder vi oss begge til denne tjenesten. Vi har også innhentet opplysninger om andre praktiske og tekniske sider av saken som vi kan forelegge regjeringen.

Olav Rytter.       Nordahl Grieg.

DE NORSKE MOTORTORPEDOBÅTENE

22. september 1940.

Den siste tilveksten til marinen vår er motortorpedobåtene. Jeg kommer nettopp fra en marinestasjon ved sydkysten som er basis for noen av de britiske og norske båtene.

De brukes først og fremst til angrep, utrustet som de er med torpedoer og dypvannsbomber. De spiller sin lille rolle i det store flåtevaktholdet nå da de tyske hærene skal forsøke å komme over Kanalen, den store våte grøften på 40 kilometer og mer. Om det skal ikke fortelles her, men om en annen side av arbeidet deres, som en slags førstehjelp i kampene her nede.

For noen tid siden ble en konvoi av britiske og allierte skip angrepet av åtti tyske bombefly. Et par handelsskip ble senket, sjøfolkene svømte for livet. De norske motortorpedobåtene gikk ut. Sjefen for den ene sprang i sjøen sammen med noen av karene sine, og holdt de sårede oppe til de kunne fiskes ombord. En annen av båtene våre, som hadde fått berget en del folk opp på dekket, ble angrepet av tre tyske bombemaskiner. Et fly stupbombet, kastet seks bomber omkring den vesle båten, vass-sprøyten av nedslagene hev den bokstavelig opp i luften, men den norske gasten ved maskingeværet kom seg hurtig på beina og fikk sendt en serie i flyet da det rettet seg opp igjen og mistet fart. Han rispet det opp fra halen og framover, det styrtet i sjøen, og de kom seg i land med de bergede. Så gikk de ut igjen for å se etter flere. Den ettermiddagen jeg kom ned til dem, kjørte nettopp en av de engelske kameratbåtene inn på havnen, sjefen var skutt i maven, et par til var såret, de hadde holdt på å fiske opp en tysk flyger, da en nazimaskin gikk ned og skjøt på dem.

Snart etter drog vi til sjøs med en norsk motortorpedobåt. Det var luftkamp over oss. I den tynne klare septemberluften kom de tyske maskinene innover mot England, bølge etter bølge – bombeflyene som bittesmå elfenbenssplinter i blået med jagerne sine høyere som hvite dansende støvfnugg. Hurricanes og Spitfires tar imot dem, de hvirvlende prikkene der oppe er skjebner, liv og død, svarte røkstriper styrter ned inne i landet bak de solhvite kalkklippene.

En flyger skal være gått ned i fallskjerm, 12 sjømil til havs, det er ham vi skal søke etter.

Vi fant ham ikke. Vi krysset i fem timer, så måtte vi dra tilbake igjen. Men for meg var det en opplevelse vel verd å lære å kjenne båten og mennene.

Det gikk med forrykende fart. Bak oss frådet en veldig hvit skumskavl som regnbuene glitret i og som lyste isblå i måneskinnet da natten falt på.

Mannskapet ombord var unge folk, må være det. Denne båten som er skapt for fart og dristighet, krever menn som er i slekt med den selv. De minner vel mest om flygere, utsatt for omtrent samme psykiske og fysiske påkjenning: uke etter uke er de i beredskap av første glad, sover med klærne på, ferdig til å gå ut. Den dirrende hastigheten gjør det uråd noensinne å slappe av under fart; er det sjø, blir de dyvåte på et blunk. I jaget og sprøyten står det vesle mannskapet på dekket, i hvite gensere og stålhjelmer. De er utålmodige som skipet sitt, de er mennesker skapt for offensiv. De har ansiktene vendt framover. De omfatter båten sin med nidkjær lokalpatriotisme, og omtaler bekvemmelighetene på den øvrige norske marine (som sannelig ikke er overdådige) med hoderystende skepsis, de liker sine innsmett hvor det er utrolig at så mange mann kan sove, der er ikke til å være, bare til å hvile det aller nødvendigste. De vil brukes, brukes opp i denne desperate frihetskampen som nå er brutt løs i verden. Handling får de; men det de drømmer om er å gå – snart – med båtene sine, mange båter, inn i skjærgården hjemme og takke tyskerne for sist mellom øyer og skjær som de kjenner som lommen sin.

Hjem går tankene alltid. For dem som for oss alle, hver dag. Kanskje er det slik at denne kampen vil avgjøres av følelsenes styrke og utholdenhet – hvem som for eksempel føler dypest for Norge, vi eller de unge nazisoldatene som i dag holder til huse i landet vårt. Hvem som har retten til landet – overhodet rett.

En gang følte tyskerne seg krenket i verden, offer for urett, det ble de steike av. Nå er de selv krenkerne, blodige krenkere av land etter land, kanskje blir de ikke så sterke av det. Kanskje kommer styrken til oss.

De har fordrevet oss, de har tatt jorden fra oss og fra mange andre folk. Men kampen fortsetter, og mest i luften og på havet. Tsjekkere, polakker, franskmenn, hollendere, belgiere er i flygevåpnet her; for de hjemløse, de jordløse, er det som om rommet er blitt det store blå fedrelandet, som har grenser mot Tyskland hvor de ennå kan slåss.

For oss norske er havet det frie hjemlandet vårt i dag. Så lenge det går skip under fritt norsk flagg er det bare en del av Norge som er kommet under nazistenes åk, selv om de fremmede rår fra Nordkapp til Lindesnes. Det er først og fremst fra dette ukuede Norge på havet at friheten vil komme tilbake til dere som venter på den.

«DETTE ER LONDON»

25. oktober 1940.

Når en ligger om natten i London, kan det være vanskelig å huske at en er omgitt av en menneskeverden, millioner av hjem. Kanonene skyter overalt – med tunge brak eller hurtige hissige smell, og av og til dirrer drønnet av en bombe fra et av de tyske flyene. Det er som å ligge midt ute på en veldig mørk slette, en slagmark som er øde for alt annet enn soldater og våpen. Men hver morgen skjer underet, slagmarken synker ned, og som på en mektig elevatorscene stiger et nytt scenebillede opp, en levende kjempeby, realistisk til de minste detaljer, med røde busser i solskinnet, og langs fortauene en strøm av mennesker som smetter ut og inn av butikker og hjem.

London står. Melkemannen er ved døren tidlig hver morgen, avisene ligger der, nystrøkne og ferske, med skildringer av nattens angrep. Nye blomster er brakt inn fra landet til hjørnebutikken like ved oss og gløder opp mot en luft som er ren og frisk, lik bittet i et eple.

Selvsagt er skade blitt voldt; lidelse og sorg blitt tilføyd; hus er styrtet sammen under bombene; mennesker, med klærne flådd vekk av eksplosjonen, er blitt gravd fram som nakne kropper av redningskorpsenes folk.

Men byens liv går uhindret, og menneskene er ubrutte. Det gåtefulle er, at alle de en treffer hver dag på gater, busser og undergrunnstog ikke virker noe trette engang, skjønt en vet hva slags netter de har. Den er blitt livet deres, beslutningen om ikke å ville kues.

Jeg var nylig ute på en ammunisjonsfabrikk. Det var i mørket, med bombingen på det verste, at dagskiftet gikk og nattskiftet kom. Av alle de hundre som skulle hjemover var det bare syv som ble i fabrikkens beskyttelsesrom, de andre gikk hjem til en ikke altfor trygg natt, men dog til sitt eget liv, til en følelse av menneskelig verdighet. Av alle de hundre som hadde sin vei til arbeidet gjennom dette mørke, brakende krigslandskap, kom hver eneste en.

Jeg har måttet tenke på noen ord av Shakespeare som jeg hørte for et par dager siden. Det eneste stykket av ham som nå går i London, har en tittel som kan vaie lik en stolt og munter vimpel over denne byen: «Når enden er god, er allting godt.» Midt i første akt under forestillingen gikk sirenene, dette bølgende draugropet over alle hustak; narren sprang inn på scenen og sa: «Det er luftalarm, de som vil kan søke tilflukt. Vi spiller videre.»

Ingen gikk, og mens luften ennå skalv av sirenene, fortsatte den unge heltinnen i stykket, Helena, med sin replikk, og det forekom meg at det var i en triumferende glede at hun tok disse ordene fra århundrer tilbake og ga dem til sin egen tid:

Ikke i himlen, men i sjelens mot

har mannen plikt å finne helsebot.

Er himlen skjebnetung? Dog er den fri

for unge viljer til å jage i!

Og bare hvis vår dorske vilje sover,

vil himlen rykke livet akterover!

*

Dagen i London er tindrende normal; vi føler demringen som en trygghet, slik som primitive – ennå mer primitive – folkeslag må ha hilst solen. Forsvarsflyene holder daghimmelen ren, og det hender bare sjelden at en tysk jager klarer å komme igjennom og får sloppet en bombe.

Det er nettene, bombenettene, som er det ukjente ved livet her. Menneskene søker under jorden for å sove, en leilighet høyt til værs med sol og luft, dirrende av brak og smell synes på alle måter meningsløs, ja heslig; derimot er et kjellerrom klint inn mot en svart lyssjakt, eller ennå bedre, bare med fire vindusløse vegger, et attråverdig og hyggelig bosted.

I disse ukene har jeg støtt på alle slags former for beskyttelsesrom. Det jeg personlig tenker på med størst glede, er en kjeller på Sydkysten. Vi var på gaten da en bombe falt og huset rett overfor sank ettertenksomt sammen. Vi hev oss mot en gatedør, mens glass og stein suste nedover oss. Døren var låst, men en ny bombe kom og lufttrykket sprengte døren, sopte oss inn og ned en trapp til en aldeles utmerket kjeller hvor vi var noen vel tilbrakte minutter. Det beskyttelsesrommet jeg likte minst og hvor jeg nødigst ville være om en bombe falt i nærheten, var et tilfluktssted for 150 mennesker et sted i en zoologisk hage; det tjente samtidig som hjem for hagens krypdyr. Bak glassrutene gjespet atskillige alligatorer interessert mot oss, og selv om giftslangene var flyttet, var det allikevel en kvelerslange på tre meter igjen, som lå oppkveilet og fordøyde sin siste kanin, med et slags initiativrikt blunk i det ene øyet.

Men ellers er beskyttelsesrommene her i London blottet for enhver slags eksentrisitet. De er venteværelser for en ny dag, og alt om ettermiddagen med mange timers lys igjen, kommer folk for å begynne og vente på den. På undergrunnsbanens plattform ligger ti tusener av mennesker, mest gamle, kvinner og barn. De har tatt tepper med seg, mat og termosflasker, en har fornemmelsen av at de er ute på en slags merkelig skogtur; tross trettheten har de en vennlighet og et smil som får en til å tenke at det rette for dem var å ligge på en myk grasvoll og ikke på sement dypt under jorden, og at det ikke var det harde bleike elektriske lyset som skulle ha falt på disse barneansiktene, men solskinnet gjennom grønt lauv. Hvor ofte er det sagt at krigen har sine røtter i selve den menneskelige natur, og hvor usant er det ikke. Det tragiske ved denne krigen er jo at den menneskelige natur er kommet lenger, nazismens forbrytelse er at den har dyrket noe tilbakelagt, den har inneksersert sine mennesker i en blodig fortid, og det kaller den kampen for fremtiden! Overhodet er alle nazismens sukséer betinget av en nedvurdering av mennesket, den har i alle land søkt seg forbundsfeller i forfengelighet, griskhet og evneløshet som bare kunne gjøre seg gjeldende beskyttet av tyske bajonetter. Hitler har seiret stort på sin forakt, hittil; men alle vi som tror på menneskesinnets muligheter, dets ukuelighet, dets verdighet og godhet, vet at det er her han vil tape.

*

Forleden fikk jeg se en ny side ved livet under jorden. Jeg kom ned en kveld i et beskyttelsesrom på Østkanten; det var mest jøder som holdt til der, gamle patriarker med kalott og langt skjegg, unge mødre som la og holdt om spebarnet sitt, ektepar som satt mot veggen og stirret rett framfor seg med slitte sementgrå ansikter. Det var slik resignasjon over dem alle; de kjente alt fra før. De var det jagede folk; Hitlers krig som durte søkende oppe i nattehimmelen, var for dem bare en ny form for to årtuseners forfølgelser. Ved åttetiden kom et lite orkester hastende ned i kjelleren, en fiolin og resten trekkspill. De begynte å spille enkle, fengslende melodier, folk klappet pliktskyldig. Men mens musikantene drev på, tinte menneskene langsomt opp, de smilte, småguttene sang med skingre stemmer, kvinner og menn vugget i rytmen, mødrene tok til å danse med ungene løftet i været. Det var som et merkelig lys strålte ut fra spillemennene inne i mørket. Jeg fikk være med dem da de etter en stund skulle videre. Det var en grågrønn tåkenatt med regn, bombene drønnet omkring, mens vi famlet oss fram gjennom gatene til et annet beskyttelsesrom. Det er skuespillernes og musikernes organisasjon, Ensa, som hver natt sender ekspedisjoner rundt i denne underjordiske byen. Vi kom nå inn i en kjeller som var fylt av arbeidere, deres koner og barn. Mange av dem var bombet ut av hjemmene sine, en gang, to ganger. Straks orkestret begynte å spille, satte forsamlingen rungende inn. De begynte hurtig å opptre selv som solister, en etter en sprang opp på en tomkasse og utfoldet seg, ledsaget av musikken, det var Bob, førti år, som sang charmørsanger og Bobs datter som steppet, og Dan, en attenårig kjempe, som nynnet om naturens vuggesang ved kveld, og Mrs. Porter, blid og tykk med svære slanger og hjerter tatovert på armene, som vitnet om kjærlig hetens glede, og George som fortalte små stubber:

– Kona rusket i mannen sin en natt i sengen. «Bill, du må opp, det er et tysk fly over huset.» Bill knurret og rikket seg ikke. «Du må opp, Bill. Det er et tysk fly over huset.» Til slutt mumlet Bill forbitret: «Gi deg nå, masa! Det får være tidsnok om jeg feier det opp i morgen tidlig.»

Jeg har sjelden vært på et mer selvfølgelig muntert stevne. De danset og sang til de utmattet la seg ned på gulvet og sovnet inn, bedøvet av trettheten ved å glede seg og le.

Det er et underlig folk.

For noen tid siden, etter et av de verste bombardementene, hadde den engelske storavisen «Daily Express» en forbausende ledende artikkel, som gikk ut på at nå kom England å bli for alvor ubehagelig for Hitler, for han måtte huske på at få dyr var farligere enn en rasende sau. Jeg ble oppriktig begeistret over denne uttalelsen, for det forekom meg at et folk som kunne nøye seg med et så bramfritt billedspråk i et øyeblikk det kjempet på liv og død, ovenikjøpet i en tid som flyr av alle slags heroiske ørner, eide gåtefulle indre reserver.

Men billedet er neppe helt riktig. Raseriet er så behersket at det knapt kan kalles raseri. Det er en farlig innbitt munterhet som ser hele denne kampen i et langt perspektiv framover. «Vi er ikke begynt ennå,» sa arbeiderne i beskyttelsesrommet smilende. Det er som om bombingen av London, alle sammenstyrtede hus, er som en slags oppmykningsøvelser for dette landet. Snart begynner det egentlige. Det som kalles moral, er bare en urokkelig seiersvisshet. Mot dette har tyskerne å stille sin moral. Under forrige verdenskrig gikk de triumferende over Europa og brøt sammen; selve seieren har et uhyggelig ekko for dem, og for hvert nytt folk de underkuer, betyr det kanskje at de er begynt å seire seg i hjel.

*

Men det beskyttelsesrommet jeg kjenner best i London er selvsagt kjelleren i huset hvor vi bor. Noe særlig sikkert er det neppe mot en fulltreffer, og foruten med tak og vegger får en beskytte seg med en viss filosofi. En eldre hvithåret irsk dame la ut en av de første kveldene om hvor usannsynlig det var at hun skulle bli rammet av en bombe. – «Hvor mange duer tror De det er i London?» spurte hun. «Å, det må være atskillige tusen . . . . » «Nå, ingen av dem har hittil gitt meg en fulltreffer,» utbrøt den gamle og strikket videre.

Til å begynne med satt vi og snakket sammen. Nå går vi dit ned for å sove. Undertiden våkner vi om natten av smellene og vi hører det lange hvinet av en bombe som faller. Vi vet at når vi hører den, skal den ikke til oss; men kanskje til en bygning som det tok mer enn noen sekunder å reise; kanskje blindt og smadrende til en menneskehjerne som det også ligger en del tanke bak . . . .

Vi har muligens noen ulemper, vi som må leve her i denne tiden, men hva betyr det mot dette at vi fritt får arbeide for folket vårt. Vi tenker på våre landsmenn som jages, fengsles, eller pines med alle de nedverdigelsens tricks som nazismens menneskekunnskap består i. Tanken på dem gir forpliktelsen til oss som er her, kravet om alltid å gjøre mer.

Vi slipper volden og hykleriet; de fremmede og deres norsk-tyske hjelpere får ikke martre oss med det som er verre enn alt: dumheten; og hva er bombenettene i London mot det?

DEN NORSKE KRIGSSKOLEN I STORBRITANNIA

16. mars 1941.

Noe av det første den norske hærs overkommando gjorde i Storbritannia var å opprette skoler. I disse 8 månedene er kull etter kull av befal blitt utdannet. Her skal fortelles litt fra infanteriets befalsskole, som jeg har gått på denne vinteren og våren.

Skolen holder til etsteds nordpå, ved foten av nakne, forblåste heier, øvelsesplassen vår. Under snøstormene nå på nyåret var det som å være på vidda hjemme. Det er underlig hvor mange mennesker borte fra sitt eget land blir takknemlig for lite, den våte kulden mot hendene kunne nesten føles som noe velbehagelig og lengselsfullt, fordi det var sånn vi hadde frosset så ofte før, i norsk vær.

Skolens sjef var en av våre mest kjente høyere offiserer, som under krigen kjempet i Vest-Norge. Førstelæreren er en blottende ung kaptein, kampflyger fra striden om Narvik. General Wavell hevder at nettopp flygeren egner seg særlig godt til å instruere infanterister, fordi han fra luften har sett så ubarmhjertig klart alle de feilene soldatene på bakken gjør; med sine angriperøyne kan han lære dem alt om lendet, om skjul og dekning. Annenlæreren er en av våre fremste unge artillerioffiserer; dessuten er her våpeninstruktører i mitraljøse, maskingevær, bombekaster og tommy-gun.

Lærebøker fantes ikke dengang da skolen skulle startes, men hver natt de første ukene satt offiserer og skrev dem ned etter hukommelsen. Det viste seg senere med forbløffende nøyaktighet. Slik er håndbøkene hjemmefra blitt til digre mapper, svellende av stensilerte reglementer og instrukser.

Det usedvanligste ved skolen er utvilsomt elevene. Hvis dette er en slags fortsettelse – hurtig og fortettet – av krigsskolen hjemme – har det vel aldri vært maken til kadetter. Her er hvalfangere, ikke så få av dem, breie, ruggende, skarpøyde vestfoldkarer, som kan se en mine på 20 kvartmil og som når de skal til byen om lørdagen, spør om vi blir med i land. Her er unge gymnasiaster som var med i krigen hjemme, her er en lærer ved den høyere skole som aldri har hatt noen som helst militærtjeneste, men gikk gjennom de tyske linjer for å få et gevær og slåss; han er nå sersjant. Her er en fremmedlegionær fra Marokko, hurragutt og skiløper fra Nordmarka; her er forretningsmenn fra Sør-Amerika som gikk ned fra alt, fra stilling og eiendom og drog av gårde den dagen de hørte at landet vårt var angrepet. På veggen i spisesalen henger billeder fra Norge, men på stolene under sitter landet, fra Vardø til Arendal, i kjøtt og blod; og alle skjebner, alle aldrer er forenet i et stort kameratskap.

Klokken halv syv om morgenen går reveljen, og klokken halv seks om kvelden er vi ferdige med dagens øvelser og forelesninger, men arbeidet er aldri slutt med det. Vi har skriftlige oppgaver, og rundt på de små kottene sitter klynger rundt bordet ofte til kl. 2 og 3 på morgenen. Vi må for eksempel kunne litt matematikk til indirekte skytning, vi må være i stand til å regne ut parallaksen. Som et fjernt minne, nærmest som en erindring fra et tidligere liv, stiger hypotenusen og alle dens ugjerninger mørkt opp av tåkehavet. Men gymnasiastene tar seg av oss, tålmodig sitter de rundt sin tidligere fryktede historielærer fra gymnasiet hjemme, de forklarer ham og oss andre om og om igjen. I grålysningen nikker de glad, vi er på den rette vei. Overhodet, alle lærer fra seg det de kan til de andre elevene; kvelden igjennom går små patruljer av hjelpsomhet fra rom til rom. Skulle det i begynnelsen bli en skrue for mye i maskingeværet, er det alltid en mann fra smia i et kokeri som hurtig ordner opp. Går det smått med morsealfabetet, lager en telegrafist et raskt lite ekstrakursus; er det noe som er dunkelt i den engelske militærkronikken, har vi alltid en lektor for hånden.

Med iver går arbeidet, og med god grunn. Vi steller våpnene våre og tenker på dem hjemme, som ikke har våpen. Vi har hatt lykken med oss. Vi vet at hver eneste ting vi lærer skal vi få bruk for. Det trodde vi aldri på bunnen som soldater hjemme. Men nå nærmer Hitlers blodige vår seg, den som han gleder seg så inderlig til, og vi gjør oss ferdig til å ta del i våren.

Noen eksamen holdes ikke på skolen, men en viss avgangsprøve blir jo holdt en gang, vi vet ikke hvor og når, det kan bli under invasjon av England, under landgang hjemme eller annensteds. Til den eksamen tror jeg ikke de jeg har lært å kjenne på skolen her, kommer til å stryke.

MED FLYGERNE TIL HAVS

29. mars 1941.

Atlanterhavs-slaget er i full gang. Sjøfolkene er i forreste kamplinje – ikke minst våre 30 000 norske sjøfolk, vår dongerikledde armé på dekket og dørken. Med raseri er tyskerne gått til angrep – sånn som de også gjorde det forrige gangen, da det bar mot nederlaget, for dem. De kaller flyene sine for «kondorer» og ubåtene for «ulver»; har disse sjøfolkene våre ikke skam i livet, er de ikke vettskremte? De er ikke det. Jeg har sett dem gå fra destroyeren som fisket dem opp etter torpederingen, direkte ombord i et nytt skip som skulle ut der de kom fra. De hadde rett til en måned i land, men de lot ikke klærne bli tørre på kroppen. Dette var krig, og de lot seg ikke slå.

Men dette muntre, selvfølgelige motet, til å tåle og våge, som er forutsetningen for at vi overhodet kan føre krig ute i Atlanterhavet, kan ikke vinne den. Det må marinen og flyvåpenet gjøre. De må verge skipene. Jeg har vært ved en av kystkommandoens flygebåtstasjoner, og har sett det arbeid som her ble gjort. For en tid siden var jeg på et patruljetokt ute i Midt-Atlanteren, og skal fortelle litt fra det.

Alt kan selvsagt hende på en slik tur. En av flygerne ved stasjonen hvor jeg var, har ved slike anledninger gjort det av med i alt 4 u-båter, en annen møtte forleden på hjemturen 2 Junckers som han skjøt ned, og en tredje fikk for en tid siden øye på en livbåt, full av mennesker, langt ute til havs, det var svær sjø, men han gikk ned og fikk alle sammen, 21 mann, halt inn gjennom baugen på flygebåten. De hadde drevet omkring i tre døgn i kulde og uvær. Langs toppen av en dønning jog flygebåten bortover og til værs; et par timer etter var de i land: Vi opplevde ingenting – vi løste den oppgaven som var gitt oss og kom tilbake igjen.

Det var svarte natten da vi kjørte utover i motorracer til flygebåten. En etter en av mannskapet krøp inn i buken av båten, gikk hurtig gjennom messerommene i nedre dekk med små rop av velvære over å være hjemme igjen, og opp stålleideren til øverste dekk hvor alt foregår. Snart drønnet de 4 motorene, vi var oppe, det bar til havs. I tindrende solskinn kom vi tilbake alt på ettermiddagen etter å ha vært i luften noe over 13 timer.

Siden det til å begynne med ikke var noe å se, og det var en lang tørn foran oss, gikk jeg nedenunder og la meg. Alle lys var slokket, her var stummende mørkt og kaldt, det pep og hven, hele himmelrommet jog brusende igjennom, en var tapt i en følelse av skjebne, av uvirkelige makter som drev sitt spill med ens lille liv. Jeg gikk opp leideren igjen, og hvor meget interessantere det var: for her var skjebnen temt, av menns arbeid, av kyndighet. Ved sine arbeidsbord bøyd under lyset satt radiotelegrafist og navigatør, forut bak et teppe, satt de to flygerne. Undertiden så jeg et glimt av skytterne, når en ståldør ble åpnet.

Førsteflygeren, sjefen, var som alle de andre, en ganske ung mann. På hodet bar han en ildrød nisselue med lang dusk. Nestføreren var franskmann, skytteren akterut new-zealander, resten engelskmenn. De hadde fulgt sin sjefs eksempel, alle sammen bar toppluer, men blå eller gule, og med liten dusk. Det var som et billede, tror jeg, på disiplinen ombord, et muntert fint kameratskap, men der var allikevel ingen tvil; én hadde rød topplue og den lengste dusken.

De elsket flygebåten sin, det forstod jeg under samværet både ombord og andre steder. På en merkelig måte hadde den fortrinn overfor alle andre flygebåter av nøyaktig samme type. Den var uovertreffelig, dens motorer, dens lekende letthet til å manøvrere, dens ildkraft i baugen, midtskips og akter; de fryktet ingenting under himmelen ombord i sin båt.

De og båten var et hele; det måtte være usårlig, derfor arbeidet de ivrig etter å lære mer – alltid mer. Båten hadde aldri sviktet dem – de måtte ikke svikte den.

Ut på morgensiden ble det blekt måneskinn. Vi så skumskavlene under oss gjennom den disige luften. Vi hadde holdt en og samme kurs – vi skulle være nær målet. Sjefen vår talte i radiotelefonen; han hadde fått forbindelse med et av krigsskipene som voktet konvoien. Stemmen nede fra skipet sa vi var velkommen, og nevnte skipets navn. Det var en norsk destroyer – en av de 50 som var blitt overført fra De Forente Stater. Nå så vi konvoien. Synsfeltet var ikke stort, og det var som hele havet under oss var fullt av fartøyer. Fram og tilbake jog noen krigsskip, nervespente som levende vesener, søkende etter spor.

Det grydde av en grå skyet dag. Vi sirklet over skipene, fløy forover, langt ut til sidene og akterut for å se etter u-båter; så kom vi et slag tilbake igjen. På båtene under så vi skikkelser gå forover, det var frokosttid, det var vel med kaffen og matbakken. Vi oppe i luften holdt lag med dem. 2 og 2 ad gangen gikk nedenunder, hvor kokken hadde ferdig rykende kakao, stekt flesk og speilegg med sånn fin hvit hinne over.

I timevis krysset vi her ute. Skyene lå lavt, og når vi hadde strøket over konvoien, mistet vi den hurtig av syne. En gang da vi kom plutselig tilbake, ut av en sky, rett over skipene, så vi at de sprang til kanonene, og mitraljøsene ble rettet oppover mot oss, så så de hvem det var, og vinket til oss.

Ut på formiddagen gikk alarm i flygebåten. Et annet fly nærmet seg. En forhåpningsfull glede bredte seg over mennene med nisseluene, inntil det viste seg at flyet som kom var en venn; det var avløsningen. Sjefen vår talte for siste gang til mannen nede på destroyeren; lykke til – – så satte vi kursen tilbake igjen mot land. Vi fløy i klar, blå luft over blendende snøfjell av skyer.

Bak oss krysset den nye flygebåten over konvoien som tungt og langsomt arbeidet seg fram over havet.

DEN OVERLEVENDE

25. april 1941.

Jeg traff ham på en sykesal hvor det lå fullt av torpederte sjøfolk. På den ene siden av ham lå en inder, på den andre en hollender; litt lenger borte satt en eldre kineser oppe i sengen og leste et magasin med briller på.

Alle på salen kjente nordmannen, de smilte når de gikk forbi sengen hans, halvpåkledde eller i pyjamas. Han var den eneste overlevende fra et skip; han hadde vært elleve døgn alene på en flåte i Nord-Atlanteren da han ble tatt opp. Det var skjebnen de smilte til – den som hadde utvalgt en av dem så han ble reddet fra undergangen; ingen av dem hadde noe imot å være venner med en slik skjebne.

Han var fra Vestlandet, 22 år gammel, tvilling. Han var ennå mager med et eget febrilt skjær over det tynne, vennlige ansiktet. Han var vendt tilbake, fra havet, ensomheten og døden.

Han fortalte: Det var ved ½10-tiden om kvelden vi ble torpedert. Det var en av de første dagene i mars. Det var uvær. Vi hadde en svært stygg last; jern. Vi sank på tre minutter. Det var ikke noe brak, skipet bare rystet. Jeg sprang opp og fikk skåret over surringen på en av flatene. Jeg hoppet på sjøen da skipet sank. Jeg hadde svømmevest på, jeg svømte litt omkring. Da fikk jeg se løkta på flåten ble tent. Det var en sånn karbidløkt som tennes når den kommer i vann. Jeg svømte dit bort og krabbet meg opp. Det var bare en åre på flåten. Hadde det vært to, kunne jeg kanskje fått rodd flåten bortover til kameratene som lå og ropte, men det klarte jeg ikke. – Så ble det stille.

En liten stund etter dukket undervannsbåten opp like ved meg, den hadde vel sett løkta. Jeg hørte noen rope fra tårnet: Hvilket skip var det? – Jeg svarte. Stemmen ropte at han forstod ikke. Så dukket u-båten under.

Det var meget sjø, men jeg fikk rigget opp noen støtter med vindseil, så det ble ikke så mye skvett innover flåten.

Om morgenen så jeg en liten båt fra skipet, uten årer, et stykke fra; noen av kameratene stod og ropte til meg, men vi kunne ikke komme til hverandre. Utpå dagen så jeg ikke mer til båten.

På flåten var det ferskvann og kjeks. Jeg sultet ikke, men på slutten var det svært tørt å få kjeksene ned. Jeg prøvde å holde meg mest mulig i bevegelse; hadde jeg bare hatt noe å arbeide med, skulle jeg ha laget meg en slags køye.

Så gikk dagene. En gang så jeg en destroyer, en annen gang noen fly. Jeg hadde bundet et stykke seilduk på åren og viftet med den. Da jeg hadde vært på flåten en uke, kom en stor Sunderland flygebåt rett mot meg. Den gikk så lavt at jeg trodde den ville gå ned på vannet. Men den fløy bort igjen. Den meldte av, hørte jeg siden, at den hadde sett en mann.

Jeg hadde vanskelig for å gå, og slepte meg rundt på flåten. Det var føttene.

Hver morgen når det var litt sol, hadde jeg kledd av meg for å tørke klærne. Jeg satt da i undertøyet. Men føttene ble dårlige. Om jeg noengang tapte håpet? Nei, jeg trodde sikkert det skulle gå.

Hva jeg tenkte på? Om jeg er forlovet hjemme? Nei.

Han la hurtig til, med et brått smil, men uten at trettheten i øynene ble borte: Ikke ringforlovet. Jeg tenkte på at jeg ville komme til å klare det. Den ellevte dagen ble jeg tatt opp av en destroyer. Jeg krabbet meg opp da jeg så den, og klarte å stå, støttet til åren. Den styrte like på meg. Så kom jeg hit.

Sykepleiersken fortalte meg at han var i villelse da han ble brakt i land; de trodde at bena måtte settes av. Nå vet de at han blir helt frisk igjen, og da konsulen var hos ham for å ta sjøforklaring, husket han navn og hjemsted på hver eneste av sine tredve kamerater ombord.

Han hadde fortalt meg hele sin historie, nå er det hans tur å spørre meg.

Hvor jeg kommer fra?

Fra London.

Det bleke, kloke ansiktet hans blir fullt av medfølelse.

Nei, nei, sier han i bekymring – der må det være fælt å være.

I KONVOI OVER NORD-ATLANTEREN

Våren 1941.

I.

Første dagen ombord, før vi stakk ut i Nord-Atlanteren fra en vest-engelsk havn, hadde vi livbåtøvelser. Det var en eiendommelig opplevelse. Jeg var i styrmannens båt; roturen vi gjorde, varte kanskje fem minutter. De ordene denne leende unge mannen brukte, dagen før vi skulle ut i faresonen, for å egge oss ved årene, ga et inntrykk av at vi satt i en gul skjekte på en fredelig norsk fjord, og at mange, mange år var gått og krigen føltes så uvedkommende og fjern at det gikk an å spøke med den: «Heng i karer,» ropte styrmannen, «vi ser land! Å, hold ut!» Under lignende tilrop rodde vi én gang rundt skipet.

Samme kveld så jeg ham, lyslugget under stålhjelmen, stå på broen og skyte på et tysk bombefly med maskingevær. Det var usiktbart og flyene gikk ganske høyt, men av og til durte en mørk skygge lavt over hodene våre. Da sendte han en serie med selvlysende glødende prosjektiler opp i skodden. «Det er hyggelig å ha redskap,» forklarte han. Han ga nærmest inntrykk av å kjøre en winch eller foreta annet normalt skipsarbeid. Skipperen stod ved siden av, barhodet, med hendene i regnfrakkelommene, og betraktet ham interessert, med faderlig velvilje.

I grålysningen lettet vi anker og stod utover, for – med kapteinens ord – «å møte konvoien ute på jordet». Snart var skipene ordnet i rad og rekke, og med langsom fart begynte vi reisen over havet.

En åtte dagers tid skulle vi nå være i et farvann hvor meget kan hende og meget er hendt.

Hele dagen stod det vakt ved den store gulmalte kanonen på poopen. Vi kledde oss ikke av om natten. Rormannen og utkiken hadde livbelter på; selv gikk jeg til stadighet med svulmende blå dun bundet om brystet, som en slags ærfugl. Kapteinen og styrmennene hadde svømmevester som de bar uoppustede og elegante under jakken; når de satte seg ned for å spise, stakk et gummirør med forniklet tut gjerne opp langs skulderen; de virket da et øyeblikk som pasienter med halskreft som skulle ernæres kunstig med slange.

Vi var godt beskyttet, med åtte krigsfartøyer – destroyere, korvetter og armerte trålere. Hver dag i den første uken hadde vi en flygebåt over oss. Natten var den usikre tiden. Ubåtene kunne snike seg inn på oss aktenfra i mørket.

Hvordan artet livet seg ombord på denne norske båten disse kveldene og nettene i faresonen?

Jeg var inne etter kveldsmaten i en av lugarene på matrossiden. Det stod en mann og malte. Det var et ganske stort billede han holdt på med. Det forestilte en elg. Det var malt med stor livfullhet; den stod og fnyste mot en blodrød bakgrunn. Han hadde en rekke lerreter under køyen. Lugarkameraten hans som lå og røkte, jumpet ned og halte dem fram. Det var hvite passasjerbåter i blå sjø mot grønne palmeøyer, og kvinneskikkelser malt med kyske sølvgrå farger. Men for øyeblikket var det ham maktpåliggende å få uttrykt noe han hadde usagt om denne elgen.

Bortsett fra at han hadde løst sitt personlige problem om selvvirksomhet, hadde denne mannen mer enn noen annen bidradd til å sysselsette tankene for alle på båten. Han hadde nemlig brakt katten ombord; den var nå hele mannskapets felleseie. På forhånd var her en hund, ovenikjøpet skipperens. Alt lå således til rette for fengslende konflikter.

Hunden var en elghund hjemmefra; når den hørte barnestemmer i radio, våknet visstnok fjerne minner til liv, den sprang da opp for å leke. Ellers hadde den fra morgen til kveld alle potene fulle med sine gjøremål; opprørt i sin sjels innerste over at måkene satte seg på mastetoppen, måtte den springe etter disse frekke; den måtte ligge flat langs dekket for å skremme bort destroyerne som på en irriterende måte la seg bort i dens personlige vakthold; den måtte knurre hevngjerrig til enkelte matroser som muligens i skjulte øyeblikk hadde smekket den over snuten med skarpe sydvester når den hadde gjødd etter dem. Enn videre var det dens tunge plikt med mellemrom å springe akterover for å tukte katten.

Katten var mager, gul, med et bitte lite hode som minnet om en utsugd sild. Det var en havnekatt, en krigskatt. Elgmaleren hadde sett den en dag mellom ruinene i en engelsk havneby, den fulgte trofast etter ham. Det var blitt luftangrep, og da han to timer senere kom ut fra et beskyttelsesrom stod katten og ventet på ham. Han tok da katten ombord. Alle akterut holdt av den; den sprang inn koøynene og ned i køyen til dem og lå og malte.

I ny og ne savnet den en mannlig katt, og gav klagende uttrykk for det. Dens venn, maleren, hadde forgjeves prøvd i England å finne en katt som kunne holde den med selskap; «men vent bare», sa han med fanatisme til mig, «når vi kommer til New York skal jeg skaffe henne riktig en amerikaner . . .»

Når hunden kom styrtende, fast bestemt på oppgjør, hendte det at katten jumpet opp på poopen og iakttok sin fiende med vaktsom hatefullhet, til hunden ble trett av å gjø og vendte seirende tilbake. Men som regel fløy den rakt i synet på hunden og drev den vill og fresende på flukt. Da jublet mannskapet, da ble katten en idrettshelt, en uovertreffelig Birger Ruud som de hyllet ved hjemkomsten. Ved slike høve ble det ymtet om at katten utelukkende ernærte seg ved rått kjøtt. Den nektet å drikke boksemelk, for ikke å miste noe av villskapen.

I lugaren ved siden av elgmaleren var det en ung lettmatros. Han hadde stått lenge ombord i skipet og hadde derfor mange slags prydelser over køyen, et silketeppe med en brodert gul tiger fra Japan og en ullmatte med liggende kameler fra Suez og en pike fra Sandefjord, kunstferdig innrammet i et rødt hjerte. Han satt og leste, det var en velbrukt bok, som merkelig nok engang hadde tilhørt Anthon B. Nilsen: «Lærebok i Spansk for Begynnere» av Kristoffer Nyrop. Den var oppslått på side 49. Jeg leste: «Dá muchas expresiones a tu hermana» osv. I oversettelse: «Hils din søster mange ganger og si henne at hun skylder meg en vals på det første ball hvor vi møtes.

– Jeg skal ikke unnlate å gjøre det.

– God natt, min herre, sov vel!»

Den unge spansk-studerende var så snill å vise meg bunker av sine amatørfotografier, de var fra eksotiske steder iblandet med billeder fra en sykkeltur til Numedal. Som en underlig sang med et evig tilbakevendende gripende omkved hørte jeg ham forklare:

«Det er fra Curaçao, det er fra Yokohama, det er hjemmefra, det er fra Abardan, det er fra Sydney, det er fra Swansea, det er hjemmefra, det er fra Capetown, det er fra Suez, det er fra Gibraltar, det er hjemmefra . . . .»

Kameraten hans i denne dobbelt-lugaren var en matros fra Haugesund, i 30-årene. Han lå ubevegelig på ryggen og så opp i taket. På skottet var det et billede av ham selv og kona hans, tatt ombord på et skip. Han vendte seg mot meg: «Det er tatt i Rouen. Jeg var båts ombord der. Jeg fikk ha kona med i tre måneder. Jeg kom fra den båten da jeg mønstret på her. Det var greie folk.»

«Ble den torpedert,» spurte jeg.

Han rystet på hodet. «E ble skjøten,» utbrøt han. Han viste meg nå såret, et blodig friskt arr som med et nett av sting dekket hele venstre skulderen. Et tysk fly – det største han hadde sett i sitt liv – med åtte mitraljøser og to maskinkanoner, hadde angrepet skipet. Han sprang nettopp opp leideren til steinhuset på broen da han ble truffet. Så svimte han av. Men gunneren ombord, en kanadier – å det var en modig mann – han ble stående ved maskingeværet og drev på aldeles udekket; til sist skjøt han flyet ned. Selv kom han hit direkte fra hospitalet. At han hadde vært såret hadde han ikke nevnt til noen før nå.

I de andre lugarene spilte de grammofon, røkte eller leste. På skottene hang alltid billeder av de hjemme; ikke så sjelden hadde fotografiet av en liten norsk unge som stod i snøen eller ved en havegrind, et firmastempel fra uventede byer, Curaçao eller Sydney. Det var amatørbilleder som var forstørret. Faren kunne ikke komme hjem, men barnet ble nærere for ham ved å bli forstørret, ja det vokste nesten for ham i denne tiden da han ikke skulle få se det vokse.

Det verste stedet ombord på et skip i faresonen er vel maskinen og dørken. De der nede har så mange leidere å springe opp, de ser ikke noe, de står halvnakne i varmen, om det er isnende uvær utenfor. Jeg var nede i det hvitmalte majestetiske maskinrommet hvor glinsende stempler arbeidet i den stille oljete luften. Siden motormannen var fra Bergen, spurte jeg ham rett ut hva han syntes om å gå på Nord-Atlanteren i denne tiden. Han gikk ikke inn på spørsmålet – hver ting til sin tid – men svarte på sørgmodig laksevågsk: «Det er blitt greiere på mange måter nå under krigen. Eg kan for eksempel røke det eg vil her i maskinen. Hvis eg det gjør, er det ingen som skal ha sagt nokke.»

Jeg gikk opp på dekk igjen og forover. Det var stummende mørkt. Gatene i London ved nattetid er et lyshav sammenlignet med et skip i Nord-Atlanteren. Ikke det svakeste lys får vises.

I gangen på midtskipet traff jeg styrmann: «Dette blir spennende dager,» sa han. Jeg så forbauset på ham over at han var så meddelsom. «Ja, åssen det går i Egypt,» forklarte han.

Inne fra tredjestyrmanns lugar kom fiolinspill. Han øvde seg etter et selvundervisningssystem. Han holdt på å lære seg den sjette stillingen i fiolinhalsen.

Døren til stuertens lugar stod åpen. Han satt from og sakesløs på en stol med håndkle rundt halsen og ble klippet av byssegutten. Det hadde vært det ene med det andre mens de lå under land; tiden var inne til å pynte seg.

Oppe på broen kom jeg i snakk med annenstyrmann. Vi snakket om somrene hjemme. Engang hadde han vært med kona på motorbåttur nedover svenske kysten. Til middag hadde de fisk som de hadde trukket selv, godt smør og nye poteter. Vi begynte å snakke om Sverige. «Sverige liker jeg godt,» sa annenstyrmann grublende. «Da vi kom til Strømstad lå det langs bryggen – og den var like lang som skipet her – tett i tett med norske motorskjekter med norsk flagg. Sverige var et fint land å reise i.»

Kapteinen kom et slag ut på broen. I åtte dager var køyen hans urørt. Han stod gjerne ved siden av styrehuset eller i bestikklugaren. Ofte fant en ham nede hos seg selv, med en bok i en skinnstol, eller han spilte sjakk. Han var alltid vennlig og rolig. Det var som han hadde overordentlig god tid, siden han slapp å sove. Han hadde overvåket at dette skipet ble bygd, og stått ombord på det siden da. Andre kunne mønstre av og få en hvil i land; aldri han. Han hadde ansvar for skipet; han hadde ikke noe imot å komme hjem med det.

«Erfaringen viser,» sa han en kveld ombord, «at torpederte skip blir ofte forlatt før det er nødvendig. Det er dumt. Kanskje kan skipet berges, ihvertfall kan man bli ombord en stund, spise, røke, hygge seg. I livbåtene får man det ikke . . . . så komfortabelt.»

Telegrafisten kom ut på broen med en melding. Det var ikke fritt for tyske ubåter vestover. Nåja, det var ikke noe å gjøre med det.

Den unge lettmatrosen som leste spansk, kom opp på broen for å ta sin rortørn. Kameraten hans gikk ut fra styrehuset og fant annenstyrmann i mørket: «Rett som ho går.»

«Javel, rett som ho går.»

Inne bak den mannshøye betongmuren så jeg lettmatrosens ansikt i det svake skjæret av kompasset. Hva tenkte han på? Kanskje øvde han seg på sine spanske setninger som han nettopp kom fra; kanskje konverserte han med den ukjente fienden som lå et steds ute i sjøen og ventet på oss.

«Buenos noches, señor, duerme bien.»

«God natt min herre, sov godt.»

II.

Fjerde kvelden i sjøen da vi satt ved kveldsmaten, braket det i skutesiden med smell som fikk skottet til å riste. Skipperen klarte den oppgaven som var ventet av ham, nemlig med sindighet å tygge ferdig det stykket med røkepølse som han hadde i munnen, og samtidig forsvinne opp leideren til broen med den største hurtighet.

Et stykke fra oss på babord hadde tre destroyere lagt seg i ring, den fjerde jog inn i sirkelen og kastet dypvannsbomber, vi så vannsøylen stå til værs og en liten stund etter kom smellene. De tre krigsskipene lå lyttende og speidende, og så kom plutselig bleke hurtige signalglimt fra dem. Arbeidet var gjort, det var en ubåt mindre. Destroyerne jog tilbake igjen på plass gjennom det svartnende havet med baugen begravet i skum; solskinnet skrånet fra vesthimmelens iskalde blå mellom fiolette skybanker.

Neste kveld smalt det igjen, det betydde vel at en ny ubåt var blitt sporet opp og ødelagt. Morgenen etter var det en flygebåt på ferde, så langt ute i horisonten at den lignet en svevende blyant; med ett stupte den ned og slapp en bombe. Den kretset lavt over stedet, og så kom morseblinkene til lederskipet. Vi tydet dem slik at dette var den tredje.

Et sted hvor det alltid var godt å være ombord var radiotelegrafistens rom. Det var, likesom styrehuset og bestikklugaren, innebygd med ekstra vegger og tak av jernbetong; i denne vindusløse hulen satt «gnisten» i blå lusekofte under den grønne arbeidslampen, alltid vennlig og ettertenksom, med pipa i munnen og den røde boksen med prins Albert-tobakk innenfor rekkevidde.

Undertiden hørte vi på kortbølgesendingen fra Berlin. Nyhetene ble innledet med en rekke dobbeltslag på en klokke; hvert klemt skulle symbolisere et senket skip. Ideen var tatt fra Lloyd's i London, hvor et fartøy som blir strøket av registeret, markeres ved et slag på klokken i hallen. Selve den tyske propaganda-idéen skulle man tro var fortreffelig: å la dødsklokkene for de tapte skipene kime utover havet, for å høres i nattemørket på andre skip i samme farlige farvann, som et varsel om uunngåelig skjebne, for å knekke motet og viljen. Men bare den kjensgjerning at radiotelegrafisten, filosofisk røkende sin pipe, overhodet skrudde på radioen for å finne sendingen, viste hvor fåfengt den tyske tanken var. Hans egen milde ro forvandlet terrorklokken til noe melodramatisk og hysterisk; det var ikke i dette språket man talte til ham. Jo flere klokkeslag – en natt var det 22 – desto sterkere ble følelsen av det barnaktige ved skremselen. Det ble et slags møte mellom to menn – han i Berlin som i triumferende opphisselse dengte på bjellen, og han ombord på det norske skipet som interessert og hoderystende studerte sin motstander. Når han slo radioen av, var han blitt styrket til striden. Han likte ikke bråkende folk.

Mest hørte vi selvsagt på de norske nyhetssendingene fra Boston. Stemmene var godt likt; menneskene bak dem ble omfattet med den livligste interesse. Damen som leste nyhetene virket i denne kvinneløse verdenen som en forbausende gjest; det var som et selsomt besøk ombord av noe de ikke ventet ennå, kone, datter, mor.

Når «Ja, vi elsker» til slutt ble spilt, reiste vi oss. Aldri har jeg hørt denne sangen mer bevegende enn i dette halvmørke radiorommet i Nord-Atlanterens slingring. Den ga ikke bare billedet av den landkjenningen vi alltid tenker på; vi stod ved selve den rene strie kilden til sangen, slik som Nordraak og Bjørnson skapte den, i deres løfte om å kjempe for friheten.

Ellers tror jeg at ombord på norske skip vil de helst slippe store følelser, ihvertfall store ord. Offervilje og heltemot, nei. Jeg har måttet tenke på en scene i den beste sjøromanen som er skrevet, «Taifun» av Joseph Conrad. En matros har stått ved rattet i den ville forferdende stormen uten avløsning i fire og tyve timer og lenger; han har slikt tak på båten at skipperen gjerne vil han skal fortsette. Han spør da den bleke sammenbitte mannen som ikke har sagt et ord så lenge han har stått der, om han klarer mer. «Ja,» skriker mannen, «hvis ingen snakker til meg.»

Stumme gjør sjøfolkene sitt arbeid. Det de vil ha er best mulig beskyttelse, best mulige kår under deres harde, farefulle liv. «Gi oss redskap, så skal jobben bli gjort.» De vet mer enn noen andre at jobben må gjøres; de har stått og står i første kamplinje mot nazismen, mot den gjærende råttenskapen av brutalitet og avmektighet som avler nye kriger hvert tyvende år.

*

Så kom den dagen vi var ferdig med konvoien. Skipperen var sjeleglad da vi styrte av gårde for oss selv, mens skipene spredtes over havet. Å måtte gå i stummende mørke eller ennå verre: i tåke, med vissheten om at det vrimlet av usynlige skip forut, akter, på babord og styrbord, grep rystende inn i hans idéer om sjømannsmessig forsvarlighet. Å bli torpedert i ensomhet ville han betrakte som en krigsulykke; men en kollisjon i konvoi en elendighet som berørte ham langt dypere personlig.

Vi drev med å siksake noen dager. Vi begynte å kle av oss om natten; snart holdt vi rak kurs. Vi var i trygge farvann, og dagene ble lange.

Vi møtte av og til konvoier østover, med master og rykende skorsteiner mot den grå havluften lignet de mørke industribyer på flytning; et slagskip raget som et Eiffeltårn opp over fabrikkene.

Noen ganger ble vi stanset av krigsskip: Hvem var vi? Vi heiste kjenningssignalene, og skipet blinket: W A Y, god tur, og vi svarte O V F, takk for det.

Gjennom nordlysbølger og snøstorm og stille morildnetter var vi nå kommet langt vestover; vi hørte ikke lenger Boston på kvelden, men på blanke ettermiddagen, og «gnisten» satt ikke lenger og røkte i lusekofte, men i singlet. Plutselig var vi ute i Golfstrømmen, en blå sommer strøk mildt omkring skipet, brun Florida-tang drev forbi skutesiden, loggen var tung å dra inn. Små maneter, «portugisere» eller «bidevindseilere» styrte av gårde med sitt halvmåneformede hvite seil; de lignet fallskjermtropper fra en alvekrig i drift på havet. Overalt på dekket sprang det opp kleliner, hvor det dinglet vakkert nyvaskede underbenklær, lysende i solen. Vi nærmet oss land.

En morgen var jeg oppe ved firetiden for å være på dekk når den amerikanske kysten steg opp av havet, og ut på formiddagen så jeg måkene – som vi endeløst lenge hadde sett mot det øde rommet – kaste sine store glidende skygger, som blaff av mørke, mot murflatene av Manhattans skyskrapere.

ET NORSK SKIP KOMMER I HAVN

13 oktober 1941.

For noen dager siden stod jeg på kaien i en engelsk havneby og ventet på at et norsk skip skulle komme inn fra Atlanterhavet. Det er en dagligdags hendelse, mange norske skip kommer inn hver dag; dette skip som jeg ventet på, bringer minst én gang hver måned forsyninger hit fra Amerika. Men allikevel: da jeg hørte støtet i fløyten, som jeg drog kjensel på, og så slepebåten foran langsomt gli inn dokkåpningen, var det som om dette ennå usynlige skipet kom seilende med en hemmelig triumf omkring seg.

I våre kommunikéer fra Atlanterhavsslaget fortelles mest om tapte skip og drepte kamerater, og ikke om de seirene vi har dagstøtt; men vi skal alltid huske at hvert norsk skip som glir inn i dokkene her, er et vunnet slag.

Våre skip med sin last ombord bringer motangrepets dag nærere; det er én ting. Men det er også en annen, ugripelig seier som ethvert norsk skip kommer i havn med; – midt i en tid da våre fiender, herrefolket, tilber brutaliteten og terrorens katteaktige lunefullhet, forteller våre sjøfolk noe annet om mennesket, dets stillfarende styrke, dets rolige mot.

Nå kom skipet, med lange smekre linjer, og det norske flagget, sunt og sterkt, blussende mot den grå havneluften. Skipperen stod på broen, førstestyrmann klar med trossen, stuerten i hvit trøye hang ved rekken sammen med et par av motormennene, båtsen gikk over dekket likesom tassende på tøfler. De hadde vunnet ennå en gang.

Jeg kjente litt til folkene her ombord, for jeg hadde nylig vært med dette skipet en tur over Atlanterhavet, og en lærer mennesker bedre å kjenne ute på sjøen, hvor der er en slags stillhet, enn i havn med landjordens uryddighet rundt seg.

En kveld stod jeg og snakket med utkiken forut. Det var nordlys, strålene tegnet opp fosforbleke skyskrapere på himmelen; stjernene i horisonten brente med et parafingult skjær.

«Det blir fint vær i morgen,» sa matrosen – «lave stjerner, høye seil.» Vi var så langt vestpå, at vi hadde råd til å være tilfreds med været. Ellers er pent vær på Atlanterhavet i dag tykk tåke og høy sjø – usiktbart for u-båtene.

Vi kom i snakk om den dagen vi så fram til – den undertiden nære, undertiden merkelig fjerne dagen da frihetskampen for Norge igjen skal begynne. Matrosen visste akkurat hvordan han ville komme til å oppleve den. Midt ute på Atlanterhavet ville det komme et telegram: Skift kurs, gå nordenom England, gå hjem med lasten, forsyninger til Stavanger, Haugesund, Bergen.

«Den dagen er det jeg lever for,» sa han. Førstestyrmann var sørlending, med blide holmer og sankthansbål i røsten. Han var den som hadde stått lengst ombord, hadde gått hver eneste tur over Atlanterhavet i to år. En natt på broen, da han stod og så ut i mørket etter ubåter, betrodde han meg hvor glad han var ved ikke å være hjemme men til sjøs i denne tiden; det hadde, forklarte han, reddet hans liv.

«Hvorledes det?»

«E hadde ikke kunnet styre meg, hvis jeg skulle se på tyskerne hjemme,» utbrøt han. «De hadde drept meg.»

Førstestyrmann var 26 år, 2nen styrmann nesten førti år eldre. Han kom fra hvalfangst, skulle hjem for godt og var tre døgn fra Norskekysten da tyskerne overfalt landet vårt. Nå var han som en far for alle ombord, alltid rolig og mild, med et par brennende øyne under hvite buskete bryn. I land gikk han aldri. Chiefen hadde gått i solskinnsfarten langs Amerika, men hadde søkt seg over på Atlanterhavet. Han ville – forstod jeg – ikke være i bet med svaret når han ble spurt engang av sine hjemme hvor han var under krigen. Så stod han nede i maskinen, med instruksene slått opp på skottet bak seg – hva han skulle gjøre når u-båten eller bombeflyet gikk til angrep. En av ordrene var: Ferdig med maskinen, det vil si full fart akterover og stopp, og den ville det ta et par minutter å utføre. Han måtte bli der, til det var gjort.

Skipperen var senet, smidig som et rasedyr, smilende, likesom født med en seiersskjorte. En gang irriterte han annenmaskinisten. Han gikk opp til skipperen, da vi var kommet inn i faresonen, for å få passet og papirene sine, de kunne være høvelig å ha på seg hvis noe skulle hende. «Hvorfor det,» spurte skipperen, «vi har dem i den lille vesken her, og den tar jeg med meg når jeg går.» Annenmaskinisten kom forarget bort til meg. «Hva gir De meg, når jeg går!» Men slik var skipperen: der hvor han var, var trygghet.

Annenmaskinisten hadde for øvrig siste gang han ble torpedert, blitt berget på en underfull måte. De hadde alle kommet seg i båtene, men det var langt utpå og bitterlig kaldt. De fikk se et skip et stykke borte, de blinket til det med lommelyktene, men det så dem ikke, det gikk fra dem og forsvant. Bak seg hadde de det torpederte norske skipet som langsomt sank. Da plutselig skinnet et strålende lys fra aktermasten på skipet deres, det var ikke en sjel ombord, men lanternen som hadde vært slokket hele turen, var plutselig begynt å lyse. Det fremmede skipet kom tilbake og tok dem ombord. «Jeg kan jo gi en naturlig forklaring,» sa annenmaskinisten, «hjelpemaskinene gikk ennå, saltvannet var trengt inn og det var blitt kortslutning. Men det så faktisk så rart ut at jeg har ikke tort nevne det til sjømannsprestene. De skjønner hva jeg mener . . . .»

Foruten lasten hadde skipet med seg på den turen jeg var med, passasjerer, flygere. De fleste var kanadiske, en var finne med bredt blekt ansikt og lyst hår. De var ivrige etter å komme i kamp. Lederen deres var en kar fra New Zealand. «Jeg kunne godt tenke meg en verden,» sa han en dag ettertenksomt, «hvor unge mennesker fikk anledning til å reise, selv om de ikke skulle i krig. . . .»

Jeg spurte hva de forskjellige var i sivilt liv. Mekaniker, byselger, assurandør, kontormann. «Jeg gikk på skolen,» svarte en med et tynt alvorlig ansikt. Hele dagen spilte de terninger om alt mulig, om sine fremtidsutsikter, og om den siste biten med knekkebrød ved bordet. Om kvelden sang de.

En eldre medpassasjer kom engang inn og prøvde å hysse på dem. Da han gikk ut, bar de over med ham. «Husk han er seksti år.» «Jeg skulle gjerne bli seksti år,» sa en plutselig. «Jeg skulle gjerne bli tredve.» «Jeg skulle gjerne bli tyve,» sa han som gikk på skolen. De var alle glad over at de var flygere, og ikke noe så uvettig uvørent som sjøfolk.

Det verste presset på mannskapet ombord på et slikt skip som går alene, erensomheten, havødet utenfor.

To av karene snakket en dag om en kamerat som hadde fått en slik fin trygg jobb i land. «På kontor?» spurte jeg. «Nei, på minesveiper, innenskjærs,» svarte de. Nå visste disse karene meget bedre enn jeg om hvor farlig arbeidet på en minesveiper er, men med fanatisme slo de ned på en attråverdig side ved dette livet.

«De kan se land, de kan svømme eller ro om noe skulle hende. Vi er glad hver gang vi ser land.»

Nå så de ihvertfall land. Skipet gled inn mot dokkkanten, trossene tjoret det fast. Arbeidere sprang ombord, åpnet lukene, begynte å losse. Winchene skrek.

Om få dager skulle de ut igjen, de ville hive saltvannspøsene opp og skrubbe det fæle sotete dekket, og de ville ta hverandre til vitne på hvor godt det var å få se bare himmel og hav. Slik er deres liv. Ingen skal vite når de kommer, ingen må få vite når de går. Det er ingen som møter dem og ingen som sier farvel. Men hvert hjerte, hver skjebne ombord har en hemmelig verden av sine kjære hjemme omkring seg, og det er kanskje mer folksomt på kaien enn vi ser, både når de kommer og når de går.

De er trofaste, og de skal få trofasthet – hver av dem som i en tid av råskap er vår milde stormakt på havet.

TO NORSKE SJØFOLK

12. november 1941.

Når jeg sitter og venter her i kringkastingsrommet på signalet til å begynne, tenker jeg på dem som lytter i dette øyeblikket. Kanskje har de en vakt ute, i skogbrynet, nede på gata, for å se at det ikke kommer fremmede. Det er blitt natt over de norske skipene ute på Atlanterhavet, utkiken står på brua; også de kan vente gjester.

Det er dyrekjøpte minutter vi har fått utlevert.

En må ha noe godt å si dem denne korte stunden, kanskje mer om menneskelig storhet enn menneskelig nederdrektighet: lykken ved å ha slike kamerater som de vi står sammen med. Jeg vil i kveld fortelle om to norske sjøfolk som jeg nylig har møtt.

Den ene av dem, en haugesunder på 22 år, hadde jeg truffet tidligere, i vår en gang. Han lå på hospital i en skotsk havneby hvor jeg gikk og ventet på å komme ut med en konvoi over Alanterhavet. Han var den eneste overlevende fra et norsk skip. Jeg skrev noe om ham dengang og sendte det i land med losen. Det ble visst lest her fra radioen.

Jeg tenkte på ham da jeg et par dager senere gikk på dekket i snøbyger omtrent der hvor skipet hans var torpedert noen uker før. Det var surt å gå, varmt kledd, en time på dekket; men han hadde drevet omkring på en flåte i 11 døgn, i et kvart tusen timer, med en isnende himmel klint gjennom søkkvåte klær inn til kroppen. Noen kjeks og ferskvann var det som kunne forbrenne til varme til ham, til en liten gnist av blod og liv mot det overmektige ødet som stod mot flåten dag og natt. Jeg tenkte på hva mennesker kan klare, og hvem av oss som kan klare det.

Det inntrykket som fulgte meg alltid siden av denne unge matrosen, var hans usedvanlige harmoni. Det var en vennlig, urokkelig likevekt over ham og alt han sa. Han må ha betraktet seg selv som det normale, og den situasjonen han var kommet opp i, alene på en flåte i Nord-Atlanteren, som noe absurd og forbigående. Han fikk etter beste skjønn prøve på å sette tingene på plass.

Som den systematiker han var, krøp han mestedelen av tiden omkring på flåten for å holde blodomløpet i gang. Men det som fylte meg med ærefrykt, var at han etter frysende, gjennomvåte netter hadde viljekraft nok til å ta klærne av seg for å tørke dem, når det var litt blek sol over havet. Det var i de første dagene av mars. Da han ble fisket opp, var han stygt medtatt; etter hva sykepleiersken fortalte skulle han egentlig ha dødd, men gjorde det ikke av en slags blid stedighet.

Nylig traff jeg ham igjen. Han gikk på gaten, ettertenksomt, omhyggelig kledd; han trakk litt på den ene foten. Han hadde mistet en stortå, og det, forklarte han meg, var i grunnen en lykke da den alltid hadde plaget ham ved å stikke ut gjennom strømpen. Han fikk massasje, og om få måneder ville han være helt all right. I mellomtiden aktet han å begynne på engelsk styrmannsskole. Det var ikke så lett med språket, men nordmenn hadde gått denne skolen før, og det var dem som hadde gått ut som nr. 1, tilføyde han, beskjedent og samtidig litt truende.

Jeg spurte om han ikke hadde fått nok av sjøen. Han stirret uforstående på meg. Han var så ung, så full av trygghet. Han hadde engang overvunnet Atlantehavet, og det hadde bare kostet ham en tå.

Den andre som jeg vil fortelle om, er over femti år; førstemaskinist. Skipet hans krigsforliste for to år siden; han hadde vært på hospital siden da. Han får gå oppe et par timer hver dag, men han lå da jeg var ute hos ham. Rundt omkring i sengene var soldater med bena heist opp i strekk. Han var en stor kraftig kar, ansiktet var tungt under det grå, tilbakestrøkne håret. Skipet hadde gått på en mine eller blitt torpedert, han vet ikke. Han husker bare at han stod ved aktermasten; for han skulle ta opp en antenne til radioen sin. Så fløy han til værs. Etter hva de overlevende sa ved sjøforklaringen, var han omtrent 70 meter oppe i luften, og gikk i en bue omtrent 125 meter til sjøs. Han ble tatt opp av livbåten; begge bena hans var smadret, men han merket det ikke straks, for de var dauslått. Det var i desember måned. Styrmannen hadde fått kjevebrudd på fire steder; men han ble tvunget til å ro for ikke å fryse i hjel. Byssegutten hadde fått hele haken revet opp, så lepen hang ned på halsen; en av de halvnakne fyrbøterne bandt den opp på ham, med singleten sin. Når de var svette av å ro, satte de seg bort til maskinisten og gned seg opp til ham, så han fikk legemsvarmen deres. Etter ti timer ble de tatt opp. På hospitalet fortalte de meg at det var bare en plage med denne pasienten; han snakket hele tiden om at han skulle til sjøs igjen.

I snart to år hadde de operert på ham; det er dype furer av lidelse i ansiktet hans, men øynene er utålmodige; hva blir det til?

De har satt inn plater i benet, de har skrapt bort det som var dødt, felt inn bensplinter fra armen og et ribben, men det satte seg verk i såret, og tuberkulose, og så var det på bordet igjen. Men nå er det høyre benet helt bra og venstre er på god vei, og lægene sier han får komme til sjøs. Han fortalte meg alt dette, og også hvorfor han tilfreds har gått gjennom alt: han har noen hjemme, de har det ikke godt nå, men en dag skal de få det bedre, og han hjelper dem ved å seile. Like over jul regner han med å være til sjøs igjen.

Disse mennene, den gråhårete maskinisten og den unge Haugesund-matrosen, står ikke alene. De er bare to blant Atlanterhavets ukjente soldater, vår hær som har sine sårede og døde, men som ikke lar seg slå.

FLYGERLEIREN I TORONTO

6. desember 1941.

Så underlig det var å sitte på toget og suse vestover de kanadiske slettene mot en ukjent by – tusen mil fra Norge – som skjebnen har valgt ut til et hjemsted for norsk frihetsvilje. De kom seg ut av landet, disse unge nordmennene her, de seilte over Nordsjøen, Atlanterhavet, Svartehavet, Det indiske osean, Stillehavet – med anløpssteder fra Grønland til Cape Town, og strømmet sammen hit med ett eneste mål: å gjøre seg fortjent til samferdsmidler som hurtigst mulig kunne bringe dem hjem igjen: jagerflyet og bombemaskinen.

Mens jeg var i Toronto, opplevde jeg et møte mellom nordmenn, som jeg aldri vil glemme. Et norsk skip, skrammet og arret fra Atlanterhavsslaget, skulle passere byen. Toronto bystyre ønsket å gi disse mennene fra havet en æresmottagelse på rådhuset. De norske flygerne, over et halvt tusen av dem, marsjerte ned på bryggen, med militærorkester i spissen, og norsk flagg og fanevakt med hvite hansker. I givakt stod de da skipet gled inn.

Under knurrende protester ble mannskapet dradd nedover landgangen, og formådd til å gå opp i bilene. De kom som de var, matrosene i arbeidsklær, fyrbøterne halvnakne med svetteduk rundt halsen, de strøk med tvistdotter i neven over grimete ansikter – der de kjørte oppover, omgitt av en æresvakt av fem hundre norske flygere.

Det var luftens og havets soldater som møttes. Flygerne ville takke sjøfolkene for at de hadde fått redskaper: det er for de pengene som sjøfolkene har seilt inn at Lille-Norge er bygd og norske fly er på vingen. Og det var samtidig den uprøvde ungdommen som i ydmykhet ville hylle veteranene fra krigen – de femogtyve tusen sjøfolkene med deres tusen falne – mennene fra brennende tankbåter og fra flåtene ute i Atlanterhavets vinternetter, de som hadde vist at de strakk til.

Siden var karene fra skipet flygernes gjester nede i leiren og oppe i luften, alle fikk fallskjermen bundet på seg og ble tatt til værs, flygerne avla liksom prøve med en interessert fyrbøter eller matros som sensor bak seg. Da de kom ned igjen, var sjøfolkene vel tilfreds. De fikk vite at det første kullet allerede var i kamp mot tyskerne, snart skulle disse følge etter.

Det var godt. Karene fra skipet syntes at de hadde noe igjen for slitet sitt.

Her i Toronto så jeg en dag en gave som flygerne våre hadde fått, en liten gulnet silkefane, underlig rørende og fjern, som tonen fra et gammelt spinett. Fanen var gitt til flygerne av en ung kanadisk læge. Hans far ble gassforgiftet under den forrige krig, og gutten ble oppdradd hos sin mors slektninger hjemme i Norge. Da pleieforeldrene døde, arvet han dem, også denne fanen, som i generasjoner hadde vært i slekten. Den var båret i det første 17. mai-toget som overhodet har gått i Norge, på Eidsvoll i 1827. På den ene siden er malt en vill norsk løve mellom to små norske flagg, på den andre siden er det med omhu brodert: Eidsvoll 17. mai. Den er laget i fellesskap av to søsken, en tolvårgammel pike som har sydd den, og en nittenårig student som har malt den, Camilla og Henrik Wergeland.

Fanen hadde vært i Toronto lenge før flygerne kom. Den hadde liksom ventet på dem, og de kom og hentet den, med rettens grunn. For mange av disse unge mennene skal kanskje vise seg som ikke ringere kjempere for frihet enn barna fra Eidsvoll prestegård.

BLANT NORSKE JAGERFLYGERE

19. april 1942.

Når en står en av disse vakre vårdagene nede ved Kanalen, kan en høre, time etter time, en dur av usynlige fly oppe i himmelen, og ekshaust-stripene ligger igjen som sølvlysende makrellskyer. En må tenke på andre solskinnsdager, da luften over de grønne bakkene her var fylt av motordrønn, den skinnende september 1940, da de britiske jagerflygerne tok kampen opp mot den tyske overmakten som i bølge etter bølge veltet seg innover kysten; da den engelske ledelsen kastet inn alt, og da menneskelig mot reddet en verden fra fortvilelse.

I dag går angrepet den andre veien; i dag er det jagerflygerne fra øya her som går til offensiv mot tyskokkupert Europa. Det er også norske flygere med blant de usynlige der oppe; de har skutt ned tyske fly; og de har selv lidd tap.

Men storparten av våre flygere er andre steder i Storbritannia. De har vakthold over et stykke av kysten og over konvoiene som går forbi. De føler at de ikke er tatt i bruk; det er et annet angrep de venter på. Men gjennom en lang mørk og våt vinter er viljen og dyktigheten ikke et øyeblikk blitt sløvet, eggen er like kvass og blank.

En regnfull forblåst uke var jeg oppe hos den første norske jagervingen. De lå i et nakent, goldt landskap; det eneste vakre var arbeidsstedet deres, himmelen, all tid hendelsesrik med skydrift og mørke, med væte og regnbuer og veldige søyler av lys.

De var reist hjemmefra langs alle verdens ville ruter, først til Toronto, hvor jeg så dem i trening, og siden i konvoi over Atlanteren hit, det siste stoppestedet før Norge. Flere kommer etter.

Det er blitt en lidenskap, ja en besettelse for norsk ungdom å komme inn i flygevåpenet; jeg har sett dem slokne i ansiktet når de ikke fikk slippe til. Det er selvsagt en glans over dette våpenet som er så nytt og dristig; men forklaringen, tror jeg, går dypere enn det.

I aprildagene hjemme i Norge gikk de fleste av oss med en rifle og en nevefull med patroner; det var så maktesløst. Mange som var for unge til å stå i noen avdeling, hadde enda mindre, sine tomme hender. Det tyske luftvåpens helter kunne vinne seier etter seier over de små hvitmalte trehusene som stod og lyste i midnattsolen.

Vi som drog ut, ville bryte denne avmektigheten i vårt eget sinn. Vi ville skaffe oss makt; og ingen enkelt soldat har slik makt som en jagerflyger. Han presser på en knapp, og 8 maskingeværer gir ild; kanskje har han kanoner.

Hjemme var ett maskingevær en gave for en flokk soldater; to mann slet oppover hakkene i snøløysingen med det. Men flygeren har 1260 hestekrefter til å bære sitt mylder av våpen der hvor han vil. Det er han, han alene, som på noen sekunder kan brenne løs tusener av skudd.

En høy militær sjef har selvsagt større makt, men han må betale den beske prisen; han må ofre andre. Jagerflygeren betaler bare med seg selv; han er krigeren, i hans blankhet og renhet.

Det ville være umulig å gi en felleskarakteristikk av de unge norske jagerflygerne. De har så mange farger, fra eventyrlyst til seig besluttsomhet. Men det slo meg hvor deres vurderinger var preget av deres yrke. Ikke av voldsom pågåenhet, for det hører maskinen til, ikke flygeren. Det som kreves av ham, mesteren over dette våpenet av hastighet og stål, er å være uendelig lett på labben. Slik var de også når de snakket, avventende, følsomme, mildt skeptiske: ikke noe eventyr.

Dagens hendelse på flygeplassen her var når det ljomet gjennom høyttalerne utenfor bygningene, inne på rommene: Scramble! av gårde!

Trolig var tyske fly i nærheten. På femti sekunder var spitfirene luftbåret. Flygerne hadde sittet rundt ovnen inne i vakthytta si, med flygehjelm på hodet og sennepsgul svømmevest rundt brystet, pratet og lest. På veggene var billeder av ting de ikke kunne få: magasinutklipp av pene piker og glisserte, fargeglødende fremstillinger av forskjellige fruktsorter, tomater, ananas og appelsiner.

Hytta var tom før ropet var dødd hen, men bakkepersonalet var de første som i sprint var nådd fram til maskinen og hadde fått den startet. Flygerne sprang opp i cockpiten, hektet fallskjermen på, kjørte den dinglende stikkontakten fra hjelmen inn foran seg, så telefonforbindelsen var klar, og røk til værs, den ene etter den andre. De suste over oss i formasjon, skulder ved skulder. Det gikk så hurtig, lik et sverd som fløy opp fra skjeden.

Tilbake ble bakkepersonalet. Mange av dem har sikkert en gang følt bitterheten over at de ikke kom til å være blant de få som ble flygere. Men de er forutsetningen for alt. Det finnes ikke et fly i verden som krever en slik kyndighet og omhu i vedlikehold som en jager. Derfor er de og den spesielle flygeren som de har ansvaret for, blitt en sammensveiset kameratgruppe, hvor han som går opp, er eksponenten for alt det som de andre kan og vil.

Etter en times tid kunne flyene ventes tilbake. Der kom de! Karene på bakken fikk hurtig kikkerter fram, hver klynge stirret nidkjært på den vesle prikken som de straks visste var deres fly. Hva så de etter?

Hvert maskingevær i vingene har et lerretsstykke klistret over munningen mot vind og vær. Nå så de om disse plasterlappene var sønderskutte, kruttsvarte; da hadde flyet vært i kamp, og da syntes disse karene fra Norge på den øde forblåste moen etsteds i Storbritannia at de var kommet et stykke nærmere hjem.

En gang om uken hadde soldatforeningen møte med foredrag, avis, underholdning. De bad om jeg ville skrive en sang for dem:

Vi flygesoldater som aldri går opp

og ikke har vinge på jakken,

vi sliter med motor, med våpen og «kropp»

til flyet står trimmet på bakken.

For han som skal kjempe etsteds i det blå

må vite at oss kan han stole på!

Vi gjorde ham rede, hans strid er blitt vår,

med det får vi bakkefolk trøstes.

Vi er de ukjente. Det vi sår,

skal oppe blant skyene høstes!

Vi takkes for slitet vårt tusenfold

når jageren tumler i seiers-roll!

Som himmelens kamper av solskinn og regn

gir grøde til jorden der nede,

skal flygerens strid gjennom himmelens egn

gi jorden tilbake dens glede.

Det håp som blir pløyd i en Spitfires spor

skal bølge som frihet på hjemlandets jord!

MED KYSTKOMMANDOENS KAMPFLY

22.—23. april 1942.

Det hendte ofte i den tiden da jeg var sammen med de norske jagerflygerne at de så med utålmodig misunnelse på de engelske kameratene som strøk utover havet i sine bombemaskiner for å gå til angrep på tyskerne i Europa. Når de kom tilbake, var flyene ofte skrammet etter kamp.

De unge nordmennene var syke etter å få være med der ute hvor det skjedde noe; på fridagene sine tagg de om en plass ombord, som ekstra maskingeværskytter.

De fikk alltid avslag.

De var for verdifulle, for kostbare liv. Vårt folk har satt store summer inn på hver enkelt av disse guttene; få vitenskapsmenn som for forskningens skyld har dradd fra universitet til universitet i utlandet, har i hele sitt liv kunnet bruke så mange penger på sin utdannelse som våre jagerflygere i løpet av ett år. Skolemateriellet er så dyrt. Vi andre har brukket en griffel, skrevet ut et par skolehefter, kjøpt noen lærebøker. Men flygernes skolemateriell er kostbare maskiner som kjøres i filler, uten noen som helst sorg, fordi det er prisen på å lære seg selvstendighet og dristighet.

Disse mennene har ikke rett til å ta uvedkommende chanser, de må vie seg utelukkende til sin dyrekjøpte spesialitets risiko. Derimot var det en mulighet for at jeg – i hvis militære utdannelse overordentlig rimelige beløp er investert – kunne få bli med på en tur. Etter meget slit fikk jeg tillatelse. Jeg var med kystkommandoens fly.

Denne avdelingen av den britiske luftstyrken har to ansikter; ett mot vest, mot Atlanterhavet; ett østover mot fiendtlig skipsfart langs tysk-okkupert Europa, med speiding, bombing, torpedering, mineutlegging.

Tidligere hadde jeg vært på en fjorten timers patrulje med en Sunderland flygebåt utover Atlanterhavet; denne gangen bar det østover. Hvor vi var og hvilken oppgave vi hadde, kan jeg ikke fortelle om.

Jeg kan bare prøve å gi et glimt av den verdenen som lever bak de knappe kommunikéene. Jeg synes jeg kan lese meldingene på en ny måte. Jeg kan se dem som menns ansikter.

*

En dag meldte jeg meg ved en av kystkommandoens stasjoner, en aerodrom med flere tusen mann. Den wingcommanderen som jeg særlig skulle oppsøke, var visstnok ikke til stede. Jeg satt da og ventet noen dager i en stol inne i messen, fra morgen til kveld; jeg var redd for at mitt navn skulle ropes opp i høyttaleren og at jeg skulle gå glipp av noe, hvis jeg gikk ut.

Flygerne satt i dype skinnstoler bak en avis, småsov litt, spilte kanskje et spill hvor de skjøv noen halvpennier bortover et bord og merket points med et krittstykke. Snart var de mange, snart få, de gikk og kom stille, med et vennlig nikk eller et par ord. Om kvelden satt de og pratet dempet en liten stund med et ølkrus ved siden av seg på gulvet. Det var ikke noe tegn på at de fløy; de kom aldri i flygeutstyr, bar aldri et vær med seg inn av ting som var skjedd.

Det værelset hvor jeg sov, var ellers bebodd av en flyger, som nå var på kursus. Han hadde et bitte lite sølvkrusifiks over sengen; ham syntes jeg at jeg kjente best.

De andre var så fjerne; det var liksom ingen opplagt sammenheng mellom dem og bombemaskinene som drønnet dag og natt oppe i himmelen og som suste, lik hvinet av et sagblad, over taket. Men en kveld fikk jeg beskjed om å holde meg klar, og siden skjønte jeg alle ting bedre.

*

Jeg ble purret utpå natten og famlet meg ut i det svarte vårmørket.

Vi fikk rigget på oss seletøyet til fallskjermen; selve skjermen, rullet sammen til en hard pute, tok vi med i hånden, ferdig til å hektes på. Utenpå hadde vi svømmevesten med en liten flaske med komprimert luft, som vi skulle knuse om vi kom i sjøén.

Vi kløv opp i en lastebil og kjørte utover aerodromen. Vi gikk ombord i flyet, en svær bombemaskin, og ventet på startminuttet med drønnende motorer. Så jog vi bortover og var luftbåret. Over en blå skybanke stod en gul, klar himmelstripe med nymånen og en stjerne i. Det begynte å lysne, og med dagen kom tåken. Den røde disete solen ble til en blek lysskive som videt seg ut i blaffet og skrumpet sammen til et matt lite sølvspeil, som forsvant.

Jeg satt ved siden av føreren på annenflygerens plass. Han var hollender, bred og kraftig, i pjekkert og hvit genser. Jeg tenkte det er et slektskap mellom oss og hollenderne; begge er vi hjemmekjære og verdensomseilende; i sjømannsstuene i våre land er det svibel i vinduet og seilskute i flaske på veggen. Begge er små nasjoner som har gitt noe til verden som åndsmakt, og vi er frihetselskende. Hadde vi diker, skulle vi også i ny og ne sloppet inn havet istedenfor fienden. Deres folk har et godt valgspråk, velegnet for denne tiden: je maintiendrai, jeg holder ut.

Det er mange nasjoner under våpen i dag i Storbritannia, og hver mann bærer med seg sitt lands skjebne: fangeleirer i Holland, gisselmord i Frankrike, tortur i Norge, massakrer i Polen og Tsjekkoslovakia. Alle sammen har vi av tyskerne lært en ny slags geografi, den er brent inn i oss. Vi kan vår lekse.

På pjekkerten hadde flygeren sitt emblem, en fabelfugl, en krysning mellom en albatross og en svane. Med hollandsk ulyst til å ta for sterkt i kaller de denne gylne kjempefuglen for en finke. Det er tegnet på den ferdigutdannede kampflyger: «han har fått sin finke,» sier de.

I tåkeslør drev regnet mot flyet. Jeg gikk rundt og så meg om. Forut i snuten hadde navigatøren sitt lille elegante arbeidsrom. I en miniatyrskinnstol satt han ved et baby-bord og utførte sine beregninger; alt var av glass, taket, veggene, ja endog gulvet. Når han så ned, kjørtes sjøen og skyene som en endeløs film for hans øyne.

Bak føreren satt radiotelegrafisten. Når de snakket sammen, var det som metallstykker sprang ut av munnen deres; i motorlarmen var dette alt som var igjen av den menneskelige stemme.

Navigatøren kom opp og tok min plass ved siden av føreren. Vi var framme ved operasjonsfeltet. Sammen med radioskytteren gikk jeg akter inn i den store kabinen, til maskingeværene. På gulvet stod to gule skrin som kakebommer fylt med hjortebakkels. Det var brevduer. Om ulykken var ute og flyet gikk i sjøen, ville duene muligens komme seg ut og fly hjem til dueslaget så signalklokken kimte.

Helt akterut i kabinen kunne jeg se to ben; men når jeg stod og så ut glasskuppelen over min plass – sekstanthvelvingen hvor observasjoner blir tatt særlig om natten – kunne jeg se overkroppen til akterskytteren. Han satt i sitt roterende glasstårn, fjernt fra alle oss andre, alene med sine maskingeværer og himmelrommet.

Forut skimtet jeg ryggen til navigatøren, og et glimt av flygeren. Han hadde sin oppgave som jeg ikke kjente til. Selv ble jeg her i kabinen, dette rare tørkeloftet som den rå morgenen strøk igjennom, og stirret etter tyske jagerfly som ikke kom, med et maskingevær ved albuen og en due som kurret, ved foten.

*

Det klarnet på tilbaketuren. Vi fløy over skyene, hvite endeløse snøvidder i påskesol, med blå søkk ned til dalene.

I dag gikk tyskere på Jøklen og under Hallingskarven. Hvor glad og stolt vi var engang over å vise landet vårt fram til utlendinger. Etter et par års besøk av tyskerne er det eneste synet av norsk landskap som vi unner dem, blitt det glimtet av fjell og hav som kan gjenspeiles i to brustne øyne.

Vi er ikke lykkelige ved å ha blitt slik; og ofte kan vi med ærlig vilje tenke på Tysklands skjebne etter nederlaget – hvordan den må bli, så ikke verden skal forgiftes av hat og hevn. I mellomtiden skjøter tyskerne på sitt styre over Europa med tortur. Var det ikke på tide at ikke bare vi, men også tyskerne, tenkte litt på deres sjels frelse?

Radiotelegrafisten rakte nå rundt en grå blikkboks til hver av oss. Inni var en grønn termosflaske med varm te, noe niste og det største under av alt: en appelsin. Man må så å si være mannskap i et bombefly for å få en appelsin i dag. Den var for sjelden til å kunne spises.

Flygeren koplet over til selvstyrer, vi satt i solsteiken som mot en hyttevegg; vi kunne ikke snakke sammen, men var henvist til vennlig mimikk. Vi kjørte ut av skyene, under oss var stille knallblå sjø. Det var som en påskereise fra fjellet ned til vår ved fjorden. Snart så vi egne konvoier, med hvite drager rett til værs.

Vi fløy innover land mot flygeplassen. Det var syv-åtte bombemaskiner i luften, som skulle lande før oss; de kom også fra langferd. Vi gikk inn i køen; så var vi framme.

*

Tolv timer senere gikk vi igjen ut. På ny skulle vi det som med det ene ordet kalles: over. Jeg var glad ved å få en chanse til, men ikke så glad som første gangen. Langs det fiendebesatte landet hadde jeg hatt høve til å fundere på hva Messerschmitt-jagere susende til angrep måtte bety. Etter dette sekundets hemmelige overvinnelse ved å motta innbydelsen, forstod jeg i ydmykhet det som kreves av flygerne når de dag som natt, uke etter uke, måned etter måned, må gå ut til en uviss skjebne.

Vi gikk opp midt på natten. På begge sider ute i mørket glødet den røde ringen av ekshausten fram under motordekslenes svarte stålhjelmer. Grønne nordlysstråler skjøt opp i den kalde aprilnatten.

Føreren ved siden av meg var en ung offiser, barhodet, i nypresset uniform og sorte lakksko. Det var som om han kom fra kadettball og kjørte ut til et vakkert sted for å se på soloppgangen. Han presset på den røde knappen i rattet for å prøve sine maskingeværer, det språket av gule gnister ut i natten. Kruttstanken drev om oss. Han var full av iver, to dager før hadde han møtt en Heinkel, rørt ved knappen og sett fiendeflyet gå ned gjennom skyene med røk fra motoren.

Vi var over, utrettet det vi skulle og drog tilbake igjen. Jeg fikk min appelsin nummer to.

Det var blank dag da vi nådde hjem til stasjonen. Da motorene stanset, var det første vi hørte en lerke som sang i solglitret mens den steg.

*

Jeg var tilbake igjen i messen. De stillfarende mennene i sine blå uniformer satt i skinnstoler og spilte med halvpennier som før. Men nå kjente jeg dem bedre.

Jeg hadde sett dem, når de kjørte i mørket på lastebilene utover til flyene og når de hoppet grimete og slitte ut av maskinene ved hjemkomsten. De stakk innom rommene sine, badet og byttet, så gikk de tilbake igjen til fellesskapet, som om de bare hadde vært ute på grasbakken og trukket litt frisk luft.

Jeg så igjen gruppekapteinen som i ny og ne pleide å komme innom et øyeblikk og legge sin lue med gulllaurbærene fra seg på mahognibordet i hallen; han hadde vært til stede da vi drog av gårde om natten, og den kamuflerte bilen hans med ham selv ved rattet rullet opp ved siden av flyet vårt, før motoren var stanset da vi kom igjen. Han våket over alt og alle.

Nå hørte jeg om den wing-commanderen som jeg skulle ha meldt meg for, han var reist dagen før jeg kom. Den siste meldingen fra ham var at han gikk til kamp mot tyske fly som angrep et norsk skip. Han var ikke kommet tilbake.

Jeg hadde lært hva det betydde når ordren kom i høyttaleren at redningsflyet skulle ut, og den knallgule flytesekken med førstehjelpsutstyr, vann og mat, hvortil en stang med et lite flagg var festet, ble båret ombord. Nå var det hendt som vi skulle høre senere i kringkastingen: «Fra disse operasjoner vendte et av våre fly ikke tilbake.»

Alt gikk så dempet for seg. Det var ingen utslag av følelser, det var best slik. Det var som en dis lå over alt, ved samværets vennlige fjernhet; inne i den kunne ansikter de holdt av, forsvinne, og nye kunne komme. Her var den milde formen for ukuelighet, som det britiske flygevåpen har møtt denne krigen med.

Ukueligheten er kjernen. Ingen er dristigere enn disse unge flygerne. Det vet verden. Ingen er mer parat til å presse angrepet igjennom, hamre hardere, våge mer, miste mer.

Vennlige går de til sin skjebne.

En seier har vi allerede vunnet i denne krigen: menneskene vi får lov å kjempe sammen med – fra Europas fangeleirer til det frie himmelrommet.

Mot, offervilje, godhet er ingen dårlig begynnelse til den andre seieren.

FLAGGET

7. mai 1942.

Etsteds i Storbritannia ligger en norsk kystkommandostasjon. Utenfor på vannet duver de mektige flyene i sine røde bøyer. Inne på land mellom det fine grønne bjørkelauvet lyser det blåveisblått to steder oppe i bakkeskråningen, fra kragene på norske gaster som går vakt. Over huset smeller det norske marine-flagget i vinden sammen med det britiske flygevåpnets lyse blå.

Alle er norske her, selv den vesle skjekten som ligger ved bryggen; den brakte i sin tid fem mann over fra Norge. Den kalles «Sørlandsjomfruen».

Det er amerikanske Catalina-fly som nordmennene bruker. De har en svær aksjonsradius. Det fortelles at da den første Catalinaen kom flyende hit fra Amerika, kjørte bensinbåten straks opp til siden for å fylle. Sjefen på Catalinaen mælte da: «Vi? Vi skal ikke ha noe bensin. Vi skal bare tilbake til Amerika, vi.»

I den siste tiden har jeg vært med de norske flygebåtene noen turer, nordover på vakthold over konvoiene. «Sørlandsjomfruen» tar oss ut til flyet, mannskapet, åtte mann, skrever ombord. Presenningene slites vekk, fortøyningene slippes; med drønnende motorer kjører vi bortover. Det er et helt fartøy vi er ombord i, så det høver godt at det er flygende sjøfolk som håndterer båten i strømmen og sjøene. Ropet kommer: «Klar til å gå opp,» og i en durende sprengende lyd av stål som dirrer gjennom kroppen timesvis etter vi er i land igjen, med sprut av sjø som velter over glasskuplene, jager vi til værs. Så seiler vi rolig, med en langsom styrke, gjennom luften; vi har mange, mange timer foran oss.

Kanskje er det kvelden når vi går ut. Jeg sitter akterut med maskingeværskytterne i det glassrommet som kalles blistret. På hver side er det en kuppel som kan svinges ned, så maskingeværene står frie; himmelrommet tordner nedover oss. Det er kaldt, så vi er kledd i polarutstyr.

Det kan være en underlig trolldom en slik natt over havet. I vest er det ennå en slags velkjent skjønnhet med solnedgang og gullskyer; men i øst er det et skoddeblått tomrom hvor månen står som en bitte liten rød klode, fra tider før oss. Så blekner den, og blir måne over hvite skoddebanker. Avgrunner åpner seg nedover som til svarte fjellvatn; undertiden går kløftene i tåken langt innover som om mørke floder rolig glir mellom månelyse poppelskoger. Det blåser opp, månen jager gjennom ville skyer, det er som en hvit fakkel står opp fra propellene i måneskinnet, som blekt flommende kvinnehår.

Inne i flyet gjør mennene sitt arbeid, brøler av og til noe til hverandre. De to førerne sitter side ved side; bak dem arbeider radio-telegrafist og navigatør. Navigatøren er på farten hele tiden – atten-tyve timers arbeid i ett kjør, kanskje mer, det får ikke hjelpe. Det som han først og fremst må ha tak i for å holde rett kurs, er vinden, vindstyrken, vindretningen og vinden skifter med høyden. Han tar driften hvert kvarter; om dagen har han skumskavlene å gå etter, og måler driften med bombesiktet; er det blikkstille, hiver han ut en aluminiumsbombe, og det hvite pulveret på sjøen blir som en kunstig skavl. Om natten smeller han en fosfor bombe utover havflaten. Beregningene korrigerer han med stjerneobservasjoner, som ombord på et skip.

Ut på natten får vi noe varmt i livet; vi har primus ombord, det blir kaffe, suppe, stekt flesk. Er vi langt til havs, tørner én etter én inn en times tid, det er fire køyer i kabinen. Et par mann sitter inne i mørket med oljesvarte fjes og roper til hverandre. Kanskje prøver vi snakke om en vi holder av, vi viser hverandre det fotografiet som vi alltid bærer med oss. Når vi ser opp, henger to skosåler over hodene på oss; det er sjefmekanikeren som sitter høyt oppe, majestetisk og urørlig, og avleser sine visere.

Det er en vidunderlig følelse av trygghet ombord på en slik norsk flygebåt; de kan jobben sin til bunns, mennene her, og har den rolige sikkerheten det skaper. Men det dypeste inntrykket av dem er den ilden som brenner i dem, i sjefen og hver eneste mann. De er i kraft av sitt yrke de lange seige timenes menn, men de er også blitt kampsekundenes. De føler det hvileløse ansvaret ved å ha fått det som de hjemme ikke har: våpen. De vil takke for det, gjerne med sitt liv.

De kjenner så bitterlig vel det som våre hjemme må lide; men de slipper de uvirksommes smerte, de er beskyttet av sin egen handling, sin egen fare. De kan le. Den eneste sorgen som de ikke kan verge seg mot, er tanken på ikke å ha fått gjort nok.

Den korte natten er over, den lange dagens vakthold over havet begynner. Til slutt, med ansiktene grå og slitte settes kursen hjemover, vi ser flagget på stasjonen, det grønne sløret over trærne, noen vifter til oss. Det har vært en slags ventetid for dem som er tilbake; det kan skje så meget; den siste Catalinaen som jeg fløy med, har et ferskt hull i vingen. Et tysk hurtiggående sjøfly angrep den ute i Nordsjøen, men nordmennene gikk på og smelte løs, og tyskerne tok flukten. En ting vet jeg: skulle det verste hende, var en her ombord i godt selskap.

Vi går ned. «Sørlandsjomfruen» henter oss og bringer ut igjen bakkepersonalet som tar hånd om flyet og gjør det ferdig. Vi andre stuper til køys. Det er fireogtyve timer til neste gang.

En tur jeg var med på, står alene, skinnende, blant de andre. Den varte bare noen få timer, men jeg blir aldri ferdig med den. Den gikk hjemover. Det var en rekognoseringstur langs Vest-Norge, over leden.

Jeg stod bak flygernes plasser da jeg visste at vi måtte nærme oss kysten. Det var grått vær med drivende skyer; de formet seg til landskaper som lignet det jeg skulle se, og ble borte. Til slutt steg svarte klipper opp av havet med hvitt skum drivende om foten, trossig og majestetisk, men da vi kom nærmere, var det som trær med mørke, fine, åndeaktige grener stod og suste før alt løste seg opp og drev som tåkeflak omkring oss. Så med ett var vi ute av skyene. Sjøen lå grå og klar, og langt inne lå landet. Jeg så Norge. Fjellene. De var så blå. Fargen i denne kystlinjen grep meg så underlig om hjertet, den var som blåtøy bleket og skurt og slitt, men så ren, så stolt i sin renhet, som fra et strevsomt hjem. Så kjærlig-blått, så nøysomt-blått var landet der inne.

Vi strøk innover, over de første grå skjærene hvor sjøfugl fløy opp. Men det er bare oss! tenkte jeg. Vi gikk ganske lavt over øyer og sund, noen meter over knauser og hus og brygger og båter og mennesker. Det var som flygerne ville at vi skulle få stryke hånden over landet vårt og leve blant menneskene der nede, mens vi fløy forbi.

Jeg gikk akterut til blistret for å se bedre. Glasskuplene var vrengt ned, så maskingeværene stod frie ut i den åpne susende luften. Det er for lavt under kuppelen til å stå, en må ned på kne; maskingeværskytteren knelte alt. Hva var det han holdt i hånden? Det var et norsk flagg, ikke et tøyflagg, for det ville blitt revet i filler øyeblikkelig, det var et blikkflagg, malt med kjærlighet hjemme på stasjonen. Han viste det fram, urørlig og stirrende, til landet der nede; og menneskene reiste seg brått opp i de små fiskerbåtene eller de sprang bortover svabergene, som for å følge oss.

Aldri har jeg sett noe skjønnere enn dette malte blikkflagget, og dette lyset av lykke og smerte på ansiktet hos den knelende mannen som holdt det, og gjenskjæret hos menneskene der nede, så dyrebare hver eneste ukjent av dem, i det steinete, elskede landet vårt.

1814—1942

Tale 17. mai 1942 ved en norsk kystkommandostasjon, for norske flygere og deres gjester fra den norske marine.

Det har, tror jeg, aldri vært en generasjon av nordmenn som har kunnet forstå 17. mai 1814 som vi. Krig og storpolitikk veltet den gang innover landet; vi i dag kan føle den situasjonen med våre sinn og våre nerver.

Det som skjedde var: Stormaktene England, Russland, Østerrike, Preussen, sammen med Sverige, holdt på å tilintetgjøre Napoleon.

Danmark-Norge var på den tapende side. Den seirende stormaktsblokken overleverte vårt land til Sverige som takk for hjelpen.

Da reiste nordmennene seg mot det overveldende triumferende Europa og sa nei. De erklærte seg som et fritt land, med egen konge, ferdig til å slåss mot dem som kom. 17. mai 1814 vedtok de en grunnlov, kanskje den frieste i verden. For et mot, for en tross og åndskraft i dette vesle ensomme folket mot et forenet Europa!

Nervekrigen satte inn og til slutt krigen. Nordmennene sloss i 17 dager og ga opp overfor Karl Johan, en motstander som viste seg høysinnet; hvor det virker i dag som et eventyr! Vi beholdt grunnloven og vår indre selvstendighet.

Etter krigen kom oppgjøret – selvfølgelig. Den norske riksrett dømte vår øverstkommanderende, general Staffeldt til døden for unnfallenhet. Med rette eller urette skal jeg ikke kunne si. Han ble benådet av seierherren Karl Johan, som altså hadde nytt godt av hans eventuelle forsømmelser.

Det er mange andre ting som plutselig interesserer oss på en ny måte i dag. Vi som har sett den norske kirkes motstand i dag, føler oss nærmere knyttet enn før til Bergens-bispen Nordahl Brun som preket motstand og uforsonlig krig framfor å fire en tomme på vår rett, vår vilje til rett.

Vi som har opplevd Nordsjø-skøytenes vidunderlige frihetssaga, ser i et nytt lys dikteren Bjerregaard som skrev nasjonalsangen Sønner av Norge. Han var i Danmark i 1814, men drog hjem for å slåss, sammen med 3 venner i en liten skjekte over Skagerak. Han ble tatt av svenske krigsskip og ble internert i Sverige.

Det er så meget, av godt og mindre godt som vi i dag kan lese med en klarere skrift; mest er det stort, mest er det en veldig såmannsgjerning.

Det grodde og blomstret i Norge i over hundre år. I dag synes det oss som det var blitt til virkelighet det som Skagerak-roeren Bjerregaard drømte om:

Frihetens tempel i nordmannens dale

stander så herlig i ly av hans fjell.

Fritt tør han tenke og fritt tør han tale,

fritt tør han virke til Norges hell.

Så kom tyskerne.

Så kom vår egen skjebnetime da vi ble hvirvlet inn i den største verdenskonflikt som historien kjenner. Hvordan har det norske folket av i dag klart prøven? Kan de se mennene fra Eidsvoll i øynene?

Situasjonen 9. april var ikke å trassig forme nye idéer som i 1814; det var å holde fast på verdiene fra dengang. Og så mektig var grunnloven som vi feirer i dag, at den i det middelaldermørket som nazismen har kastet over Europa, har en selvlysende kraft og storhet; og mennene som er trofast mot dem står som i skjæret fra et flammende bål.

Vi hadde 9. april en konge som var klar og usvikelig i det løfte han hadde gitt folket; vi hadde en regjering hvor der var menn som under krigens fortvilede forhold tok beslutning etter beslutning som viste seg å være riktige; til slutt den siste og vanskeligste og ensomste; å forlate landet og dra til Storbritannia som den gang så ut som et synkende skip, for å fortsette kampen. Og mens resten av Vest-Europa sank som under en flodbølge av nazihærene som ingen kunne stanse, ble flagget, av våre menn her ute, spikret til masten. Det kan ingen ta fra dem.

De norske styrkene kjempet i 62 døgn – heder til dem! Marinens innsats fløy over verden, flygerne sloss mot overmakten, og norske soldater slet hardt og skjøt godt.

Det fjerde våpenet, handelsflåten, uten våpen, gikk inn i kampen; sjøfolkenes krig har ikke vart i 62 døgn, men 800 bitre, ukuelige døgn.

I Norge skjedde hjemmefrontens under. Vi står her i dag ved Nordsjøen; mange av dere er kommet over den veien på usannsynlige farkoster, og har slitt dere over bare ved vilje og mot; og nettopp dere, vet jeg, vil hedre alle de tapre, som ble igjen.

Så megen offervilje, mot, og godhet! Ja, – godhet. Jeg snakket en gang med en kar som var hjulpet i Norge av kamerater med en vill dristighet så det frøs nedover ryggen på meg mens han fortalte. Jeg sa da: «Det må være noen desperate kalde folk som denne krigen har skapt.» Han så forbauset på meg og sa: «Da har De ikke forstått noen ting. Folk er så . . . . snille.» Det finnes et skriftsted, det vakreste jeg vet: «Ingen har større kjærlighet enn den som gir livet for vennene sine.» Slik er mange, mange i vårt land.

Så har vi den andre slags krigen i Norge, samvittighetens rolige motstand; hvor alle vårt fredssamfunns ofte så foraktede verdier har vist seg i sin renhet og kraft. Jeg tenker på lærerne.

Hvor gripende er ikke den scenen da lærerne leser opp for sine store og små elever at de lover dem ikke å lære dem noe som strider mot samvittigheten. Og de går i fengsel for det, de mishandles og dør førenn de vil bryte det løfte de har gitt til barna, og elevene står langs jernbanene, hvor fangetransporten skal gå og hilser dem med: «Ja, vi elsker.» For en skole det en gang må bli i Norge! For et land!

Forleden dag hedret president Roosevelt det norske folk ved å gi sin utsending hos vår regjering i London ambassadørs rang, noe som ellers bare brukes til stormakter. Han motiverte denne æresbevisningen med Norges kamp hjemme og ute, og da han snakket om våre landsmenn hjemme brukte han et uttrykk som bare Roosevelt kunne ha brukt, fordi han som ingen annen statsmann jeg kjenner har hjertets geni: Han snakket om de norske «menns, kvinners, ja endog barnas kamp».

Har noensinne før i historien et land blitt hilset som stormakt på grunn av sine barn? Hvor skjønt det er, hvor skinnende av håp. Jeg har ikke noe inderligere ønske for denne 17. mai, enn at vi må berge all finhet og storhet som denne krigen har skapt, over i freden.

Det er en del som snakker om alle de utmerkede oppgjør vi skal ha innen vår egne rekker når vi engang kommer hjem, og ordet igjen blir fritt. Jeg tror vi bør gi alle våre krefter til oppgjøret med våre fiender, med tyskerne, med dem som for oss er tyskere enten de snakker tysk eller norsk. Jeg tror på et annet, edlere slags oppgjør oss mellom, når fienden er slått ned: Det som vil komme fordi det er skapt en ny målestokk i Norge. Hver dåd i fengslene, på havet, under himmelen er med på å skape denne målestokken, og alt som ikke har indre verd, vil, med ny storhet, falle vekk som slagg og grums og likegyldighet.

Jeg er takknemlig over å få stå i dag blant dere, blant seilende, flygende, kjempende sjøfolk; for dere er med å skape denne nye målestokken.

Det sies ofte at vi har ikke et storting her ute som kan råde oss. Jo, vi har ett. De dødes, de som er skutt hjemme, de som er falt her, et storting som står over partiene, og som ingen kan ta til inntekt. Kan vi leve under deres øyne, da er vi på rett vei.

Vi står i dag på den andre siden av Nordsjøen, i landflyktighet. Men vi føler det ikke som vi har mistet vårt land. Norge lever som aldri før, ja, i en storhetstid.

Vi har så meget å kjempe for. Jeg tenkte i morges da vi marsjerte fra bryggen med sekkepiperne i spissen hvor dette hjemme var barnas lykkelige dag, i barnetog og buekorps. Vi skal gi barna tilbake dagen deres. Og jeg tenker når jeg ser flagget over meg her, at vi har sett det også på annen måte under denne krigen, på kisten over falne kamerater. Vi skal la flagget igjen vaie fritt over deres minne. Vi har i dag bare én vilje: handling; handling hjemover. Og vi har bare ett håp at vi må holde mål i denne kampen, hvor livet kan kreves, for at Norge skal leve.

Leve Norge!

SJØFOLKENES HILSEN HJEM

De norske sjøfolkene ute ba våren 1942 Nordahl Grieg om å forme deres hilsen hjem. Han gjorde det slik:

Dette er en hilsen hjem fra alle norske sjøfolk på havene i dag: Stol på oss. Vi svikter ikke.

*

Vi lengter etter dere. Dere vet det. Den bitreste dagen i vårt liv var 9. april 1940, da vi ikke kunne stryke hjem og kjempe for Norges frihet. Vi ble ombord, og nå ser vi at det var best slik. Vi var spredt over hele verden, det ville ha tatt sin tid å utruste oss og gjøre oss til soldater, vi hadde kommet for sent.

Vi seilte; vi brakte den oljen til England som det britiske flygevåpen ikke hadde kunnet klare seg uten, september 1940. Demokratiet holdt sin siste skanse, også vårt lands frihet ble verget; vi norske sjøfolk var med.

*

I dag er hele jordkloden krigsskueplass. Uten skip som bringer tanks, fly, ammunisjon fram, kan ikke angriperhordene stanses. Vi seiler. Vi går over Atlanterhavet, gjennom Middelhavet, vi er med fra Murmansk til Melbourne. Vi tenker ikke på om en tur er farlig eller lang; vi tenker på, om det kjempes dit vi går til; vi vet: kan norske skip bringe hjelp i kampen, er vi på den korteste veien hjem.

*

Alle de norske stridskreftene her ute, hæren, marinen, flygevåpenet, er bygd opp omkring handelsflåten. Norske bataljoner vokter de britiske kystene, norske destroyere og korvetter møter oss til havs og følger oss i havn, norske minesveipere går foran og soper veien klar, norske jagerfly suser over mastetoppene for å ta kampen opp mot nazienes stupbombere, og norske sjøfly går på ubåtjakt omkring konvoien ute på storhavet.

Vi hører alle sammen – om vi strir i luften, til sjøs eller til lands – hjemme i en hav-hær. Vi er samlet i en eneste strategi, som vi forstår og bøyer oss for. Først må vi bringe krigsmateriellet (som fredsnasjonene hadde slik bitterlig mangel på) fram til stedet hvor vi skal gå til angrep; når det er gjort, skal vi få lykken ved å slåss.

*

Vi norske sjøfolk er ærekjære. Vi kom til fremmede havner, folk spurte: hvem er disse folkene?

De fikk vite: de er norske.

Da visste de noe; de tenkte på et land, hvitt og rent under vinterhimmelen, eller mildt i sommernatten; de kjente til et folk som slet med en hard natur langt nordpå, men allikevel hadde kraft til å skape noe, med hendene eller tanken, som en verden var glad over å få.

Ja, vi var norske.

Men vi skulle oppleve den dagen da et nytt ord skulle klebe seg til Norge, navnet på dem som svek oss, som førte landsmenn til fornedrelse og trelldom. Vi har møtt navnet overalt.

Vi har skurt det navnet bort. Vi har drept det navnet i kamp, i plikt, i savn og i nød. Det er blitt brent bort i flammehavet på synkende tankbåter, det er blitt vasket vekk av iskalde brottsjøer over en ensom livbåt ute på havet. I blod har vi skrevet et norsk ord isteden: frihet.

*

Forræderne hjemme våger undertiden å tale til oss, gjennom sin tyske presse og radio, eller tale på våre vegne.

De sier at vi vil ikke seile lenger.

Her er svaret:

Det er en del norske sjøfolk som ikke kan seile lenger. De er drept av forrædernes våpenfeller. Det er en del norske skip som ikke går i faresonen. De er senket av nazienes ubåter og fly. Men det er ikke et norsk skip som ligger uvirksomt, fordi mannskapet ikke vil seile.

Dette er sannheten: Ikke et eneste skip.

*

Vi tenker alltid på dere hjemme. Vi har kjære minner, men minner kan blekne. Våre tanker om Norge er fylt av liv, av alt vi hører om dere, om mot og ukuelighet. Det livet har dere hjemme gitt oss.

Dere svikter ikke; dere går igjennom pinsler og død heller enn å bøye dere. Tror dere at vi skulle svikte? Vi seiler. Vi tenker på dere, og vi er stoltere over å vise Norges flagg enn noensinne før.

Langt borte, ute på havet deler vi det eneste som er verdt å dele i dag: kampen.

*

Det er som om folket hjemme er begravd under et ondt, forferdelig steinras; med blodige never prøver dere å arbeide dere fram i dagen. Hver gang vi får vite om norsk tross og norsk mot, er det som vi hører at de innestengte lever.

Vi arbeider utenfra mot samme mål; vi skal komme dere til unnsetning, vi river steinene vekk.

Vi hører alltid dere. Det gir oss nye krefter. Dere må alltid høre oss. Dere kjenner oss, det er far, bror, sønn, som arbeider på denne siden av raset.

Sammen skal vi kjempe oss framover til friheten, vi og dere, alltid sammen.

BLANT NORSKE FLYGERE PÅ ISLAND

28. februar 1943.

Den norske flyge-squadron på Island har i sitt våpenskjold ordene: «Trygg havet.»

I disse to ordene ligger den oppgaven de har fått, og fortellingen om deres arbeid gjennom snart 2 år. Jeg skal her prøve å gi noen glimt av de norske flygeres liv, slik som jeg har sett det, med mellomrom, gjennom det halvåret jeg var nordpå.

Det var en junikveld jeg kom dit opp. Vi strøk oppover Nord-Atlanteren i en formasjon av norske Catalinafly. Island steg av havet: Vatnajøklen lyste blek. Vi fløy innover kysten; som tunge forhistoriske øgler skred flygebåtene lavt over et urtidslandskap av rød lava og kokende kilder. Vi nådde flygehavnen; over en klynge med Nissenhytter lyste det norske marineflagget. Landskapet var som i Nord-Norge; Brønnøysund en sommernatt. På en grønn grasbakke ut mot havet lå ærfuglene på redene sine, i luften over var alltid en sverm med hvite terner som jagerbeskyttelse mot havmåsen.

Her hadde den norske flyge-squadron sin hovedstasjon. De kom i april 1941 – Norges første flyavdeling i aktiv tjeneste etter at krigen hjemme var slutt. De husker godt ankomstdagen; da de skulle feire den året etter, var det et fly som ikke vendte hjem fra havet. Sjefen deres og to mann var savnet, den kvelden og alltid.

Men for en iver og glede den første våren for å komme i gang! Treningstiden i Canada lå bak dem, de brente etter å ta seg selv fullt ut i bruk. På rekordtid ble skipet losset, flyene pakket ut av kassene og satt sammen, og så kom det åndeløse øyeblikk, da en sveit med norske fly jog lavt over leiren.

Til sent på høsten lå de fleste ute i telt, brakkene fikk komme siden, det gjaldt å stelle med flyene først; de skulle ha det beste.

Når en mann skal skrive om et besøk på en flygeplass, beretter han ufravikelig at en flyger kommer bort til ham: «Glem ikke bakkemannskapet.» På Island er det ingen som sier det. En ser hver dag bakkemannskapet med sine øyne. På nakne strandbredder sliter de med flyene, i 20 graders kulde, i storm, med bare never må de arbeide med småskruene i motorene, med omhu, med tålmodighetens lidenskap har de forlenget maskinenes levetid. De haler flyene opp fra vinterhavet, de står i sjø til livet, et gjennomvått, frysende, ukuelig marebakke-mannskap. I den lyse tiden med konvoier utenfor som skal verges, er det ofte å arbeide klokken rundt. En flyger som hadde vært inne og fått seg litt søvn, spurte mekanikere som hadde jobbet 60 timer i ett kjør om de orket mer. De svarte truende: «Så lenge dere kan holde kråka i luften, skal vi holde orden på bakken.»

En gang snakket jeg med noen flygere om krigsdekorasjoner. Det var ikke for dem, sa de, men for bakkefolkene. «De har slitet. Vi? Vi har jo moroen med å fly, vi.»

Straks etter jeg var kommet dit opp, fikk jeg være med øya rundt til utestasjonene, var noen dager hvert sted, og ble med en ny flyger videre. Vi fløy med Northrop-fly, den patrulje-bomberen som nordmennene utelukkende brukte det første året på Island. Det er et enmotors sjøfly, med ganske stor fart og edle, enkle linjer. Når flygerne snakker om Northropen er det alltid en som sier, likesom i en slags betroelse: «Den er noe av en jager,» og en annen tilføyer inderlig: «Og ikke så lite heller.»

Første gang jeg var oppe i en Northrop var i Canada, i hetedisen under gled treningsflyene sidelangs som gule sommerfugler, langt borte røk det av Niagara. Nå fløy vi over øde havstrekninger nordenfor Polarsirkelen, over Vatnajøklen, sirklet nede i det utslokte krateret av Hekla, fulgte buktede landeveier i høyde med telegrafstolpene i susende fart, streifet taket av rutebilene og sved håret av rettenkende islandske hester.

De er blitt forunderlig knyttet til dette flyet, flygerne våre på Island. De drog halve og hele jorden rundt, for å få seg et redskap i frihetskampen vår; dette flyet ble deres. De har gitt meget til det, evner, arbeid, vilje, hele seg selv; og de synes at Northropen har gitt dem meget tilbake.

I den har de fløyet utover det øde havet, og for første gang sett det uforglemmelige synet: konvoien de skulle verge. I den har de sopt lavt over sjøene og plutselig mellom tåkedotter skimtet skroget av sin første u-båt og latt bombene gå. I den har de opp fra himmelen stupt ned på sin første Focke Wulf 200, siktet hele Northropen inn, på jagervis, og brent løs.

I den har de, som det heter, «hatt noen tøffe turer»; under den lave glasshetten, hvor tre mann, fører, navigatør, telegrafist, sitter etter hverandre i den trange cock-piten, har de i storm og ising hengt utover storhavet, med sin skjebne vevd sammen med flyet. De har fløyet vill under umulige magnetiske forhold, og den siste bensintanken viste tom, og alt var bare øde sjø og skumring, men plutselig så de den hvite brenningstripen mot kysten; noe av gleden fra dette sekundet ble alltid igjen ved det flyet. Og om de har hatt motorstans over land, hvor luftstrømmene styrter sugende ned langs fjellsidene – i siste øyeblikk gikk Northropen igjen. U for Ubåt, T for Trouble og hva de nå heter alle flyene, fortoner seg som tenkende vesener, de klarte det denne gangen også. Skjer et uhell, gir flygerne seg selv skylden, bare ikke Northropen.

På denne tiden hadde squadronen besøk av sjefen for marinens flygevåpen, kommandør Lützow-Holm. Han hadde ikke fløyet på flere år, så han tok forsiktigvis flyet opp alene. Flygerne stod på land og så ham heise seg ombord, en mann på over femti år, veteran fra to ishav, arret av flygeulykker, med treben. Han gikk opp, først prøvende, så begynte han en villflyging av de sjeldne, loopet, rollet og spant, så luftboblene kokte i hvite striper i kjølsporet hans; flygerne stirret etter ham, først i påskjønnelse, siden i stigende hengivenhet. Han var ikke bare kommandøren, han var en mann som skjønte Northropen; det var uforglemmelig.

Det var unge kvartermestere og fenriker jeg fløy med på denne turen mellom stasjonene. Noen husket jeg fra før. En flokk blottende unge gutter var sensommeren 1940 kommet til Skottland. De ville bli flygere. Nå var de sjefer i sitt eget fly. De tok seg faderlig av meg, skrev av og til en lapp og skubbet den bakover. «Her bor Islands beste sjakkspillere.» «Her er et vrak.» «På stranden ligger ca. 50 sel.»

De var gamle erfarne veteraner her oppe, med hundre av farefulle flygetimer bak seg. Ansvar og vurderingsevne var selvfølgelige egenskaper som krevdes av dem. Når jeg så dem, måtte jeg tenke på forunderlige epoker i historien som nå er fullkommen glemt, men da det faktisk gikk an for statsmenn og hærførere å være tyve år.

Det er blant Islands-flygerne to tydelig adskilte typer, hver med sine egenskaper. De eldste er utdannet hjemme i Marinens flygevåpen. De er trenet til å føre kommando, de er både sjøfolk og flygere og mestrer begge deler. Men marinestylen er det kjæreste de vet. For dem er leiren et skip, vaktene heter Kongens og Dronningens kvarter.

De andre, de fleste, de Canada-utdannede er fullkommen tradisjonsløse. Deres livsform er kameratskapet, deres eneste lojalitet er mot luften, mot hurtigheten, som ikke kjenner noen fortid.

Selv om det ofte bare er et år som skiller disse flygertypene, virker de som to generasjoner. Men sammen sliter de, flyr de, lever de, og undertiden dør de.

Sommeren gikk. I noen måneder hadde jeg ikke kontakt med flygerne; da jeg så dem igjen, var det på kirkegården hvor de begravet 3 av sine kamerater. En Northrop var smadret ute ved kysten; squadronens sjef hadde vært ute og hentet dem. I ulltepper ble de båret ombord i flyet hans; så fløy han dem hjem.

Den første høststormen pisket innover den vesle landstripen som skilte oss fra havet. De 4 unge flygerne som holdt æresvakt ved fellesgraven, svaiet i de ville vindkastene. Den islandske vigslebiskopen stod i samarie som klebet gjennomvåt til kroppen og ropte mot uværet som rev ordene vekk fra munnen hans og slettet dem ut. Av og til nådde noen brokker fram til dem som stod nærmest. «Kjemp for alt hva du har kjært.» Men også de som vi ikke hørte forstod vi. For over graven suste uværet inn fra fjordgapet hvor sjøen gikk hvit, de dødes verden og arbeidssted var kommet inn for å vitne om dem, – det veldige himmelrommet hvor de hadde tjent så motig.

VAKT PÅ ISLAND

1. mars 1943.

Noen måneder senere, da jeg var ved den amerikanske hæren, så jeg gjennom den sementgrå, kalde novemberdagen langt borte en rød flekk som beveget seg på kirkegården. Der var igjen det norske flagget på en kiste. En Northrop var gått i havet. Samme dagen kom nyheten om at 9 mann til var savnet. En Catalina var gått til havs for å finne livbåtene fra et torpedert skip. Det var kommet radiomelding fra flyet, det hadde løst sin oppgave og båtene var gitt kurs mot land; og kort tid etter var de reddet. Men Catalinaen nådde aldri tilbake.

Noen dager senere flyttet jeg ut i flygeleiren for å få delta i operasjonene et par ukers tid. Døden hadde vært der ute, men flygerne nektet å bøye seg for den. De avskrev de døde som tapt når det gjalt squadronens arbeid, i så måte var kameratene som det heter, «gått dukken», det var ikke tvil om det. Men de nektet å avskrive dem som levende, nærværende venner. Ord de hadde sagt, ting de hadde gjort, var hver dag en munter virkelighet; i ordets egentligste betydning spøkte de døde blant dem.

Det var ikke bare et selvforsvar mot smerten, selv om det første Canada-kullet hadde lovt hverandre da de ble ferdige flygere, at de ville ikke sørge når en av flokken gikk vest, men heller ta seg noen staute drinker.

Det var ikke bare det robuste, praktiske kravet om at livet måtte gå sin gang, og at godt humør, men ikke sorg, er den gagnlige følelsen på en tolv timers slitsom Catalina-tur.

Det var heller ikke det at den stabileste forutsetningen for sorg ikke var der: følelsen av at noen er borte, men jeg ble igjen. I en krig vet ikke soldater, og aller minst flygerne når grensen mellom å savne eller bli savnet skal viskes ut.

Det var, tror jeg, en dyp trofasthet mot de døde, i denne tilsynelatende lettlivetheten. De levende visste hva de andre hadde villet, i denne krigen. Det var kamp, ingenting annet enn kamp, ikke vemod. Når freden kommer, kan en krig måles i falne kamerater. Inntil da skal krigen måles i falne fiender. I den sikre, ukuelige, muntre viljen til å gjøre jobben ferdig, var det de døde hadde sin plass.

En lørdag ved oppstillingen var det en minnehøytid for de ni siste falne på to minutter. Sjefen sa noen ord og kommanderte: «Luene av.» Det var alt, det var nok.

I tiden framover var jeg med Catalinaene på deres sweep til havs. Oppgaven kunne gjelde to verdenshav. Atlanteren eller Ishavet. Vi gikk opp i mørke og kom tilbake i mørke. Det var vinter med kort dagslys og bitterlig kaldt. Når vi fløy i stor høyde, føltes føttene døde som metallet under dem. Vi patruljerte havet og kretset kanskje noen timer rundt en konvoi som grå og langsomt flyttet seg framover. Vi hadde bare det som flygerne kaller for «trøtte turer», tolv-fjorten timer i luften uten at noe hendte. Slik er mange turer; ikke alle. Navigatøren viste meg kartet sitt, revet opp av tyske maskingeværkuler og oversmurt med blod, hans eget. Han var nettopp kommet ut av hospitalet.

Sent på kvelden vendte vi tilbake.

Det slo meg ofte for en motsetning det er mellom disse flygernes arbeid og deres sinn. De er utålmodige, pågående, de vil møte fienden; istedenfor er alt de oftest møter et øde hav. De løsner kanskje sjelden skudd; deres oppgave er bare å være der. I kraft av det holder u-båtene seg borte eller går i undervannsstilling; de når kanskje ikke til å komme i posisjon for nattens angrep. Når flyet kommer hjem og har ingenting å fortelle, har det gjort noe. Det er bare for mennesker av kjøtt og blod så bitterlig indirekte.

Konvoien som de skulle tjene, går videre et steds ute i mørket. Den glir ut av flygernes område, de får ikke vite om skipene når fram. Mennene på skipene tjener også; de bringer våpen og ammunisjon til en fjern havn. Måneder etter blir tyskerne kastet ut av en russisk by; med vår forstand vet vi at flygerne som hadde en hendelsesløs dag utover havet, og sjøfolkene som ikke fikk drepe, men i høyden ble drept, hadde sin hemmelige, nødvendige, grå del i det angrepet, med vår forstand skjønner vi det, men ikke med vår utålmodighet.

Men kanskje er dette en av byrdene som menneskene må bære i denne krigen. Kampen er så veldig, så tung at historiens hjul flyttes umerkelig av millioners navnløse innsats. Og det er ingen dårlig oppgave for norske flygere, så ydmykt og så glansløst å prøve å trygge havet for den hæren av norske sjøfolk som dag og natt sliter ved hjulet.

Det satt en dag en norsk skipper ute i flygermessen. Hans fostersønn var en av de drepte flygerne; han hadde nylig mistet to brødre på Atlanteren. Han satt og fiklet med linen til miniatyrflaggstangen foran seg på bordet, så heiste han flagget et øyeblikk på halv stang. Han mintes tre, som var falt, side om side.

Vinterstormene satte inn. Dag etter dag var det ingen flyging. Luften var grå som aske, vi var på bunnen av året. Det norske flagget virket ikke rødt, men svart som levret blod i den evige skumringen. Det var ingen friskhet ved stormen, den virket seig, fordi den var selve ørkesløsheten som bandt oss.

Uvirksomheten ble som en feber. Det var lite hjelp i å spille grammofon i messen eller sitte og stirre på den vakre frisen av norske vinterbilleder rundt veggen. Der var særlig et billede som jeg aldri fikk nok av; en skare unge mennesker som glade drog innover fjellet. Men fotografen hadde vært litterær, og under syntes han å burde trykke følgende: «Jeg slepte min kvide til viddens vang.» Denne utakknemlighet opprørte meg alltid like friskt.

Mest lå vi på køyen inne i brakken. En av flygerne lå og leste en bok av André Maurois: Kunsten å leve. Åttende kapitel het: Kunsten å bli gammel. En annen, en kapteinløytnant, bare lå. Han var mild, taus, nærmest indolent, tørnet inn hver kveld klokken åtte. Første gang jeg fløy med ham, skjønte jeg grunnen.

Det var en mann ombord som jeg syntes aldri å ha sett før, med hurtige, nesten tigeraktige bevegelser, spillende av liv, tindrende lysvåken hvert sekund gjennom tolv lange timer. Det var en mann som bare levde for jobben sin. Det var mannen som alltid lå.

Så en natt da stormen syntes å øke, stanset den, på islandsk vis, plutselig. Det var stille, stjerneklart, med nordlys. Telefonen ringte: Dere skal ut.

Selv en utenforstående som jeg følte hvordan meningen var gitt tilbake til tilværelsen. En fin glød av hensikt fylte blodet, det var noe dypt, lykkelig ved å få stå opp i den iskalde brakka, og ta flygedrakten på. Øverst på klehaugen på benken lå de hvite tynne silkehanskene som bruktes inne i skinnvottene, det var som å skulle til bryllup.

Nede i messen ventet vakthavende flyger; folk i byssen og messen var tørnet ut og hadde kaffen ferdig. La det med én gang være sagt, de liker ikke dette arbeidet, de er kommet ut, mange av dem under livsfare, for å slåss, ikke for å vaske pletter. Det er å håpe at de kan bli frigitt til det de egentlig vil, men i slike nattetimer kvikner de til. Hver gang det var rastløs aktivitet rundt dem, var de rede til å bære over med meget. En ting vet de i hvert fall i sitt hjerte: når det hendte at et fly ikke kom hjem om kvelden, var det de som hadde gitt landsmenn vennlighet med på veien for siste gang.

Vi passerte en by under oss før vi strøk utover havet. Lysene var tent i gatene og i et og annet hus. Om kvelden når vi kom tilbake var det lys over alt, juletrefestlig etter de siste timene i mørket før vi fikk land. Det var alltid noe som beveget meg ved denne byen i disse morgen- og kveldstimene. Av en eller annen grunn forbandt jeg den ved barndom, med barn som ennå skulle få sove noen timer eller med barn som hadde ryddet spisestubordet, leste lekser eller spilte gnav. Den var så fredelig, så vennlig, så nær og så uendelig fjern.

Når jeg så lanternene i luften rundt meg, fra flyene som kom inn for landing, syntes jeg at jeg visste grunnen til at alle disse mennene ombord hadde dradd ut. De hadde vært sør i Atlanteren, østover mot norskekysten, nord i tåkeheimen, vestover hvor Grønlandsbreene veltet seg mot kysten, de hadde slitt og våket og kjempet for å komme hjem til denne byen hvor lysene brente så vennlig, i sitt eget land, i Norge, i England og Amerika.

Snart tror jeg, skal denne stripen jord ute ved havet gis tilbake til det islandske folk, som har latt sine norske frender få bruke den i sin frihetskamp. Men i to år har nordmenn levd der, slitt og håpet og villet, gått ut til kamp og kanskje ikke vendt tilbake - så for Norge vil denne golde lavamarken, som storm og regn feier over, aldri føles som fremmed jord.

NORSKE SOLDATER OG SJØFOLK PÅ ISLAND

17. mars 1943.

Likesom flygerne på Island er soldatene våre der oppe satt inn i en havstrategi; også deres oppgave, ved forsvar av kyster hvor fienden ikke må få sette seg fast, er «å trygge havet». De er blitt tålmodighetens soldater, og lite drømte de om det!

Tolv mann var begynnelsen til den norske militæravdelingen på Island. De hadde innlosjert seg på Frelsesarméens herberge i Reykjavik. De fleste av dem var kommet over fra Norge straks etter at krigen var slutt. Lederen for dem var en løytnant, såret i benet under kampene nordpå. Tredje august 1940 begynte de sine øvelser. De hadde ikke våpen og ikke uniformer; de gikk i arbeidsklær. Noen hadde ikke gjort militærtjeneste før, de begynte å eksersere utenfor Reykjavik. Noen kontakt med de norske myndighetene i London hadde de ikke på lenge. De gikk mer eller mindre til sin egen krig. Akkurat da var ikke nyhetene så særlig gode, Europa var gått under, tyskerne samlet seg for å gå løs på sin siste motstander, England; men ufortrødent marsjerte disse tolv våpenløse, dongerikledde karene ut gjennom Reykjaviks gater, for å innøve handgrep og vendinger. De ymtet om at de skulle være hjemme til jul.

Som sine kamerater nede i Skottland i den samme tiden hadde de tro, en slags hellig galskap. Den som har opplevd disse dagene, begriper religiøsitetens vesen bedre enn før.

De kom ikke hjem til jul. De skulle brukes i en lang krig. Kampviljen, offertrangen skulle ikke få fullbyrde seg på lenge; grå dager, lange år, soldatens ofte amputerte liv fikk de istedenfor. De har klart endog det; for så dypt, så brennende føler de denne krigen.

De ble rustet ut av våre britiske allierte, nye frivillige strømmet til, de ble mange, en avdeling av merkelige, ofte storslåtte mennesker, ishavsfolk, overvintrere, hundekjørere, intellektuelle, sjøfolk, menn med en stor nevenyttighet, saftighet og visdom.

Første gang jeg så dem var i juni i fjor. De stod oppstilt; æresavdelinger fra berømte britiske regimenter skred inn på plassen, i praktfull langsomhet, som striglete fullblodshester, og dannet karré; en tropp blåkragekarer fra marinens flygevåpen var der også. Det var de norske soldatene som skulle hedres, ved at sjefen deres fikk en dekorasjon. En engelsk general takket dem for godt vakthold på en vill og hard kyst. Var da ikke alt i orden, eller som vi sier på islandsk: Alt i lagi? Nei, det var nok ikke det. De var ikke kommet ut for å vokte kyster, men for å angripe dem.

Senere var jeg ute hos dem i vaktområdet deres. Det var julekvelden med bleke strender og svart sjø. Inne i brakken satt befal og mannskap sammen, slik som de gjør ikke bare julekvelden, men hver eneste dag av året. Lys skinte på bordene fra vakre staker, laget med kjærlighet av aluminiumet fra en Focke Wulf. Oppe i fjellsiden stakk vingene av flyet opp av snøen, rimete og grå som gammelt hvalbein; like ved stod et kors.

En av karene reiste seg, en sersjant, en kjempe med navngjetne krefter, som gjerne gikk halvnaken under battledressen vinters dag, han var en ung sunnmøring med milde øyne og et fryktelig assyrisk helskjegg som flommet nedover brystet. Han bad oss alle sitte stille et minutt og tenke på dem der hjemme.

Bleke ansikter stirret ned i voksduken på bordet. Det var som stillheten ble uutholdbar, av smerte, vilje, ufullbyrdet kamp.

Den samme følelsen har jeg truffet hos alle dem som aktivt er gått ut til denne krigen. De har bare én lidenskap: å få sette alt inn, og bare én lidelse: ikke å få gjøre det.

De føler seg innestengt i en fortvilelse, ja ydmykelse, når de våpenløse hjemme er ofrene. Selv har de våpen, og skal det være offer, la det være dem.

Det kreves en stor, nesten heroisk styrke til å klare dette: ikke, fullt ut, å bli brukt.

Ennå er, som det heter, tiden ikke inne. De har fått en jobb de skal gjøre i tålmodighetens strategi; og de gjør den så godt som mennesker kan.

*

Det var ofte norske marinefartøyer i disse farvannene. Selv var jeg noen uker, sommer og vinter, på en norsk armert hvalbåt. Dens oppgave var konvoiering og ubåtsweep. Vi så rekke på rekke av grå lastebåter, slitte av havets og havnenes hvileløshet, med trøtte, grimete trekk, stampe seg tålmodig østover.

Denne hvalbåten var kommet opp fra Sydishavet våren 1940, og satt inn her nordpå; noen av mannskapet hadde stått ombord hele tiden. De fortalte sin historie, – som spente over den siste vinteren deres på fangstfeltet, drømmen om hjemkomst som ble smadret da tyskerne overfalt Norge, den selvfølgelige beslutningen om å slåss, snart tre års krigstjeneste – i en eneste setning: «den ble lang, denne sesongen».

Det var mennesker vant til store avstander; ett Ishav mer eller mindre tok de ikke så nøye. Måtte de i krig, godt så kunne de det også. De hadde fått nye apparater ombord, nye våpen og en sjef som visste hvordan de skulle brukes; de var hurtige til å lære, på sjømenns vis. Engang jaget de hval, nå jaget de ubåter; de lot seg på ingen måte forbause.

I noen av verdens vanskeligste og hardeste farvann gjorde de sin patruljetjeneste, om sommeren var det tåke og is, om vinteren storm og evig natt; det hendte at de fikk deljet dypvanns-bombene rakt på ryggen av en dukkende ubåt.

Som det sømmet seg [or et krigsskip i arktisk tjeneste hadde de, istedenfor skipshund, en blårev ombord. Den var en liten hvalp om sommeren, lubben, røkblå, menneskekjær. Ved firetiden om natten våknet den gjerne og ville underholdes, lekes med; den gol da som en hane, lenge, med stor viljestyrke, til den fikk det etter ønske. Da jeg kom ombord i vinter, var den ikke mere. Den hang i nedgangen til maskinen, flådd, med skinnet inn, som en lang gul klippfisk, og ventet på lykkeligere tider da den kunne bli stoppet ut.

Det hadde vært flyalarm med en Focke Wulf over skipet, folk sprang til mitraljøsene, Vesle-Mikkel sprang med, vant til å delta i skipets liv og overvåke alt. I skyndingen rente han hodet mot rorledningen; han fikk, mente de, ikke så lite av en krigers død.

Siste nyttårsnatten var jeg ombord, langt til havs. Den ble ikke feiret. Det var storm, med sjøer som ble til is, når de slo over skipet. Dekk og leidrer var som en is-svull; over oss hang stag og master som en hvit frossen skog. Natten igjennom ble det hugget is.

Like før midnatt kom jeg ned i byssen. Messegutten stod der, en blek mager nittenåring med et alltid vennlig og forbauset uttrykk. Han var nylig kommet ombord, torpedert på en lastebåt sør for Island. Han hadde stått i mannskapsruffen, fortalte han meg, da torpedoen traff og dørken styrtet sammen og alle kameratene var forsvunnet ned i dypet. Han stod igjen alene på en smal jernbjelke like ved døren, og var kommet seg på dekk, og i en av båtene.

Nå stod han og passet kaffemaskinen. En av matrosene stakk inn. Han så bort på vekkeruret som stod på hyllen i det grelle hvite lyset. Viserne nærmet seg 12. Så var det midnatt, et nytt år var begynt. Før han gikk ut igjen til stormen og arbeidet syntes han vel at han burde si noe, høvelig for stundens høytid. Han sa: «I år må han vel gi seg, den hælviten.»

Alt tatt i betraktning var dette, syntes jeg, ingen dårlig militæroversikt ved nyttårs-skiftet.

NORDMENN OG AMERIKANERE PÅ ISLAND

17. mai 1943.

På Island traff jeg for første gang våre amerikanske allierte. Overalt i ødemarken var sprunget opp byer av nissenhytter, på nye veier kjørte tanks, lastebiler, og jeepssoldater i grønngrått vindtøy med hette over hodet marsjerte i regn og vind. Siste gang jeg hadde sett unge amerikanere, var i deres eget land, et halvt år før Pearl Harbour en het sommeraften, de kjørte i bilene sine med kjærester, koner og barn i en endeløs søndags-strøm inn mot Boston; fra hver bil ble det strakt en arm ut i nattemørket for å kjenne det svale pustet av farten; jeg husket julikvelder hjemme når hånden hang utfor ripen av båten og ble dradd gjennom kjølig vann. Nå var disse amerikanerne tatt av krigen, fraktet tusen mil over havet til en naken og tåket øy; kvinneløse med gevær over skulderen gikk de på regnvåte veier, en del av den veldige folkevandringen av mennesker og maskiner, hvor skulle de hen?

I noen måneder var jeg ved en av deres militærskoler. Hovedinntrykket var utålmodig, selvsikker kraft. På veggene i den store nakne forelesningssalen hang to innskrifter: Krigens gud hater den som nøler, Euripides, og: Krev alt av meg unntagen tid, Napoleon. Undervisningen gikk i åndeløs fart, fra tidlig morgen til sen natt, søndager kjentes ikke.

Om natten i nissenhytta når vi lå i køyene og ikke fikk sove, mens stormkastene rystet veggen og rottene slet flittig med skotøyet, lærte jeg mine amerikanske kamerater nærmere å kjenne. De hadde kommet fra Europa, en generasjon eller to tilbake, men hvor de alle sammen var amerikanere. Det var noe av et under å se menn fra Tyskland og Polen, Italia og Grekenland, Irland og England som overbærende, med en spøk betraktet gamlelandenes hatefulle historiske konflikter; de var forenet i noe som for dem var større. Det var for en europeer selsomt, og ikke så lite av et håp.

Men de fornektet på ingen måte det landet de engang kom fra, tvert imot, de hadde en nesten grådig trang til å være stolte av det, og de hatet de mennene som hadde vanæret og forrådt det.

Det var en tysk-amerikaner i brakka, en ingeniøroffiser, en vennlig, grundig og alltid hjelpsom mann. Han la så langt fra skjul på at han kom fra den rasen som hadde frembrakt Goethe og Beethoven og gitt navn til de kjøttkakene vi av og til spiste i bua på den andre siden av veien, hamburger. Hitler og hans Tyskland hadde krenket hans glede over disse ting, og så vidt jeg forstod skulle det komme dem dyrt å stå.

Undertiden fikk vi lov å avbryte undervisningen for å gå ut og se de amerikanske jagerflygerne skyte ned en Focke Wulf oppe i den tynne, klare vinterhimmelen, sakkyndig kommentert. Min tysk-amerikanske venn gjorde meg da gjerne oppmerksom på at den amerikanske flygeren som alltid utmerket seg ved slike høve, bar et tysk navn. Resten av dagen var han da i særlig lyst humør, nynnet Beethoven og smatt om kvelden over veien for å kose seg med en hamburger.

Med stor tydelighet gikk det fram av deres samtaler at de aktet å gjøre jobben ferdig til bunns, det skulle ikke bli flesen igjen av det Tyskland, det Japan og det Italia som ikke hadde kunnet nekte seg denne krigen. Siden skulle det bli fred, og det for bestandig. Var fred vanskelig? Ikke mer enn televisjon og stratosfæreflyging og ikke mindre fengslende.

Det var unge folk alle offiserene jeg var sammen med. På en amerikansk marinestasjon (hvor avansementene er av sindigere natur), så jeg i baren følgende bekymrete oppslag, henvendt til besøkende hæroffiserer: Drinker serveres ikke til oberster og oberstløytnanter under 21 år, med mindre i følge med sine foreldre.

Ved denne skolen var det en avdeling for vinterkrig, fjellkrig; den drivende kraften var en høy norsk offiser med en stab av norske instruktøren Han ga amerikanerne hele sin erfaring om hvordan kulden og snøen kan bli soldatens forbundsfelle. Hans elever gikk fra ham med norsk viten og amerikansk begeistring.

Sin praksis fikk de til fjells med unge nordmenn og amerikanere som lærere. Mens jeg var på Island, ble jøkel etter jøkel åpnet til skolebruk. Mange norske instruktører var også sendt til De forente stater og tjenstgjorde ved den amerikanske 99de infanteribataljon som trener i Rocky Mountains. De er ski-commandos: for å bli opptatt i avdelingen kreves det blant annet at en skal kunne tale flytende norsk (hva det nå skal være godt for).

I januar måned var jeg ti dager på en islandsk jøkel, tusen meter over havet, under polarsirkelen. Det gikk an her oppe, på kanten av en isbre, å drive øvelser fra tidlig høst til utpå sommeren. Instruktørane var kommet opp i oktober; kull hadde fulgt kull.

Nord-Atlanterens ville, lunefulle vær drev om jøkelen. Nordmennene fortalte om orkanen i fjor, de små, kraftige islandshester som kom oppover fjellet med kløven, ble slengt over ende, selv fikk de ryggsekkene flerret av meisen, de måtte bare hugge seg fast. I godvær så vi utover Ishavet, grønnblå fjorder, fiolblått hav og himmelen over: dypblå uværsblå, men klar. Blått er Islands-fargen, med hvite fjellvidder og purpurskjæret over snøen eller fra lavaen, som de to andre fargene i Islands flagg.

Vi lå i tomannstelter. Kanskje bare under seil på havet er en vind og vær så nær som i et telt til fjells; en lytter gjennom den tynne søvnen til snøen som feller med en hvislende, regnaktig lyd mot teltduken, eller til vindkastene som begynner å smelle. Vi fikk ikke lytte for lenge: da var åpningen nedsnødd, og hodestups måtte vi svømme ut gjennom snøfonnen for å begynne måkingen. I storm var det som å kjempe mot en skogbrann av iskaldt, grått føyk som veltet seg ned fra fjellene, vi grov grøfter ovenfra leiren for å stanse den; inne i teltet stod en mann og tviholdt på teltstangen; i gropen utenfor stod andre og prøvde å skyfle jøkelen på plass. En amerikaner ropte at hjemme trodde de han var i Afrika.

Så kom rier med stillhet og kulde, tyve, femogtyve grader. Teltduken knitret is-stiv mot ansiktet når en rørte på seg om natten; om morgenen når vakten ute i teltgaten ropte at klokka var kvart på sju, gjaldt det, med få handgrep, å få tent primusen; så samlet flammen seg, speilegg-gul, manetblå; det ble en fuktig varme i teltet, og vi slengte havregrøten over. Finest var det å ligge ute, i huler som var gravd inn i breen. Et stearinlys tindret i veggenes gnistrende hvite krystaller: å ånde inn snøluften var som å fylle lungene med stjernerenhet, stjernekulde.

Det var ennå blekt måneskinn på toppene rundt omkring når vi stilte opp om morgenen. For et utstyr amerikanerne hadde: hvitmalte hickoriski med khandahar-bindinger, kostbare fine støvler, hvert plagg gjennomtenkt og hensiktsmessig.

Instruktørene tok over. Blant nordmennene var det skogsarbeidere, lærere, hvalfangere, vestkantgutter, berømte slalåmløpere og hoppere, 70–80 meters karer. De hadde en brennende tro på oppgaven sin: hver måned fikk de som på et glidebånd hundre av «studenter», som de kalles, opp til seg i teltleiren; de likte dem for deres tøffhet og dristighet; fjellkrig var noe for dem. Og hvor jeg kom på Island spurte amerikanerne etter de norske instruktørene sine, med varme snakket de om Trygve, Lars, Ola, Leif og alle de andre, de ville gjerne være i følge med dem videre, langt.

Om kveldene på jøkelen var vi på besøk rundt i teltene til de amerikanske kameratene; de hadde brødre og venner spredt over verden, vi lærte klodekrigens bitre geografi: en var savnet på Bataan, en skutt ned over Guadalcanar, en senket i Korallhavet.

Nattpatruljene gikk innover vidda. Som fine isknopper lyste stjernene på den svarte himmelen, nordlyset bølget. Under oss lå leiren på begge sider av en kløft, det glødet rødt gjennom teltduken av stearinlys, skikkelser gikk nedover de bratte, frosne trinene mellom teltene, som i en arabisk hulelandsby.

Inne i teltet hvor jeg lå, var radiostasjonen. Når de norske fikk oppringning fra kameratene nede i dalen, speilte ødemarkens lange måneder her oppe seg i den forbausete festivitas som de lyttet med. Apparatet kunne også brukes til sending: julekvelden hadde ti nordmenn krøpet sammen her inne og anropt alle jøkler, en av dem hadde spilt på leirgjøk. Hver aften hørte vi på nyhetene; vi hadde to hodetelefoner som vi la i et tomt blikkspann, det var høyttaler som ljomet utover. En kveld talte Roosevelt, han nevnte de landene i Europa hvor de allierte muligens kunne gå i land, han begynte med Norge.

Dette var god tale for dem på jøkelen. De ligner alle andre norske soldater i én ting. For å bruke et billede fra kringkastingen: de vil heller i to sekunder være med i nyhetene, enn omtales ti minutter i tilleggsprogrammet.

De syntes den kvelden at deres sekunder, de harde blodige som de lever for, var rykket dem nærmere.

DET EGENTLIGE? —

9. oktober 1943.

I Norsk Tidend nr. 310 åpner professor Worm-Müller en artikkel med følgende ord: «Den 25. september var det tre år siden Norges frihetskamp egentlig begynte, da tyskerne og quislingene brøt Eidsvolls-forfatningen og lovløshetens periode inntrådte. Det er denne dag som danner det avgjørende skille på godt og ondt i vår nyere historie.»

Det er selvsagt en historikers rett å omvurdere begivenhetene og kaste inn nye synspunkter; og det er også lett å forstå at professor Worm-Müller rent menneskelig sett føler seg dypt knyttet til begivenhetene i Oslo den første okkupasjonshøsten, hvor han selv deltok med slik varme og tro; men det forekommer meg at han har ikke klart å bygge opp beviset for sin dristige historieoppfatning.

Det kan tvert imot synes å ha atskillig for seg om man holder fast på den gamle dateringen, troen på at vår frihetskamp egentlig begynte da den faktisk begynte, nemlig 9. april. Da får vi beholde visse verdier som professor Worm-Muller indirekte stiller i det mindre egentliges plan: Kongens og regjeringens beslutning om motstand, som de holdt fast ved, med døden for øynene, med brennende byer rundt seg, i søvnløse uker; kampen i Oslofjorden, marinens innsats på Vestlandet, mennene som gikk ned med «Eidsvoll» og «Norge»; ti tusen av soldater som kom fra by og bygd med riflen over skulderen, skiløper-avdelingene; flygerne; Fleischer ved Narvik; Alta bataljon; Ruges ord: «Jeg trenger ikke til håp for å begynne: jeg trenger ikke til suksess for å fortsette»; den samfølelsens varme hvor nordmenn møttes, som ga sin underlige helg til disse vårmånedene – hører ikke dette også til det egentlige?

I juni oppga de allierte kampen i Norge; men ennå er det langt igjen til professor Worm-Müllers begynnelsesdato. I denne tiden nektet våre statsmakter å akseptere nederlaget, men bestemte seg for å organisere ny motstand utenfor landets grenser inntil seiren var vunnet, mens land etter land i Europa gikk under. Gjenoppbyggingen av våre væpnede styrker ble begynt denne sommeren, men framfor alt ble kampen ført videre av handelsflåtens menn. Enkelte engelske politikere uttaler gjerne at England stod fullkommen alene i denne tiden; andre hevder at England aldeles ikke stod alene, men hadde hjelp av for eksempel 30—40 tusen norske sjøfolk; og det siste tør vel være det riktigste. Det var ikke en liten prosent nordmenn blant den våpenløse hæren som drog bensin over havet til Storbritannia, gjennom angrep av bombefly og ubåter; ukjente og usette hjalp de til å holde Spitfires og Hurricanes på vingene, og sikre det luftherredømmet over Kanalen som frelste England. Slik var de med å gi sitt eget norske folk en gave i august og septemberdagene 1940: at frihetskampen ute i verden kunne føres videre. Er ikke alt dette verdt en innenfor det egentlige, innenfor begynnelsen?

Det som øyensynlig er utgangspunktet for professor Worm-Müllers omvurdering av Norges frihetskamp er følgende oppfatning: storparten av det norske folk skjønte ikke hva tyskerne og nazismen var, før Terboven 25. september 1940 gikk til angrep på Stortinget og forfatningen; fra denne dag samlet hjemmefronten seg; rundt loven.

Men går ikke hjemmefrontens røtter lenger tilbake og dypere ned enn denne kategoriske dato? Hundretusener av nordmenn skjønte under krigen hva nazistene var, titusener kjempet mot tyskerne, andre hadde ennå brannskjæret i øynene og sjelen fra bombete byer; og de visste at Quisling var blitt forkastet engang før, på Elverum i april. Kan det ikke sies at disse hundretusener også stod bak stortingsmennene med et krav om ubøyelighet; falne sambygdinger stod bak dem; krigen stod bak dem og krevde å bli ført videre.

Er det ikke hjemmefrontens storhet at den har omformet en væpnet åpen krig til en annen slags krig? Den har ikke hjelp av våpen, av ordrer eller militær rutine, men krig er det. Gang på gang har de verget en ny skanse, reist av deres nakne, motige hjerter. Det er så mange datoer i denne krigen, hver gang ny og smertelig, med ukjente offer av menn som gikk foran, lik en flyger på en dødsferd eller en soldat som gir sitt liv for å storme en mitraljøsestilling, for at kameratene kan gå på. Men er det meg som tar feil når jeg tror at våre kjempende landsmenn hjemme, enten de kom tidlig med i kampen eller senere, ikke ber om en dato som på sett og vis splitter dem fra deres våpenbrødre fra i går og i dag? Patriotene fra Jæren hadde, før de gikk i døden, en forklaring på sin skjebne: «Det er krig».

Når begynte Norges egentlige frihetskamp? Svaret skulle synes enkelt: den begynte i hvert hjerte som ville sette alt inn; og i denne kampen er det plass til dem alle, til gutten som gikk ned med «Eidsvoll» utenfor Narvik, og til hans bror som kanskje står mot muren hjemme.

Bibliografi

Dikt

Rundt Kap det gode Haab (1922)

Stene i strømmen (1925)

Norge i våre hjerter (1929)

Til ungdommen. Enkeltstående dikt (1936)

Friheten (1943)

Håbet (1946)

Løse dikt (1917-1943)

Skuespill

En ung manns kjærlighet (1927)

Barrabas (1927)

Atlanterhavet (1932)

Vår ære og vår makt (1935)

Men imorgen- (1936)

Nederlaget (1937)

Romaner

"Bergenstoget plyndret inat!" - Denne boken er skrevet under pseudonymet Jonathan Jerv sammen med Nils Lie og er ikke falt i det fri. (1923)

Skibet gaar videre (1924)

Ung må verden ennu være (1938)

Sakprosa

Kinesiske dage. Reisebrev (1927)

De unge døde. Essays (1932)

Spansk sommer. Reportasjer (1937)

Flagget. Artikler (1945)

Veien frem. Artikler (1947)

Græske breve. Reisebrev. I samlingen Langveisfra (1964)

Flere e-bøker av Nordahl Grieg kan leses eller lastes ned fra nettsiden bergenbibliotek.no/nordahlgrieg

Table of Contents

Om utgivelsen

Om Nordahl Grieg

FLAGGET

FORORD

GULLTRANSPORTEN

ØYA X

DE NORSKE MOTORTORPEDOBÅTENE

«DETTE ER LONDON»

DEN NORSKE KRIGSSKOLEN I STORBRITANNIA

MED FLYGERNE TIL HAVS

DEN OVERLEVENDE

I KONVOI OVER NORD-ATLANTEREN

ET NORSK SKIP KOMMER I HAVN

TO NORSKE SJØFOLK

FLYGERLEIREN I TORONTO

BLANT NORSKE JAGERFLYGERE

MED KYSTKOMMANDOENS KAMPFLY

FLAGGET

1814—1942

SJØFOLKENES HILSEN HJEM

BLANT NORSKE FLYGERE PÅ ISLAND

VAKT PÅ ISLAND

NORSKE SOLDATER OG SJØFOLK PÅ ISLAND

NORDMENN OG AMERIKANERE PÅ ISLAND

DET EGENTLIGE? —

Bibliografi