Om utgivelsen

Teksten følger førsteutgaven av Håbet (1946). Digitaliseringen er basert på fil mottatt fra Nasjonalbiblioteket. Teksten er konvertert og korrekturlest av Kari Mestad og Edith Vevang, Bergen Offentlige Bibliotek.

Dette verket har blitt identifisert som fri for kjente opphavsrettsbegrensninger, inklusive alle nærstående rettigheter. Du kan kopiere, endre, distribuere og fremføre verket, også for kommersielle formål, uten å spørre om tillatelse.

Utgivelsen er en del av prosjektet Ånd eies av alle - Nordahl Grieg digitalisert ved Bergen Offentlige Bibliotek og er støttet av Nasjonalbiblioteket. Flere e-bøker finnes på prosjektets nettside: bergenbibliotek.no/nordahlgrieg.

Om Nordahl Grieg

Nordahl Grieg ble født i Bergen i 1902 og ble ikke mer enn 41 år gammel. Han ble skutt ned under et bombeangrep over Berlin og døde i 1943. Grieg satte likevel betydelige spor etter seg i norske litteraturhistorie. Han var vår mest sentrale dikter under andre verdenskrig og særlig diktet Til ungdommen er mye brukt i senere tid. Han er mest kjent som lyriker, men Nordahl Grieg skrev både skuespill, romaner og sakprosa.

Om Håbet

I denne samlingen finner en dikt Nordahl Grieg skrev på 1930-tallet og de krigsdiktene han ikke ønsker publisert før krigen var over. Det er hyllingsdikt til kjente nordmenn som Ibsen, Bjørnson, Amundsen og Nansen. Grieg gjendiktet flere kjente engelske poeter og her er både John Keats, Percy Bysshe Shelley og Lord Byron. I Håpet finner en også Nordahl Griegs mest kjente dikt Til ungdommen.

NORDAHL GRIEG

HÅBET

DIKT

GYLDENDAL NORSK FORLAG

1946

Av de diktene som er samlet i denne boken, er «Sjømannen» her trykt for første gang. Det var Nordahl Griegs ønske at hverken dette dikt eller «Den menneskelige natur» (trykt i «Dagbladet» og «Politiken» 10. jan. 1946 den dagen De Forente Nasjoner møttes første gang i London), som begge er skrevet i 1942, skulle offentliggjøres før krigen var forbi. «Spansk Teater» har, så vidt vites, heller ikke vært trykt før. De andre diktene har vært offentliggjort ettersom de ble til, i aviser og tidsskrifter, mange i «Veien frem». De fleste av de oversettelser fra engelsk lyrikk som er tatt med, er hentet fra «De unge døde».

I

BJØRNSON

To skapere har verden. Den ukjente hvis: Bliv

har formet stjernetåker til jord og sjø og liv.

Men også den er skaper, den mann som sterk og øm

kan stirre mot det skapte og øke med sin drøm.

Slik var hans verk på jorden. Av skodden tung og rå

steg grønne, glade skrenter, fordi hans øine så.

Der lekte barn på tunet, gress bølget, bekker sprang!

Det dunkle skaperordet forvandlet han til sang.

Han gav til sommerkvelden dens lengselslyse skinn,

og bjerkens blonde smerte stod risset i hans sinn.

Hans uro blev til fjellet som over lave hus

drog dag og natt et veldig, forsterket ørnebrus.

Han jog som sol på sjøen sitt utferdseventyr,

så langt som hvite vinger om våre skiber flyr.

Men landet steg av havet, med stein i skumgrått driv,

og han sa: Ja, han elsket, og ordet blev til liv.

Hvor hentet han den styrken, som bar hans skaperverk?

Han kom jo fra sin elskte, ung, lysende og sterk!

Og den som favnet livet, det grenseløse, kan

vel ta i sine armer en del av det: Et land!

Alt liv, fra korn som grønnes til stjernekimers rum,

blev svaret på hans lykke, hans blods mysterium.

Hans vekst skjøt opp fra vollen hvor døde slekter slet.

Barn tumlet gjennem gresset, og alt var evighet.

For han var alt som levet, om kulden hersket hård,

på evig vei mot lyset, den uendelige vår!

Og hver som krenket veksten, som trampet blomst og rot,

de hatende og golde, dem bar han våben mot.

Men hvor hans øine strålte, hvor ømt hans hjerte var

for hver som øket livet, han selv en mann og far.

Et vågsomt seil i stormen, gult korn mot evig sne…

Hans gjerning var den samme: at livet måtte skje.

Det landet som vi ser mot, fra hav til blåhvit fonn,

hvad var det før han drømte, hvad lever ved hans ånd?

Å unge mor, fortell det til barnet på ditt fang,

at meget som er Norge, begynte med en sang!

HENRIK IBSEN

Høit i den frysende eters øde

rider en rytter, isnende hvit.

Menneske, vig fra de evige stjerner!

Straffen skal storme fra frostbleke fjerner,

viljen og drømmen skal martres til døde –

rid ikke dit!

Anede templer med måneglød-søiler,

dômer av stjerner, altre av ånd,

rider han mot, den ensomme rytter.

Skalv der en lengsel mot snelandets hytter,

strammer han bare de blodige tøiler

hårdt i sin hånd.

Videre må han, videre lider han,

truende, trossige, veldige sjel!

Lykke og liv blev han dømt til å bøte:

bare en dødsmaskes marmor kan møte

dypenes isblikk; levende rider han

hesten fra Hel.

Evig det store skal skapes i smerte!

Alt skal du ofre! Hvad skal du nå?

Spør ikke, håp ikke! Bøi dig for kravet:

Atlantis blir nådd, når du synker i havet!

Ser du Jehova, o hungrende hjerte,

skal du forgå!

Men i sitt frysende favntak han kryster

lik av en lykke, i tryglende trang.

Blodet som brente, skriket i sjelen

stivnet; men stilt som en vårdrøm i telen

ånder et sus fra velsignede kyster,

Solveig, din sang.

Videre, videre! Aldri tilbake!

Templene kaller… Rid, rytter, rid!

Å ensomme hjerte, som aldri har veket

aldri har bøid sig for Bøigen og sveket, –

strål med din kulde for oss som er svake,

herd oss til strid!

Frysende skinner det store og sanne!

Varme har titt klekket øgler av nid!

Du dødning deroppe! Sumpen er lunken,

hat er på jorden, himlen er sunken!

Så merk da med offerets islys vår panne –

rid, rytter, rid!

FRIDTJOF NANSEN

En mand stod op. En lysning faldt

som is og flammer over alt.

Ham kjendte vi! Så korstog-ren,

så høvdingsterk var bare en.

Her speidet længtende et land,

da steg han frem av mørkets tid,

og lyset var en baunens brand:

Stå op og strid!

Å norske ungdom – følg ham frem!

Stå op til strid! Til strid mot hvem?

Det vet vi jo: I dåd og skrift

her mørkner hat, her tærer gift.

Så saml oss da – vi er parat – – –

Hans isblikk vender sig og ser:

Den som er god, skal hate hat,

og ingen fler.

Det er til større strid end den,

han kalder våre unge mænd.

Det er til strid mot eget sind

hans flammesverd har vidd oss ind.

Hans liv skal blænde vårt, som skam –

i sorg og længsel skal vi si:

Vi kjender ham, vi elsker ham,

men hvem er vi?

I tåkeheimen, rå og vild,

to ting han lærte: is og ild.

Han gikk mot stormen. Føik og kôv

sin dype viljefure grov.

Hans kraft blev spændt av strenge mål,

han hentet styrke av forlis.

Hans viljes stål mot stormens stål

og is mot is.

Han lærte mer. Mot kuldens gys

han så ett vern: sin ild, sitt lys.

Å, sind mot natten, kald og arm –

bli tifold strålende og varm!

Han dyrket ilden til den gav

den største flammen verden vet:

Den brændte over fjerne hav –

barmhjertighet.

Så døm i lynet av hans sverd

vår egen kraft, vårt eget værd.

Når spændte vi vår viljes stål

mot høie, smertelige mål?

Når brændte vi mot ett: at gi,

vår ild, vårt lys mot stormens veir?

En slekt på film, en slekt på ski

er alt vi er.

En slekt på film … På flukt hver kveld

fra livets dådsprakt for oss selv.

Her elskes kvinder, mandfolk slåss – – –

To kroner koster livet oss.

Men der er håb: en slekt på ski!

Her er vår egen kraft som flyr,

lik stål og sang, her suser fri

vårt eventyr!

Men hvorfor kraft og helsebot

og styrkens drømmeløse mot?

Det er det største en kan si

om slekten vår: den går på ski!

Det er jo alt vi vil og kan

som slænges ut i sol og sne.

Men intet folk og intet land

blev frelst ved det!

Han gikk på ski! Så lær av ham!

Med åndens byrde gikk han fram.

For dådens drøm, for Norges flag …

Han visste hvorfor, natt og dag.

På birkebeinerfærd han fór

med Norges kongsbarn over fjeld:

han bar en fremtid i sitt spor

mot isgrå kveld!

Han gikk på ski… Nu er det oss.

Ta byrden op i hellig tross.

Hver evne som vi har og vil –

hærd den til stål, glød den til ild!

Bli ånd, bli menneske, bli mand,

bli viljen gjennem mørkets tid.

Saml først vårt sind. Saml så vårt land.

Det er vår strid.

Nu er det oss! Mot stormen blind

brøit løipen i vårt eget sind.

Og stuper vi, hent kraft hos en

som gikk der før, mens natten hven.

For over øde fjeld og hei

vi skimter foran oss en mand.

Hans spor skal føre ind til dig,

vår fremtids land!

VED NANSENS DØD

Så sluknet han, i vårens lys,

og stille lå han, blek og stiv.

Men i den stund da alt blev stumt,

steg smertelig en sang om liv.

Der løftet sig fra landet vårt,

fra nakne skjær og sølvgrå hus

og unge akres lyse vekst,

et overjordisk vingesus.

For drømmen om ham i vårt sinn

sov stilt som hvite fuglefjell,

men da han døde, steg et brus,

som fylte hav og land mot kveld.

Han som vi elsket, reiste sig;

hans ungdoms dåd, hans manndoms glød

falt på vår sjel som vårens sol,

og alt var liv og intet død.

Hvad døden krever, gav han før;

for den som setter livet inn

mot is og natt og undergang,

dør døden i sitt eget sinn.

Men gjennem tåkeheimens gru,

hvor stormen føk og mørket seg,

brant mannens vilje som et lys,

og natten falt, men lyset steg.

Slik har han verget sig med lys,

på dødens mørke vei mot nord,

men lyset blev en verdens lys,

da han igjen så hjemmets jord.

En regnbue, i tårer brutt,

ved kornets gull og gressets grønt,

en flamme av barmhjertighet,

fordi hans liv var ungt og skjønt.

De fjerne folkeslag i nød

kom hungrende og nakne hen

til flammen, der den ensom brant,

og de har varmet sig ved den.

Og i de unge mødres nynn

og barn i lek, langs Volgas siv,

er han, den døde, ennu med,

og smilet deres er hans liv.

Men vi, hans folk, skal kjenne ham

i drøm og dåd og øines glans

mot det han elsket; akrens lys,

de fjerne snefjell – alt er hans.

Nu er han død. Nu lever han

som våren selv; for hjertet vet

at bare han som gir, har liv,

og bare han har evighet.

TIL JOHANNE DYBWAD

Grå ligger Oslo bak skodden;

Bak dimmede, matte glass

flyter det store akvarium,

svømmer det norske parnass!

Her glinser de evige flyndrer

rundt i sin vassgrå ring

og hilser hverandre med snuten

i blasse, langsomme sving…

Da lyner et lys ned i dypet,

en gnistrende sprøit av ild!

Det glitrer av blånende bølger –

er havet likevel til?

Er ikke gråheten kunsten –

akvariet verdens rum?

Men sjøen går blå derute

med solskin og blæst og skum!

Hun er det lyset som tænder,

hun er den drømmen om hav.

Hun er det spillende nordlys

og solgullets bløte rav.

Hun er den blåsende latter,

dæmonenes blodrø veir,

men allermest: flammen av ungdom,

det er det under hun er!

Vi som er unge mot hende,

føler kanhende en kveld

anende: nu var vi unge!

et stjerneskudd gjennem oss selv …

Men hun eier tusende stjerner,

et dryssende stjernegry,

som springer lik en fontæne

fra sinnet, påny og påny!

Grå ligger byen bak skodden …

Venner, hvad venter vi på?

Gli inn i det store akvarium,

bli grå, bli avholdt og grå!

Da skjærer et lys ned i dypet,

en stormende solgangsild,

som bruser i blæst og bølger

at havet — havet er til!

JOHANNE DYBWAD

Prolog ved 50-års-jubileet.

Hvor ofte er det sagt at scenens spill

selv i sin velde, hører nuet til!

Jernteppet går. Kulissen bringes bort.

Teatersalen ligger tom og sort.

Alt som i farver, skrift og sten er skapt,

kan vidne evig. Må vår kunst gå tapt?

Her er vårt liv. Slik er det godt. Vi vet:

gold er triumfen over evighet.

En oldtidsdikter tegnet livets drag

som hat og vold, og alt er ens idag.

Intet går fremad, la oss hylde ham!

Men evig kunst kan være evig skam.

Vårt eget nu! Vårt håp, vår drøm, vårt blod!

Vi stjeler intet fra en ny slekts tro.

I dette livet er vi med og bygger,

og intet evig verk skal kaste skygger.

Det skapte lever. Her i nuets rum

står nuets seirende mysterium.

Et byggverk reiste hun, spent av geni.

Men hvad er stoffet det skal leve i?

Edelt som marmor, skiftende som ord,

så vekt som vann og groende som jord,

slik er det stoff hun tok i sine hender.

For det er menskesinn. Ja: dere, venner!

I deres sinn, av deres håp og kval,

har hun fått reist sin drømte katedral.

Var deres hjerter utbrente og øde,

har deres ansvar for et verk som døde.

Selv gav hun alltid. Blod og nerver sang:

bygg nu! det finnes ingen annen gang.

Av tankens makt og lidenskapens brenning

steg buene tilværs i lys og spenning.

Det er en kunst som elsker å «forstå».

Hun ikke; uforsonlig gikk hun på.

Hun er en ild, en bitter blest som renser,

og mot og sannhet har fått større grenser.

Et under er hun! Gjennem femti år

stod vestenværet fra en salt, ung vår.

Sol glitret over bølgene i lek,

og stormen mørknet til, og sjøfugl skrek.

Hun bringer rummets store åndedrag.

Fyll dine lunger lykkelig idag!

Gi videre til slekten hennes verk,

fordi du selv blev mere sann og sterk.

Da skal hun evig høre nuet til –

i alt hun øket: storm og lys og ild.

Vær henne verdig, venner! For vi krever

av dere at Johanne Dybwad lever!

TIL ROALD AMUNDSENS MINNE

Ny rykker timen atter nær

da han blev tatt av hav og rum.

Når trengte vi ham slik som nu?

– hans hjertes stolte, rene sum.

Erkjennelse og mot — det var

hans åndedrag i alle år.

Fyll lungene med samme luft,

med viljen: han skal være vår.

Erkjennelse. I voldens tid

da ånd blir drevet med gevær

til fangeleiren, – husk hans ånd,

som alltid vilde vite mer.

Og mot. I denne heltetid

av giftgassdåd og bombedrap,

står ødemarkens mann hvis mot

var fred og fellesskap.

Hvad skapte han? Hvad blev igjen

av ørnefluktens dåd og drøm,

av mannens bitre, ville kamp

mot is og hav, mot luft og strøm?

Liv blev igjen! For ødets gru

og stormens ubønnhørlighet,

som alltid måtte drepe før,

kan mestres av den ånd som vet.

Når uværs-varslet nu går ut,

og hjem blir spart for kval og nød –

da skal vi minnes dette mot,

som tjente livet til sin død.

Hans død! For evig går hans flukt

mot stormen hvor han styrtet ned,

fordi han vilde redde liv

og hjelpe mennesker som led.

Nu styrer verden ut i storm,

mot dagning eller siste reis.

Men kan vi følge slike mål,

glad kan vi styrte, underveis.

BERGEN

Med Nordsjøen ved huset – mot havets salte blest

som sprengte døren åpen, gikk veien vår mot vest!

Å store sang av frihet som vidde livet inn!

Men bak den sangen ventet en stillhet i vårt sinn.

Et sus av regn som sivet mot elv, mot vårgrønn eng,

et vær av vekst og mildhet og evig sammenheng.

Som dalen her, så slekten; ja, her kan livet si,

der finnes noget større enn det å være fri.

Den våte, milde vinden står om oss som et hjem,

den kjente slekter før oss; nær bringes vi til dem.

Som evighet, som mening vi føler livet gro,

fordi den vinden strøk oss, og trær og fjell forstod.

SANG TIL VARDØ

Mot havets stride austenvær

står øya gold og øde.

Her finnes ikke håp for trær

og jord gir ikke grøde.

Men mellem stein slo slekten rot,

der ingen dvergbjørk stod imot.

Hvor stort og tappert mensket er

som reiser sig mot ødet.

Alt liv vi ser har slitets menn

fått vristet ut av døden.

Men det de selv stod med igjen

var ofte nakne nøden.

Og ikke nok med storm og slut:

i havnen ventet fremmed fut.

Og arme drar de ennu ut…

Men disse menn er Norge.

De holder her en grensepost.

Med sine arbeidsnever –

de verger liv mot ødets frost,

de gjør at landet lever.

Når vinternatten velter frem,

står lys imot fra deres hjem;

og det er tid å lønne dem

hvis liv er landets grense.

Hvor dyrekjøpt er dette land –

der sommerhavet vugger

med lyset fra soleigul strand

og kvite barnelugger.

Og sverm av sjøfugl blir hernord

til luftens eget blomsterflor,

og nyskapt ligger håpets jord

i midnattsolens under.

SANNHETEN

Til Egede-Nissen.

Den som forstår, med vredens glød,

at rikdom bygges op på nød,

han vet hvad sannhet er.

Usant blir alt, en løgnens tid

mot det: å kalle op til strid

de undertryktes hær.

Du skjønte sannheten! Fra nord

hvor folket svalt i stormens spor

steg krav om menskeverd.

Ditt ord blev flamme hvor du kom:

bli oprørske av fattigdom,

smi lenkene til sverd!

Man sa til dig: se dig omkring,

livet har kanskje andre ting…

Du visste bedre selv.

Alt overskudd, alt skjønt er rov,

før der er skapt en større lov,

hvor ingen mann er trell.

Vår frihets juni, lys og blond,

gav du din glød. Frihetens ånd

blev til ditt åndedrag!

Og himlen sprengtes, høi og fri,

et rum for dig å puste i,

en rød oktoberdag.

Klart lød ditt ord. Hardt gikk du på.

Du evnet aldri å forstå

forsonlighetens menn.

Vårt hjertes ild skal herde stål.

Fordi vi har så store mål,

må vi ha langt igjen.

Blåøiet står du, varm og sterk,

ombrust av ditt befrierverk:

rettferdighet skal skje!

Fra dette land, fra fjerne land

vi hilser dig – vår første mann

i sannhetens armé.

«DE BLINDE»

Prolog ved de blindes uke.

I.

På vei mot en blodig avgrunn,

drevet av hat og griskhet

i mørke fortvilete horder, –

hender det menskene stanser.

Frysende står de i natten,

i kval for den dom de har skapt sig.

Ingen har villet det: Angsthvite

hvisker de: vi er blinde.

Å dere som mistet synet

tilgi dem hvad de sier.

Ikke har dere fortjent det, at angst og hat

kalles blindhet,

dere som går i livet

med klarhet og ro og visdom

og mer enn noe: med mot.

II.

Ett mot skal vi evig elske.

Ikke det motet som dreper,

som durer med død under himlen

og taler til vergeløse

med bomber og giftgass: motta

vårt vennskap eller din død!

Ikke det motet. Men livets

skapende mot skal vi elske,

det som erobrer fra døden

og seirer mot overmakten,

det stolte, smilende motet!

Dere kan lære oss det.

En dag i et håbløst mørke

begynner dere å kjempe.

En bøiet fange i cellen,

dømt å erobre verden. –

det er den blindes kamp.

Murene kan ikke stormes.

Der er bare én lov: å ville,

ville til murene viker.

Bare ett lys er i natten,

et hjertes brendende mot.

Strål hjerte! Skumringen sprer sig,

bleke konturer kan skimtes.

Nu stiger de frem — det er dag!

Det er friheten, det er verden!

III.

Idag ber de blinde om hjelp.

Ikke for å bli støttet,

men for å kunne gå

friere, ingen til byrde.

De ber at du vil forstå

kampen før de har seiret.

Å seende! hvis du synes

at dine øine har elsket –

elsket solhvite snefjell,

onger som leker i sjøsprøit,

en kvinnes bøiede ynde, –

da hjelp dine blinde brødre.

Så går vi videre sammen.

Her er min hand, min bror.

Men du får hjelpe tilbake, –

lær oss det smilende motet,

lær oss en vei av klarhet, –

lær oss å se!

HÅBET

Prolog ved Radiumfondets møte i Aulaen 4. mai 1931.

Nu er det underet skal skje på jorden,

nu seirer håbet.

Ja, gjennem alt som lever, strømmer håbet:

det spede gresset, knoppene som grønnes,

de unge pikene med løv i armen,

og mødrene smilende mot barneøine,

alt håber!

Men gjennem lykken stiger det et angstrop,

et smertestønn, et liv som har fått dommen:

at det er håbløst;

en mann som elsket, drømte, stred for sine,

men nu alene med et evig ekko,

at det er håbløst.

Og hun, hvis sjel var håb, den unge moren, –

som nylig strålte mot det liv hun fødte,

hun håber ikke mer; hun bærer i sig

en annen byrde, voksende og grufull. –

Å liv der ute –

med løv og fuglesang og sol og latter –

blir ikke all ting ondt og uten mening,

når mennesker iblandt oss som vi elsker,

får myrdet håbet?

Men vi som går i strålene fra livet,

har makt å sette alt av lys mot mørket,

har makt å rette strålene mot døden.

Nu er det vi som skal si skaperordet –

den ensomste og svakeste kan si det –:

bli lys, bli håb!

For hver av oss kan gi sin skjerv til lyset,

kan bli en del av vårens seir på jorden,

en del av håbet!

II

TIL UNGDOMMEN

Kringsatt av fiender, gå

inn i din tid!

Under en blodig storm –

vi dig til strid!

Kanskje du spør i angst,

udekket, åpen:

hvad skal jeg kjempe med,

hvad er mitt våpen?

Her er ditt vern mot vold,

her er ditt sverd:

troen på livet vårt,

menneskets verd.

For all vår fremtids skyld,

søk det og dyrk det,

dø om du må – men:

øk det og styrk det!

Stilt går granatenes

glidende bånd.

Stans deres drift mot død,

stans dem med ånd!

Krig er forakt for liv.

Fred er å skape.

Kast dine krefter inn:

døden skal tape!

Elsk – og berik med drøm –

alt stort som var!

Gå mot det ukjente,

fravrist det svar.

Ubygde kraftverker,

ukjente stjerner –

skap dem, med skånet livs

dristige hjerner!

Edelt er mennesket,

jorden er rik!

Finnes her nød og sult,

skyldes det svik.

Knus det! I livets navn

skal urett falle.

Solskinn og brød og ånd

eies av alle.

Da synker våpnene

maktesløs ned!

Skaper vi menneskeverd,

skaper vi fred.

Den som med høire arm

bærer en byrde,

dyr og umistelig,

kan ikke myrde.

Dette er løftet vårt

fra bror til bror:

vi vil bli gode mot

menskenes jord.

Vi vil ta vare på

skjønnheten, varmen –

som om vi bar et barn

varsomt på armen!

SOMMER I LONDON

Whitechapels bleke unger

gisper i heten: «mor

kommer vi aldri på landet?»

«Vent til du engang blir stor.

Da skal du komme på landet,

om du er fattig og lav,

og se på det grønne gresset

over en skyttergrav.»

FULLBYRDELSEN

Tribunene hylder i jubel

den seirende unge atlet:

lemmers og lungers styrke,

kroppens fullkommenhet.

Dog venter på denne ungdom

en ennu større bedrift:

timen da lemmer skal smaddres

og lungene druknes i gift.

SPRINTERNE

Niggeren Owens sprinter,

germanerne stuper sprengt.

Det blonde Stadion undres,

og Føreren mørkner strengt.

Men tenk da med trøst på alle

jødiske kvinner og menn

som sprang for livet i gaten –

dem nådde dere igjen!

PUSJKINS SISTE VILJE

I.

For hundre år siden falt i duell

den russiske dikter Pusjkin,

kammerjunker hos tsaren.

Hele St. Petersburg kjente ham

når han kom med sin unge hustru

hver kveld på et nytt ball.

Tsaren forlangte hans nærvær.

Det var så morsomt å se ham

mørkt lenet op mot en søile –

trossig som et av hans egne dikt

mens dansen glitret omkring ham.

Han hadde skrevet om friheten

og egget avsindig til oprør;

fem av hans venner blev hengt,

andre sendt til Sibir.

Men tsaren var nådig mot ham.

Den oprørske kaltes til hoffet.

Herskeren ønsket å opdra ham

hver kveld på et nytt ball.

Hadde han drømt om folket?

Dikter, hvad vet det om skjønnhet?

Hvad annet er massenes arbeid

enn fundamentet for søiler?

Kjenner det kjærligheten?

Javel, i den snekolde natten

kryper to skinnbylter sammen…

Men se! hvor de dansende møtes

og viker i gåtefull ynde –

forfinelsen over din hustru,

den blyge og eggende leken

som kreves, før hun bedrar dig –

Pusjkin, her er du hjemme!

Nådig og god er tsaren

som skjenket dig fullkommen frihet.

Her kan du stå mot din søile,

mens andre dør i Sibir.

Her kan du stå mot din søile

til den blir marterpelen

og ringdansen jager omkring dig,

seirende, smilende hvisker de:

frihetskjemper og hanrei.

Så bryter fra den benådede

et hest skrik en kveld

mot en av de tusen han hater,

ydmykelsens, skammens, befrielsens skrik.

Duell

II.

En tidlig vintermorgen.

Frostrøk over sne.

Hvit stiger ånden,

livets ånde,

fra to menn som står

på tredve meters avstand

med løftede pistoler.

Et skudd.

En hvit røk.

Dødens ånde

puster op fra et pistolløp.

Pusjkin er falt.

Dødelig såret

ligger han på den røde sneen

Det er slutt.

Det er ute med ham.

Men i en dødståke

ser han den andre,

det er ikke lenger en mann,

det er fornedrelsen, undertrykkelsen,

det er uretten

som står der og lever.

Ikke hvile nu.

Ikke søvn.

Døende

med underlivet splintret

kravler han op på knærne.

Han har sitt skudd igjen,

han tvinger hånden til å bli rolig,

mens smerten sliter ham i filler.

Blødende i sneen reiser han sig op:

ennu ikke!

Det er ute med ham,

men døende blir han Pusjkin,

døende blir han kampen.

Alt som er ham

blir rettet ut av den ville viljen,

hans sang, hans liv, hans død

blir siktet inn,

udødelig, mot skjenselen.

Han blir sitt folks hjerte

gjennem hundre år.

Under kosakklansene,

i hungersnød,

i borgerkrig,

blødende i sneen

reiser folket sig op:

ennu ikke!

Hans sang

er blitt handling

idag i hans folk,

som bygger sin frihet

med Pusjkins blodige vilje.

SPANSK TEATER

Det er et teater bak fronten.

Natten står svart og rå

omkrig en naken tribune.

Et søkelys settes på.

I skyttergravs-projektørens

skjærende hvite ild

stiger en annen flamme

brennende stolt og vill:

Menneskets trossige vilje,

kunstens kjempende ord

gløder i dette teatret

på Spanias blodige jord.

Unge milits-soldater,

tusener slitte menn

føler ny tro i sitt hjerte,

før de skal slåss igjen.

De er ikke lenger så ensom,

ødet er ikke så koldt.

Det som de hører fra scenen

vidner: at fronten blev holdt.

Fjerne land og århundrer

sier det i sin sang,

Aischylos, Calderon, Schiller,

Pusjkin, Romain Rolland,

den frie stridende tanken,

rettferdets høie krav

kjemper usynlig med dem

i deres skyttergrav.

Vi i vårt land er skånet.

Vi går i vår trygge fred.

Krev derfor mer av ditt hjerte,

fordi du ikke er med.

Hjelp dine spanske brødre,

gi dem som takk din hand.

De holder den fronten du tror på:

Menneskets frie ånd!

EN TYSK ARBEIDER

Dikt til Arbeidertribunens 1. mai-fest, 1937.

Det er kveld.

Han har vasket sig efter arbeidet og spist.

Han er blitt sittende ved bordet,

trøtt, bøiet.

Drønnet av storbyen dirrer i vinduet.

I rummet ved siden av suttrer en unge.

For tre uker siden hørte han menn storme dit inn.

Han satt som nu

her ved bordet,

kanskje med knyttede never,

og gjorde ingenting.

Blodig og bevisstløs haltes en mann ned trappene,

Gustav, kameraten hans.

Ham selv har de ikke tatt.

Han var flinkere

til å holde ansiktet lukket

og hatet på plass,

stumt,

i hjertet.

Så sitter han her, trygt,

og hører ungen til den nye leieboeren suttre,

mens timene går.

Dette er da fred?

Er det annet å ta sig til?

Hvorfor skal han gå ut,

ut til en verden som ikke er hans?

Bedre å sitte her

og glane på den grå, skittne veggen.

Den sier ihvertfall sannheten,

for helvete.

Sånn var det det gikk.

De tapte,

han og kameratene;

alt de trodde på

tapte.

Og ute i verden

taper de også.

Avisene,

radioen

sier det hver dag.

For kort eller lenge,

det vet ingen.

Nu er det å stå dagen lang ved maskinen

og la kreftene bli pint ut av kroppen,

uten et håp,

uten en drøm.

Veggen derborte er ikke dum;

grå og skitten

forteller den om det livet som venter ham.

Hvad er klokken?

Tre timer har han sittet her.

Slik er det kveld efter kveld.

Han reiser sig og slår radioen på,

kanskje er det musikk,

noe å flykte til,

noe å lyve sig vekk i.

Nei.

En stemme brøler ut i eteren

om hvordan alt han håpet på

dagstøtt knuses i verden.

Han vil ikke høre mer,

det er sant kanskje,

de sier det samme hver kveld

Han begynner å skru vekk

fra den rå skingrende røsten som håner ham,

da hører han en annen stemme

som stiger og blir sterkere,

hvad er det den sier?

Det er deres eget ord den sier,

midt i Berlin:

Genosse,

kamerat.

Manden som lytter

hvitner,

det ordet blir de pint for og slått ihjel for,

han demper ned radioen,

men stemmen hvisker til ham,

og han hvisker tilbake:

Genosse,

kamerat.

Det er bølgelengde 29,8

som taler over et stumt og kuet land

og dette er dens ord:

«Vi taper ikke, vi seirer.

Slo de oss ned i blod

en ting kan de aldri drepe:

vårt hjertes brennende tro.

Dette er Tysklands stemme,

kamerat, den er også din,

millioner er med oss, – husk det,

før de får peilet oss inn!

Hver aften fra nu skal vi sende,

vi er kanskje hundre menn,

og gripes de niognitti,

skal én bli bestandig igjen.

Og dør også han – kamerater,

husk dette vi har å si:

vi taper ikke, vi seirer,

vår tro skal kjempe oss fri.

Vi vil ikke ut for å drepe

livet på jorden er ett.

Grønt står kornet i solen

på markene i Sovjet.

Det er våre brødre som bygger

sitt frie, rumslige hjem,

de taper ikke, de seirer,

og vi står sammen med dem.

Nu blør de frie i Spania.

Tyskere myrdet dem ned.

Men Junkersflyenes ofre

er dem vi er landsmenn med.

Hilsen og mot til alle

som kjemper frihetens strid!

De taper ikke, de seirer!

Fascismens grav blir Madrid.

Nu er Gestapo på sporet,

men lytt hver eneste kveld.

Vi skal bevæpne dere

med sannhet – bruk våpenet vel!

Vi taper ikke, vi seirer.

Vi sender ikveld fra Stettin,

imorgen kanskje fra München,

eller – hvem vet? – fra Berlin.»

Stemmen er borte,

hujende Hitlersendere

døiver den.

Men en mann står tilbake,

med et nytt lys over sitt ansikt,

på et fatt'slig rum i Berlin,

det er videt ut,

det er verden.

«Vi taper ikke, vi seirer.

Hver den må seire som vet

at selv i det dypeste øde

fins ikke ensomhet.

Ukjente kamerater

er med oss der hvor vi går,

en hær, som kjemper på jorden

til engang den er blitt vår.»

DET NYE ÅR

Nu har en verden gitt seg hen

i fryd fordi et barn er født.

De kom, de kristne bombefly;

der skrek en mor; et barn var dødt

Og andre småbarn sprang i angst

og skjulte seg, den glade jul.

Nu kan vi skjønne salmens ord:

at engler daler ned i skjul.

O fred på jord og fryd på jord!

Vi står i kveld med spente sinn,

blandt julelys og bombebål

og ser det gamle år gå inn.

Glorød går Jordens akse rundt.

Hvem stanser vanviddet? Vi vet

den hånd som griper, svies av.

Dyrt koster nu rettferdighet.

Men noen var det som grep til.

De har ikveld sin møtesal

i skyttergravens føik av sne, —

blandt dødsstønn på et hospital.

Vi blev tilbake, og vi spør:

må prisen bare være blod.

Husk da: den gjeld kan bli betalt

hver dag ved uforsonlig tro.

For våre fiender elsker tvil,

og tviler du, da går de frem.

Men er din egen vilje hård

da er du med og stanser dem.

I alle land går kampens front.

Kjemp hvor du er den gode strid.

Den dag du vant en seier her,

den dag forsvarte du Madrid.

Din offervilje og ditt mot

kan støtte op ved Teruel.

Frihetens nye, sterke år. –

Vær med og skap det, fra ikveld!

Du er ansvarlig kamerat.

Bryt gjennem! Seiren er dig selv.

TIL DE ARBEIDSLØSES BARN

Vi feirer nu et fattig barn

Svøpt i en krybbes strå.

Han hersker nu i himmerik,

Så vakkert kan det gå.

Her kommer dine arme små

Fra sorg, fra sult, fra gru.

De blev korsfestet alt som barn,

Kom også dem ihu.

III

SJØMANNEN

Han lå bakom køygardinen

med bleke benete trekk

og stirret med tomme øyne

opp i et vablet dekk.

Han var ingen trekkspill-sjøgutt,

men bare en motormann

som visste hva Greenock bød på

og gad ikke gå iland.

Han langet en arm ut av køyen

og var så heldig å få

en tale om våre sjøfolk

da han slo London på.

Begeistret ropte en stemme

utover hav og havn:

Vi seiler, vi bringer oljen,

verden ærer vårt navn!

Men mørk av harm måtte røsten

dvele efter en stund

ved dem som er gått fra borde,

dem spyttet han ut av sin munn

Så mintes han atter feststemt,

landet fra fjell til sjø.

For det skal vi seile, sa han,

for det er det kjært å dø.

Hjemmefronten, vår stolthet,

kjemper i sult og tross.

De krever, og her er svaret:

dere kan tro på oss.

Stemmen skurret og døde

da mannen i køyen slo av.

Så lå han med harde øyne

og smilte som om han sa:

«Hva ville skje om det krevdes

at hver skulle svare for seg.

Vi bringer oljen, sa du,

men når ble den brakt av deg?

Du oljebringende nordmann —

Siden du er så kvass

mot dem som ikke tør seile,

gå ut og ta deres plass.

Du kunne skrelle poteter,

gi kokken en hjelpende hand,

og når du er tre ganger senket,

kan du igjen få bli ånd.

Du som vil dø for landet —

si meg fortrolig bror,

hvor har du gjennemlidt døden,

vis dine naglebor.

Men også de kjempende hjemme

eier du, gla og frisk,

og bruker dét som de lider

på oss som en cirkuspisk.

Om far min sitter i fengsel

og gutten går sulten i seng,

behøver de ikke å tjene

deg som en heiagjeng.

Vår stolthet? At andre kjemper?

Hver skal svare for seg.

Vi skal ikke gjøre folkets

nød til en næringsvei.

Men en ting kunne du gjerne

betro meg: Hvordan kan det skje

at bare vi sjøfolk er utvalgt

til å bli herjet med?

Vi hører sandelig ingen

formane påny og påny

soldaten til å marsjere

og flygeren til å fly.

Er vi så håbløst dumme,

så fulle av umulige feil

at alltid må noen rope,

vik ikke, svik ikke, seil!

Men var vi ikke de første

som skjønte hva striden gjaldt?

Vi streiket mot Hitler i Spania.

Sjøfolk kjempet og falt.

For dét ble vi hånet dengang.

(Hver skal svare for seg).

Men var vi da landet vårt kalte

så meget verre enn deg?

Er det på plass vi skal holdes?

Hvor vi vender oss hen

summer med ros og refsing

ivrige mellem-menn.

Vi klarer oss bedre uten,

selv om fingrene klør

på mange efter å være

frihetens direktør.

Vi hjelpes ikke av hissing.

Det er et arbeid vi gjør.

Vi seiler og vi skal seile.

Det gjorde vi også før.

Storm og tåke og blindskjær,

med det var vi vant å stri,

ubåter, fly og miner

det får vi finne oss i.

Så seiler vi, seiler, seiler.

Vi tør ikke tenke på

at motstand kan brytes hjemme

og barn kan bli hunger-grå.

Hva skal vi da være stolt av?

Når ingen lenger kan ta

posteringer fra deres regnskap

og gi dem til oss: hva da?

Da skal vi likevel seile

i bitre, frysende år,

fordi vi kan ikke annet,

fordi denne krigen er vår.

Vi kan ikke leve som treller.

Men godt om vi også fant

noe som gjennem nøden

står rent og nakent og sant.

Kjenner du frihetens ansikt?

Nærm deg og du skal se:

det er et dødninge-hode.

Skremmes du bort av det?

Så kan vi slippe å tro på

at han som sitter i land

og kriger som ingen annen

skal være fremtidens mann.

Fare skal være en vinning.

Trygghet skal være et tap.

Alt som skal telle er slitets

og offerets fellesskap.

Ingen skal leve på andre.

Si ikke vi. Si jeg.

For det blir den nye verden:

at hver skal svare for seg.»

Ishavet, juli 1942.

DEN MENNESKELIGE NATUR

Krig, sa en offisers-bror,

bestemt, men likevel godslig,

og tente med omhu sigaren,

«krig vil det være bestandig».

Med velvære i sitt vesen,

beskyttende i sin visdom,

sluttet han tankerekken

mandig og kort: «For slik er

den menneskelige natur».

Han var så fornøyet som om

det burde vært hilst med fanfarer:

hurra, hurra,

den menneskelige natur.

Nyss ble han fløyet fra Stockholm,

men først idag var han oppsydd

og ute i uniform,

med knitrende ridebukser,

fløtefarvede, lekre;

til brystet hadde han kjøpt seg

en meter med ordensbånd,

hurra, hurra,

en meter med ordensbånd.

Er, tenkte jeg straks lærvillig,

hans utsagn virkelig mulig?

Er det iblant mitt bekjentskap

noen som faktisk har krigen

umettelig i sin natur?

Jeg tenkte på våpenfeller

som vi har etterlatt hjemme:

hver den som savner og sulter

bak mørke, hærtatte kyster

er på den gråbleke fronten

i den totale krig –

gamle, ensomme kvinner

som våkner hver morgen til nøden,

alltid litt mere trette.

Tappert nok tar de krigen –

men var den i deres natur?

Skamfull husket jeg: selvsagt

med mennesket menes mannen.

Da så jeg for meg en sjømann

en morgen i faresonen,

han kom fra rortørn på broen

og seilte nedover leidren

hvor skibshunden tok imot ham.

Leende, gjøende rullet

begge to bortover dekket.

Nylig var han, forfrosset,

blitt pikket opp fra en flåte

da tankbåten hans ble senket;

med atten sting i en skulder

etter et bombefly.

Nå lekte han seg med bikkjen.

Det var som han faktisk kunne

unnvære hele krigen.

Så ruslet han inn, til køyen,

med bryllupsbildet på skottet.

Stram og med hvite hansker

stirrer han på sin kone,

alltid, i Sandefjord.

Bildet var lenge savnet –

Senket med siste båten;

men nå vidunderlig oppstått,

lånt av en tante i Brooklyn.

Jeg husket en annen, en flyger,

han hadde vært over målet;

forbi var de dirrende ville

sekundene; gjennom skyer

fløy han tilbake mot trygghet.

Han klavret fra førersetet

og lot nummer to ta kontrollen

stod sliten og tok seg en røyk.

Hva tenkte han da på, helten?

Han prøvde å rope noe.

Det taptes i motordrønnet.

Igjen ble det bleke smilet.

Men leben formet: «Idag er

gutten min åtte år.»

Dog krigen, mente min felle

er vitterlig nedlagt i alle.

Så han med sjelens øyne

krigens robustere mening?

Undrende måtte jeg spørre:

hva var de syner han så?

Skimtet han staben han var blant,

mens gårdene flammet som fakler

mot vårnattens ishvite stjerner –

husket han dødstrette venners

grimete harde forpinthet,

hvor alt var brent ned, uten plikten?

Så han i morgenens silregn

knoker som lå langs et skogholt

og skjøt til granaten fant dem.

De veltet seg om på snøen

og blødde tildøde, betalt med

en krone og femti pr. dag.

(Eller var han der ikke?)

Jeg skjønte, han så noe større.

Det var sin ungdoms drømmer

om krig i udadlelig orden

med storarmeenes oppmarsj,

(og ikke det blodige rotet

langs kronglete bekkefar hjemme)

han endelig, tre år etter,

så foldet ut for sitt blikk.

Hver dag var nærmere seiren,

hver dag var nærmere freden,

så smilende kunne han fastslå,

hvor krigen var hans natur.

II.

Nei! ropte, advarende, røsten

jeg heldigvis har i mitt indre.

Skal du da aldri lære

hva tanker kan føre til?

Kast ikke sten på den troen

som i sin bitre erfaring,

urokket, står for de fleste:

at krig vil det være bestandig.

Tviler du – hva blir det neste?

Hva tør et menneske tenke?

Hjemme tror de på tanken.

Vi må det ikke, fordi den

er i sitt vesen en uro.

Å tenke er alltid å splitte,

og nå er enighet alt.

Vi som har mistet landet

er i vårt sinn mer fortvilet

enn kanskje vi aner selv.

Vi henger utfor et bråstup

og fremtiden svartner under,

vi søker med famlende hender

etter en støtte som bærer,

noe å samle oss om,

og det er de gamle tanker.

Vi fryser og ødet står om oss.

Gi oss de prøvede tanker

som ennå har legemsvarmen

av slektene før som har tenkt dem.

De har vært brukt, det er nok.

Velsignet de stengrå tanker

fra vikingetiden og lenger,

velsignet alt som vi kjenner!

Lik villfarne barn i natten

som lengter til morens fang,

slik søker vi inn til den verden

som vi har bitterlig mistet,

den lyse, vennlige verden,

den gode og varme og trygge

den gamle og kjære verden –

som krigen ble avlet av.

Barmhjertige gjemsel, skjul oss!

ber den usalige flokken

som engang drømte og håbet.

De er blitt merket ut.

Å det er menn med en fortid!

De trodde å verge freden

ved folkenes felles motstand

før volden rev lenkene sønder.

Da ropte de gamle tanker:

Men dette er aldri prøvet!

En stormakt har rett til å puste!

honnør for dem som vil hevne!

Forsiktig. Tirr ikke Tyskland.

Lær av føreren heller –

hvordan man (ved mord og fengsler)

skaffer seg arbeidsfred …

Slik talte og seiret da disse

sindige realister.

Slik tapte de menn som håpet,

(og det er urett å tape).

Så slapp jungelen løs.

Det er ikke nederlaget

som de er skyldtunge over.

Mange var under krigen

vekere menn enn de.

Det er i sitt eget indre

de finner sin rystende svakhet.

De trodde på nye tanker,

de trodde på menneskelig godhet,

fred og brorskap på jorden.

Hyss, minn dem ikke om det!

De går til sitt arbeid her ute,

står villige fram på torget

og lover aldri å håpe,

og således splitte, mer,

de gledes hvergang de blir tilgitt

av dem med de sindige tanker,

alltid betinget, på nåde.

Her fremstår min offisers-bror.

Myndig står han og smiler.

Nå er hans time kommet:

Har vi da ikke lært?

Han har en klippefast tro på

at krig vil det være bestandig,

en sunn og prøvet forakt for –

den menneskelige natur.

Kanskje han ikke har levet

så farlig som smilet hans lover.

Kanskje hans grad blir for høy til

å ofre sitt eget blod,

kanskje det isbleke blikket,

dekker en angst eller tomhet,

hva veier det mot det ene:

Han eier en gammel tanke,

han holder seg til noe evig,

den evige håpløsheten:

så han er en mann uten fortid.

Slik som syklonens sentrum

skjuler en dønningtung ro

med flytende slim og grønske,

kan det inne i krigen

være en råtnende stillhet.

Men stormen er ikke stilnet

og krigen er ikke opphørt,

med hatet og smerten og døden,

og dypt i menneskets hjerte

har lidelsen skapt sin vilje,

sitt egenrådige liv.

Hundrede skip i konvoien

går gjennom nattehavet.

Lengtet noen mot dagen?

Hundevakten er over.

Skipperen står på broen,

slik som han alltid gjør.

Dager og netter kleber

som uskiftet tøy til kroppen.

Lengtet noen mot dagen?

Frivakten tørner inn.

Ombord på en ammunisjonsbåt

kan alle rolig kle av seg.

Lengtet noen mot dagen?

Det er når dagen lysner

at ubåt-flokkene dreper.

Natten igjennom går de

ventende bak konvoien.

Det hender også at dagen

bringer en Focke-Wulf.

Lengtet noen mot dagen?

Ja det er godt den kommer –

dagen nærmere det som

de ennu kan leve for.

Det ligger menn i en veigrøft

med håndgranater i neven.

På frostjorden braker mot dem

tyske tanks over sletten.

De kjemper bak fiendens linjer.

Landsbyen deres ble avsvidd

folket ble drept som gisler.

Det dingler i månelyset

fra trær som de levet under,

mor og hustru og barn.

De gjør ikke mer enn andre.

Hærenes millioner

har også barn, drept som gisler,

gisler hos hungersnøden.

Hjertene deres er avsvidd

lik hele det livet de kjente;

bare ett håp er igjen.

I mørket langsmed en veigrøft

ligger det menn og venter.

Luftvernet skjøt over Holland

Jagere gikk til angrep.

Bombeflyene drønner

rolige frem mot målet.

Snart kan de skimte Køln.

Det er som jorden har kastet

en ildvegg opp av granater,

som intet kan gå igjennom.

Så går maskinen inn –

inn i den brennende muren,

slengt omkring som av stormkast

(da flyet til venstre ble rammet

og plutselig var ikke mere)

hugget av hvinende splinter

(skytteren skrek og stupte

og skriket føltes som stumhet),

og alltid reises det nye

ildvegger, sirkel på sirkel,

som de må bryte seg gjennom

inn mot det innerste målet.

Tilslutt kan bomben slippes.

Tusen fly er i luften,

seks tusen mann er omkring dem

i jernstormen, dreper og drepes

og hugger seg veien tilbake

utgjennom døden som sperrer.

Så er det plutselig stille,

de klarte det, de er ute;

langt borte, under dem, ser de

byen som brenner i natten.

Maskinen svinger tilbake,

den skal påny over målet.

Skytteren ligger livløs

i blod og glasskår i mørket.

Dette er annet oppløp,

ennå har de en bombe

og nå skal de treffe bedre,

og det er ennå så mange

brennende netter å dø i,

at de kan likegodt bruke

denne så langt som de orker,

og noe er ennå ugjort.

Det er som om menn vidd til døden,

i himlen, på havet og jorden,

har gjennomlidt håpløsheten

og ut av den tvunget håpet.

De slåss for sitt eget hjemland,

men samtidig for noe annet

som må bli gjort, før de går.

Det er en mann de skal drepe,

en mann som de alle kjenner,

en smilende mann som sier

at krig vil det være bestandig,

for krig hører sinnet til,

det er en mann de skal drepe

han finnes i millioner;

for ham blir granatene fraktet,

ham er det bombene søker,

ham er det knivene venter

i hatets mørknende netter,

han som har sagt til barnet

at det var mord i dets hjerte,

han som har kuet håpet

med pisken av gamle tanker,

han er det som skal dø.

Mennene ved hans side

skal stupe og råtne på marken,

kvinner og barn omkring ham

skal smadres når bombene faller,

fordi det tak han er under

skal rase over hans hode ;

mellom sitt eget hjemlands

knuste liv og ruiner –

der skal de finne ham, blodig,

og slite hans hjerte ut,

han skal ikke lenger huske

hvor det var morsomt å trampe

i Praha, Paris og Warszawa

i Oslo, Haag og Odessa,

å seire og gjøre inntog,

å pine og skyte gisler,

å feste på andres hunger,

han skal få stirre omkring seg

og skimte sitt testamente;

det var ikke fullt så morsomt,

det var ikke så naturlig

han engang mente det var.

Det er en mann de skal drepe

Så blir det stille på jorden.

Hvor er den røsten som piper

at krig må det være bestandig,

han kjenner det i seg selv?

Den som gråter av hunger

skal mettes og tåren skal tørkes,

men den som gråter av hevnlyst

skal ikke lenger ynkes,

og mennenes frie forbund

skal verge og verne og vokte

mennesket slik som det er,

befridd for det gamles terror,

vennesælt, glad ved å hjelpe.

Fred skal det alltid være

i deres verden; for slik er

den menneskelige natur.

Må vi da ikke rope:

«Arme villedte ungdom,

mennesket kan ikke klare

å bære så edel en byrde,

og dette er nye tanker,

dette er aldri prøvet.»

Stille, hva er det de svarer :

«Døden ble aldri prøvet.

Det som vi gjør er dristig.

Vi skal ikke komme tilbake;

for hver av oss er det nytt.»

Hvorfor skal bare tanken

få lov til å svikte i feighet.

Fortvilelsen kan være bunnløs,

så hvorfor kan ikke håpet ?

Vi som skal dø behøver

ikke å sikre vår fremtid

og rope: Vi trenges bestandig.

Vi skal ikke sitte i freden

og minnes alt hva vi gjorde,

den, som vil gjøre det, lyver.

Han har ikke gjennomlevet

en smerte for dyp til ord.

Den som kan minnes, har intet,

og han har glemt og forrådt oss.

Alt som vi ber om er stumhet.

Reis ingen monumenter.

La akrer som aldri har sett oss

og gamle kvinner i solen

og unger som leker, og bjørker

som usåret løfter sitt lys-slør

være vår evighet.

Men dere som lever, må våke

over den fred vi skimtet

i naboskapet av døden,

lidelsens siste glede.

Bli fremfor alt ikke trette –

som mennesker blir etter kriger –

når grumset og griskheten kommer

i følge med motløsheten,

det varme råtnende dyndet

lagret av hundrede slektledd

hvor sinnet kan krype til hvile

og han som vi drepte kan oppstå.

Vi som er tapt i natten,

vi drømte, vi trodde, vi håpet;

og ingen var trette som vi.

Hvorfor min offisers-bror,

går du med slik tilfredshet,

overbærende, kjølig

som om du hadde en viden

om noe som alltid vil seire

og noe som alltid vil tape,

tilbake til ditt kontor?

Tingvellir, september 1942.

VIGGO HANSTEEN

Slutten av diktet til Viggo Hansteen hadde opprinnelig denne formen. Nordahl Grieg ville gjerne at også den skulle bli kjent – når krigen var forbi.

Rolige eller angstgrå stod de ved dødens slukt;

men livet hadde tatt mot dem; hver av dem var blitt brukt.

Hvem tør ta dem til inntekt? De dannet sitt eget parti

der ingen behøver å kreve; men alle har noe å gi.

Fra dødstimens bleke brorskap skal de gå inn i vår fred.

Og de vil drives tilbake og vises sitt hvilested.

Kanskje det samme hjertet som kunne ha gitt sitt blod

vil ikke tåle i livet det som de falne forstod.

Jorden skal ryddes for døde, bli rede til salg og kjøp.

(Den sløve tanken kan myrde så godt som et bøsseløp.)

Alt som er lavt skal bli kalt for: den menneskelige natur.

(Glemte er korsløse graver, sveket er blodvåt mur.)

Menneskets stolte hjerte, som grenseløst gir seg hen

villig, hvis det blir kalt på, å dø for en ukjent venn –

menneskets stakkars hjerte som, fattig, ikke formår

å bære sin egen storhet gjennom de lange år –

bøddel og gjenoppvekker, aske og offerild –

men denne gang må du, hjerte, få kraft til å strekke til!

Vi kan ikke miste dere, dere må bli oss nær,

de blodige patrioter, fremst i frihetens hær.

Over de dødes rike står luften ukrenkelig ren.

Det er som å splitte et vennskap, hvis vi vil nevne en.

Alltid kommer det nye. Vi kjenner dem, mann etter mann,

og med vårt liv må vi huske: at slik er vårt fedreland.

IV

ODE TIL EN GRESK VASE

Av John Keats.

Du stillhetens jomfruelige brud,

du barn av fred og tidens sene gang,

du sagaskriver som kan bære bud

om det du kjenner, skjønnere enn sang!

Hva er det sagn som løvkranset går igjen

omkring din form med guder eller menn,

i hyrdens berge eller dalens skjød?

Hvem er de piker her som styrter vekk?

Hva røber jaktens lyst? og fluktens skrekk?

Og disse fløyter? den ekstasens glød?

De toner som vi hører, elsker vi,

men elsker dem vi bare aner, mer!

Spill derfor videre den melodi

som evig, blide fløyter er oss kjær!

Du skjønne yngling, du skal aldri gå

bort fra ditt spill, og aldri skal du nå

o elsker, til ditt mål, til kyssets lønn!

Så nær ved målet! Grem deg ikke dog!

Du elsker evig. Hun må bli her og …

Kan aldri falme, men er alltid skjønn!

O lykkelige trær, som blomstrer nu

og ingengang kan visne, ingengang!

Og lykkelige, lykkelige du

hvis fløyte alltid skjelver ny av sang!

O, mere lykke, mere kjærlighet!

Så full av løfter, mens i fryd den vet

at den er åndende og søt og ung!

Så lik den vi andre får til del,

som herjer med sin lede i vår sjel

og gjør vår panne brennende og tung!

Hvem kommer hit til dette offersted?

Til hvilket alter fører du, o prest,

den kvige her, som rautende går med,

mens grønne kranser smykker den til fest?

Hvor er den lille by, ved flod, ved kyst,

på fjell måskje, som ligger ganske tyst

og folketom i offermorgnens skjær?

O lille by, der kommer ingen hjem

til dine gaters døde ro, av dem

som visste hvorfor det er øde her!

Du barn av Attika! med evig liv,

av marmor — menn og piker, hugges inn!

Med skogens løv og stier gjennom siv!

Du stumme form, du svimler for vårt sinn

som evigheten: kolde pastoral …

Når alderdommen kommer med sin kval

blir du igjen, når intet annet er,

en venn som sier til oss disse ord:

«Alt sant er skjønt, alt skjønt er sant.» På jord

er dette alt I vet. Vit ikke mer!

«BELLE DAME SANS MERCI»

En ballade av John Keats.

«O riddersmann, hvad feiler dig,

så blek, så ensom på din gang?

Alt sjøens siv er visnet bort,

stum er hver sang.

O riddersmann, hvad feiler dig,

så herjet, smerteslått og svak?

Hver ekorns forrådsbod er fylt;

korn under tak.

En lilje gror på pannens hvelv,

med feberdugg, fra sorgens sjø.

Men på din kinn, der kan jeg se

en rose dø –.»

«En kvinne møtte jeg på vang,

en fremmed, o så underbar.

Det hår, den fot … Men hennes blikk,

så vilt det var.

Jeg smykket hennes hår og bryst

og midjen med en blomsterkrans.

Og blikket talte kjærlighet

med sorgfull glans.

Jeg satte henne på min hest

og så blott henne dagen lang.

Hun bøiet sig mot mig og kvad

en alfesang.

Hun fant mig røtter til behag

og honning, manna langs vår vei

Og i sitt sprog, så sa hun visst:

jeg elsker dig.

Hun tok mig til sin alfehaug

og klaget der som sår musikk.

Der lukket jeg med fire kyss

det ville blikk.»

Der kysset hun mig blidt isøvn,

der drømte jeg – ve! hvad er hendt?

den drøm som jeg har nettop drømt

på iskold skrent.

De bleke konger kom på rad,

og krigere, hver hvit og kold .

De skrek: La Belle Dame Sans Merci

er du ivold!

De døde leber skimtet jeg,

med redslens varsel, mot mig vendt.

Så våknet jeg, og fant mig her

på iskold skrent.

Og derfor må jeg flakke her,

så blek, så ensom på min gang,

skjønt sjøens siv er visnet bort,

og stum hver sang.

KJÆRLIGHETENS FILOSOFI

Av Percy B. Shelley.

Hver kilde søker mot elven,

som elven mot bølgeskummet,

i samme forelskede skjelven

som blest møter blest med, i rummet!

Se loven fra Gud! Der menes

at intet skal være spredt …

Så kjære — hvorfor forenes

vi ikke til ett?

Bergene kysses av luften,

bølgene favnes i blinde,

og blomsten, beruset av duften,

synker mot sin veninde, –

solen og månen drysser

sitt kyss over hav og hei –

hvad gavner at alle kysser,

når du ikke mig?

GOD NATT!

Av Percy B. Shelley.

God natt? Nei, dårlig, kjære du,

er timen da farvel blir tatt.

Men la oss ikke skilles nu –

da vil det bli god natt!

Du ønsker: la hans natt bli god,

la fly den stund han har forlatt.

Men lar du ønsket i bero,

da vil det bli god natt!

For hjerter som har samme hjem

fra kvelden dør til dagen tar fatt,

er natten god; ti mellem dem

blir aldri sagt god natt!

«NÅR DU ER GÅTT –»

Av Percy B. Shelley.

Den toner bort den blide sang;

i minnet skjelver dog en klang …

Fiolen selv kan visne hen,

men duftens sødme blir igjen.

Når rosen dør, dens blade er

en seng for deres hjertenskjær.

Når du er gått, min elskov sanker

sin rosenseng av dine tanker.

TIL DIG

Av Percy B. Shelley.

Ett løfte er skjænket for tit,

at jeg skulde skjænke det.

Ett ord er blitt krænket for tit,

at du skulde krænke det.

Ett håb er fortvilelse nær,

så la det blott vandre!

Medynk fra dig er mer kjær

end håbet fra andre.

Vent ikke kjærlighets bud!

Men si ikke nei til

den længsel som stiger mot Gud

og jeg tror – finder vei til.

Nattens længsel mot dag,

en mølls mot en stjerne,

den drøm som fra sorg og bedrag

flyr hjem til det fjerne.

«MITT FEDRELAND – GODNATT!»

Av Lord Byron.

Farvel, farvel! Nu svinner bort

mitt land bak bølgens blå!

Det bryter hvitt, det kuler sort,

snart faller natten på.

Med kurs langs solens aftenvei

er alle seil blitt satt –

farvel en stund til den og dig,

mitt fedreland – godnatt!

Snart stiger den av sjøens skum

fra morgenrødens rand,

og jeg skal se det øde rum,

men ikke dig, mitt land!

Forlatt blir nu min gode hall,

grodd til blir parkens grunn,

og vandreren som kommer, skal

blott møtes av min hund.

«Min lille pasje, kom nu hit –

si hvorfor gråter du!

Går bølgen altfor vill og hvit,

er stormen full av gru?

Men tro mig! Le du trygt påny –

vår bark kan le igjen!

Din beste falk kan ikke fly

mer lystelig enn den!»

«I stormens angst skal glad jeg stå,

i havs og natts og vinds –

men herre, undr Jer ikke på

om jeg er tung tilsinns.

En far forlot jeg i mitt hjem,

en mor som er mig kjær;

av venner har jeg bare dem,

foruten Gud og Jer.

Min far – han tok mig ømt i favn,

men kunde lite si;

men mor vil gråte ved mitt navn

til reisen er forbi …»

«Nok min gutt! Jeg ser det nu,

den sømmer sig din gråt –

hvis jeg var skyldfri slik som du,

min kinn var også våt.

Men du, min tjener! Dine trekk

er hvite – gi mig svar:

Har stormen fylt ditt sinn med skrekk,

har fiendens manovar?»

«I tror jeg frykter for mitt liv?

I dømmer mig for vek.

Men avskjedstanken på min viv

kan gjøre kinnen blek.

Tett ved Jer hall, i skogens snar,

der bor hun med de små,

og når de roper på sin far,

hvad svar skal da de få?»

«Nok, nok min tjener! Du har rett,

du føler dypt og smukt …

Men jeg, hvis sinn er mere lett,

må le ved skibets flukt!»

For hvem må ikke dra i tvil

de tårer som man ser?

Snart smiler der nok nye smil

hos viv og hjertenskjær!

Jeg byr dem livets lyst som kom,

foruten sorg farvel!

Min sorg — min sorg bad ingen om!

Det er min sorg ikveld …

Så ensom, ensom går min vei

alt på det hvite hav.

Men ingen får et sukk fra mig

som ingen holder av!

Og hyler nu i savn min hund,

kan savnet mates bort,

og den vil rive mig isund

ved hjemmets egen port!

Med dig, mitt skib, vil nu jeg gå,

mens skummet fråder hvitt!

Mot hvilket land – er i det blå,

så hvorfor hjem til mitt?

Vel møtt – I bølger hvor vi flyr,

og hav! er du forlatt –

vel møtt i Østens eventyr –

mitt fedreland – godnatt!

AMBARVALIA

Linjer skrevet i den tro at den gamle romerske minnefest for de døde blev kalt Ambarvalia.

Av Rupert Brooke.

Enn går min vei i dal og på hei

og verden er sang og spill!

Så fjern hun er, men så kjær, så kjær,

min elskte er sterk og mild!

Å, tross de år og de mil som skiller,

og tross vår lodd og vår del,

husker jeg alt, og vandrer

med latter i min sjel!

Bort fra hver pusling som intet forstår,

går jeg mot berget avsted,

hvor solen tindrer; og jeg erindrer;

og ser at en dag går ned.

Gull er mitt hjerte, og verden er gyllen,

en fjelltopp er kysset av lys,

men luften er stille om bergets topp

med skumringens første gys,

til mørket stryker den dødsstille dal,

på larmende, mystisk fangst,

og vinden blåser og lyset går,

og natten er full av angst!

Og jeg vet at en natt på et annet fjell

i et sprog som jeg ikke kjenner,

hører jeg engang et bud fra dig

fra dem som var dine venner:

Jorden og himlen og blesten skal

si det fra fjell til fjell,

uten trøst og i mørke; og jeg

vet du er død den kveld.

Jeg går ikke til din messe,

jeg blir ikke gravølets gjest.

Din slekt vil sikkerlig vite sin plikt

og sørge ved dødens fest …

De vil rose alt som var dårlig

og glemme alt godt ved dig,

og undres hvorledes det hele skal gå,

og så vil de gå sin vei!

Men stillere enn en sovende

og frem med og fjern å se –

røres du ikke av gråten;

at det er koldt – hvad gjør det?

Lebene vil ikke le den natt,

hendene flyttes ei vekk.

Og endelig ligger ditt hår i ro

omkring de stivnede trekk!

Med snøfting og snusing og lommeduk

og sømmelig sorg i kor,

med vin og med skinke, blir de nok flinke

å senke en dronning på jord.

Deres døde små hjerter vil gå uten sorg

og følge ditt ensomme ridt.

Et høit og et modig og levende hjerte

visste de aldri var ditt.

Jeg vil ikke gå til din messe,

til mat og til drikkevarer,

jeg vil ikke si deres løgne om død

til den døde som ikke svarer.

Men snøfting og snusing og lommeduk

vil de gi dig til muldens natt.

Og så går de kolde og undrende hjem.

Og ormene vil ta fatt.

Men, leende, halvveis mot himlen,

hvor blesten går til og fra,

blandt stjernene kolde, der vil jeg holde

din Ambarvalia!

1914-SONETTENE

Av Rupert Brooke.

1. Fred.

Ha takk, o Gud, som gav oss denne dag

og bød vår ungdom, sløvt i søvn begravet,

med nyfødt vilje i hvert ansiktsdrag

å styrte sig som svømmeren i havet,

bort fra en verden, kold i sin forstening,

hvor æren ikke ildnet hjertet mer

og menn var ikke menn, og livets mening:

den lille tomhet kjærligheten er!

O, vi som har kjent skam, vi fant et sted her,

hvor hver en kval er slukket når vi sover

og alt vårt tap – et åndedrags forøden,

og intet ryster hjertets glade fred her,

uten en krampe som går hurtig over …

Vår verste venn og fiende er kun døden!

2. Trygghet.

Blandt alle dem som føler lykke nu,

er ingen dog velsignet slik som de,

som fattet i en tid av angst og gru

vårt dunkle budskap: Hvem er trygg som vi?

Vi leser trygghet i en evig skrift

av blesten, morgenen og menskerøsten,

i nattens stillhet og i skyers drift,

i søvn og fuglesang og land om høsten.

Vårt er et hus som tiden ikke ryster.

Vår er en fred hvor smerten ikke når mig.

Hvad makter krig? Trygg går jeg hvor jeg lyster,

beskyttet hemmelig når døden slår mig!

Trygg, hvor trygghet taptes, trygg, hvor alle falt;

og dør mitt stakkels legeme – da tryggere enn alt.

3. De døde.

Blås, I trompeter, for de rike døde!

Ti ingen var så arm og kummerfull –

de gav oss døende langt mer enn gull!

De oppgav verden, skjenket ut sin røde

og fine ungdomsvin, de gikk fra hjem

og smil og arbeid i de år som kommer,

de ofret sønner av sin tapte sommer,

og nektet sig sin evighet ved dem!

Trompeter, blås! De gav oss for vår verd

all helligdom og kjærlighet og smerte.

Og æren treffes atter på vår ferd

og gir oss gavmildt mere enn vårt tarv.

Og edelhet får leve i vårt hjerte.

Og vi er kommet til vår fedrearv.

4. De døde.

De hjerter her var skapt av sorg og glede

hvor efter gråten: smilet skalv påny;

og mildhet kom med år og dages kjede.

De eiet farver, solefall og gry.

De hørte toner, så på alt som levet,

de sov og våket, elsket, lo som vi,

og satt av ensomheten gjennembevet.

De strøk en kinn, en blomst. Det er forbi.

De var som sjøen bragt i lek av blåsten

og tendt av himlene. Men så kom frosten

og stanset på sitt bud den bølgedans.

Men se! Den strenge Gud har efterlatt den

som hvite verdener av ubrutt glans,

en fred som skinner evig under natten.

5. Soldaten

Tenk bare dette om mig, hvis jeg dør:

Der er et hjørne av en fremmed jord,

som er for alltid England. Mer rik enn før

vil mulden bli ved støvets rike spor,

et støv som England skapte og gav sans

og gav å elske sine blomsters duft,

en del av England, åndende dets luft

døpt av dets elver og dets solskinnsglans.

Og tenk, o hjerte – når du ånder med

i evighetens sjel, da kan igjen

du gi til England dine tankers vrimmel,

dem England gav dig, engang det var fred,

med latter, drøm og smil fra venn til venn,

i milde hjerter under Englands himmel!

SANKT PETER BERETTER EN EPISODE FRA OPSTANDELSENS MORGEN

Av James Weldon Johnson.

I.

Da løftet Gabriel sin sølvtrompet

og gjennem rummets øde majestet,

klang, kallende til liv, en storm av toner.

Og kloden skalv. Nu våknet millioner:

De døde stumme liv som lå begravet

i jordens skjød, i dypene av havet,

de brøt sig frem av bølgen, op av mulden,

fra jungelsumpene og isbrekulden,

de reiste sig fra gravens klamme gys

med nye legemer i livets lys.

De pustet lykkelig og dypt og fritt.

Glad runget jorden under deres skritt.

Og Guds herolder suste fjernt og nær,

og ordnet disse gjenopstandnes hær.

Så gikk de fremover mens hjertet bevet:

var navnet blitt i livets bøker skrevet?

Og evig nye døde kom og kom

i blek tumult på veien til sin dom.

Da lød der ordrer – skingrende, intense,

fra landet bak den amerikanske grense.

II.

Det var vel helst en blodfull veteran –

i fredstid stormester i Ku-Klux-Klan –

som skrek det ut: hver patriotisk ånd

har raskt å rykke frem til Washington,

og holde sig til mønstringen parat

ved graven hos den ukjente soldat –

som nu steg op på andre dødes vis –

og eskortere ham til Paradis.

De kom, de kom! Bedekket med medaljer

med brede skuldrer og med smekre taljer,

krigsveteraner fra Haiti, Kuba

og Frankrike, – ført an med horn og tuba

Og yngre slekter – som var ikke borte

når det gjaldt krigersk snitt, især i skjorte,

de kom marsjerende med blikket tendt

av arisk kraft til hundrede procent.

Det drønnet på den store aveny

titusen menn, titusen menn på ny.

Slutt på! skrek baktroppen idet den kom –

kan hende er han gått, og graven tom!

O nei. Da hele hæren var nådd dit

lå graven uberørt og marmorhvit.

Vær stille! Hør! Dypt under stenen lød

en uro som et barn i morens skjød.

Da grep de sine redskap. Fliser føk

fra mausoleet, jorden stod i røk.

I feberlengsel grov de helten frem.

Den ukjente soldaten ventet dem.

Selv hjalp han til da hendene blev fri!

Snart er hans mørke fangenskap forbi.

Snart kan de skimte helten der han ligger …

«Forbarm dig Gud!» de skrek – «det er en nigger.»

Først dødsstillhet, den stumme vantros gru.

Så galehuset, et avsindig nu,

de hylte, breket, hulket: protester!

Da steg han op, og intet nyttet mer.

Man snakker om opstandelse! I skrekk

og hat og harm drog æresvakten vekk.

Men midt blandt marmorgravens brutte sten som

var veltet bort, stod den opstandne, ensom.

III.

Min dag var slutt. All dommens gjerning gjort.

Og langsomt låste jeg min perleport.

God tid jeg gav mig. For som dere vet

var tiden ophørt. Det var evighet.

Men fra den gylne sol som ikke sank,

skred der en mann imot mig, mørk og rank,

den ukjente soldat, bedekt med jord og slam,

og mens han steg mot Gud, steg der en sang fra ham

«Dype flod, mitt hjem er over Jordan.

Dype flod, jeg vil over dig for å slå leir.»

Stigende, syngende:

«Dype flod, mitt hjem er over Jordan.

Dype flod, jeg vil over dig for å slå leir.»

Nærmere, høiere:

«Dype flod, mitt hjem er over Jordan.

Dype flod, jeg vil over dig for å slå leir.»

Ved Jaspis-muren:

«Dype flod, mitt hjem er over Jordan

Dype flod,

o Gud,

jeg vil over dig for å slå leir.»

Da sprang jeg frem, og åpnet porten vidt.

Syngende skred han inn, med lange, ledige skritt

Syngende gikk han den gylne vei,

den skinnende trone imot.

Sangen fra strupen paret sig med

drønnet under hans fot.

Engelsoldaten høi og sort, ensom som ofte før,

skridende op den gylne vei, og foran Guds trone: honnør.

Syngende, syngende, syngende,

syngende stolt og fri,

syngende, syngende, syngende,

til himlen selv stemte i:

«Dype flod, mitt hjem er over Jordan.

Dype flod, jeg vil over dig for å slå leir.»

Bibliografi

Dikt

Rundt Kap det gode Haab (1922)

Stene i strømmen (1925)

Norge i våre hjerter (1929)

Til ungdommen. Enkeltstående dikt (1936)

Friheten (1943)

Håbet (1946)

Løse dikt (1917-1943)

Skuespill

En ung manns kjærlighet (1927)

Barrabas (1927)

Atlanterhavet (1932)

Vår ære og vår makt (1935)

Men imorgen- (1936)

Nederlaget (1937)

Romaner

"Bergenstoget plyndret inat!". Denne boken er skrevet under pseudonymet Jonathan Jerv sammen med Nils Lie og er ikke falt i det fri. (1923)

Skibet gaar videre (1924)

Ung må verden ennu være (1938)

Sakprosa

Kinesiske dage. Reisebrev (1927)

De unge døde. Essays (1932)

Spansk sommer. Reportasjer (1937)

Flagget. Artikler (1945)

Veien frem. Artikler (1947)

Græske breve. Reisebrev. I samlingen Langveisfra (1964)

Flere e-bøker av Nordahl Grieg kan leses eller lastes ned fra nettsiden bergenbibliotek.no/nordahlgrieg

Table of Contents

Om utgivelsen

Forfatterfoto

Om Nordahl Grieg

Om Håbet

HÅBET DIKT

Forord

I

BJØRNSON

HENRIK IBSEN

FRIDTJOF NANSEN

VED NANSENS DØD

TIL JOHANNE DYBWAD

JOHANNE DYBWAD

TIL ROALD AMUNDSENS MINNE

BERGEN

SANG TIL VARDØ

SANNHETEN

«DE BLINDE»

HÅBET

II

TIL UNGDOMMEN

SOMMER I LONDON

FULLBYRDELSEN

SPRINTERNE

PUSJKINS SISTE VILJE

SPANSK TEATER

EN TYSK ARBEIDER

DET NYE ÅR

TIL DE ARBEIDSLØSES BARN

III

SJØMANNEN

DEN MENNESKELIGE NATUR

VIGGO HANSTEEN

IV

ODE TIL EN GRESK VASE

«BELLE DAME SANS MERCI»

KJÆRLIGHETENS FILOSOFI

GOD NATT!

«NÅR DU ER GÅTT –»

TIL DIG

«MITT FEDRELAND – GODNATT!»

AMBARVALIA

1914-SONETTENE

SANKT PETER BERETTER EN EPISODE FRA OPSTANDELSENS MORGEN

Bibliografi