Petter Dass

KATEKISMESANGER

D. Mort: Luthers Lille Catechismus, Forfatted I beqvemme Sange, under føyelige Melodier

Første gang utgitt København 1715

Historisk-kritisk utgave

ved

Jon Haarberg

Det norske språk- og litteraturselskap

i samarbeid med Nasjonalbiblioteket

Oslo, 2013

Det norske språk- og litteraturselskap/bokselskap.no, 2013

Petter Dass: Katekismesanger.

Tekstkritisk utgave ved Jon Haarberg,

Det norske språk- og litteraturselskap i samarbeid med Nasjonalbiblioteket, 2013 (digital utgave, bokselskap.no)

ISBN: 978-82-93134-07-7 (digital, bokselskap.no),

978-82-93134-08-4 (epub), 978-82-93134-09-1 (mobi)

Boken er utarbeidet med økonomisk støtte fra Stiftelsen Fritt Ord og Institutt for litteratur, områdestudier og europeiske språk, Universitetet i Oslo.

Publisert: november 2013. Sist oppdatert: oktober 2018

Teksten er lastet ned fra bokselskap.no

Bruksanvisning

Denne utgavens tekst er basert på førsteutgaven fra 1715. Fortegnelse over varianter finnes i det kritiske apparatet.

De forkortelsene (for trykte utgaver og håndskrifter) som brukes i det kritiske apparatet, klargjøres i den oversikten som gis over tekstvitnene i innledningens kap. 9. For en fortegnelse over øvrige brukte forkortelser, se forkortelseslisten.

Forordet opplyser om hvordan denne utgaven er kommet i stand.

Verkets bakgrunn og historie redegjøres det for i innledningen, som omfatter ni kortfattede kapitler. En innholdsfortegnelse gir nærmere oversikt over innledningens enkelte deler.

Teksten er utstyrt med en «K-note» hver gang utgaven tilbyr en kommentar. Denne kommentaren kan være en ordforklaring, en bibelreferanse, en saksopplysning eller annet som bidrar til forståelsen av teksten. Når noten står til en sangs tittel, inneholder kommentaren en forklarende innledning til sangen. En nærmere redgjørelse for denne såkalte lemmakommentaren foreligger i orienteringen om lemmakommentaren.

Når tekstgrunnlaget (førsteutgaven, 1715Lyn) inneholder en note til teksten, vises denne i en «n-note».

Utgaven omfatter også tre registre: et navneregister, et register over førstelinjer og melodiforelegg og et register over bibelsteder. Referansene i registrene viser til innledningen og kommentaren.

I bibliografien foreligger full opplysning om all den litteraturen det er vist til i innledningen og kommentaren.

Forord

Denne utgaven har en uvanlig lang forhistorie. For nesten to mannsaldre siden, i 1960, engasjerte Det norske språk- og litteraturselskap (NSL) kirkehistorikeren Kristen Valkner til å stå for en tekstkritisk utgave av Petter Dass' store «Sange-Spill». Didrik Arup Seip, en av NSLs stiftere, hadde da akkurat utgitt dikterprestens Evangeliesanger (1960), og Valkner selv hadde nedlagt et stort arbeid i og med sin utgave av Dorothe Engelbretsdatters Samlede skrifter (1955–1956). Valkner døde imidlertid så altfor tidlig, i 1972, før han hadde fått ferdigstilt arbeidet med Katekismesangene. Hans etterlatte papirer ble overtatt av NSL, som i løpet av de følgende to tiårene gjorde flere forsøk på å engasjere en ny utgiver. Noen av de forespurte tok også fatt på arbeidet, men ga seg etter hvert uten egentlig å ha kunnet gi det fart og retning.

Undertegnede fikk som universitetsstipendiat forelagt Valkners kartong med notater i desember 1995. Jeg påtok meg formelt utgiveroppdraget i november 1996. I brev til NSL skrev jeg – å, så klokt – at «et slikt arbeid egentlig ikke lar seg begrense uten ved hjelp av den tiden man har til rådighet.» Men hva det i praksis kunne innebære, vegret jeg meg for å presisere, annet enn ved drevent å antyde at det måtte kunne la seg gjøre innenfor «en rimelig tidsramme». I dag, da jeg setter punktum, skriver vi desember 2012.

Våren 1997 kom jeg godt i gang, finansiert i fem måneder av Stiftelsen Fritt Ord. Et dypdykk i Valkners kasse gjorde det imidlertid ganske klart for meg at arbeidet, uansett Valkners fortjenstfulle innsats, måtte gjøres fra scratch. Riktignok hadde min forgjenger konstituert en tekst, men hvordan han hadde gjort det, og på hvilket grunnlag, var høyst uklart. Så langt som til kommentarene hadde han heller ikke kommet. Høstsemesteret samme år ble jeg imidlertid innhentet av virkeligheten, dvs. av disputas og fast ansettelse som førsteamanuensis i allmenn litteraturvitenskap ved Universitetet i Oslo. Dermed måtte Petter Dass-arbeidet pent vente. I årene som fulgte, kunne det umulig bli noen hovedsak. Ikke bare skulle førsteamanuensisen skjøtte sin undervisning, han skulle jo helst skrive litt litteraturvitenskap også, selv om dette var før tellekantenes tid. Arbeidet med Katekismesangene har siden høsten 1997 derfor måttet gå i rykk og napp. 2003 kom med et skikkelig napp, for da fikk jeg innvilget forskningsfri. Det siste avgjørende rykket foretok jeg i 2012, da det igjen ble mulig å konsentrere seg om utgivelsesarbeidet på full tid.

I løpet av de 16 årene som er gått, har forutsetningene for arbeidet og publiseringen av det endret seg dramatisk, faglig så vel som teknologisk. Prosjektet Henrik Ibsens Skrifter ga edisjonsfilologien et nytt rom innfor den norske fagoffentligheten. Samtidig fremstod etter hvert tekstkritikerne D.F. McKenzie og Jerome J. McGann også her hjemme på Berget som stuerene filologer og – faktisk – som trendsettende teoretikere uten liksom-vitenskapelig fortolkningsvegring. I tillegg til denne oppsiktsvekkende faglige utviklingen har vi i de siste femten årene kunnet følge med på en enda mer oppsiktsvekkende teknologisk utvikling. I 1997 var det ingen som tenkte på at en historisk-kritisk utgave kunne publiseres på noen annen måte enn den tradisjonelle, på papir og mellom permer. I 2012 er situasjonen nesten motsatt. Fordelene med nett- og e-bok-publisering er åpenbare: For det første gjør organiseringen av teksten utgaven enkel å bruke. Variantapparatet og lemmakommentaren ligger aldri mer enn ett klikk unna. For det annet vil en slik utgave nå mange flere enn den ville ha gjort på papir. Den ligger fritt tilgjengelig på nettet for enhver og kan lastes ned i e-bok-format av alle som har den utrustningen som må til. Og for det tredje: Publiseringsformen har selvsagt også en økonomisk side. Bruken koster ikke noe. Et nådig forlag behøver heller ikke binde kapital i paller av usolgte papirbøker på lager. Det er meg på denne bakgrunn en sann fryd å kunne agere digital spydspiss. Muligheten oppstod i det øyeblikk da NSL, takket være Norsk kulturråd, opprettet nettstedet bokselskap.no og da det to år etter, i 2012, takket være Nasjonalbiblioteket, ble mulig å opprette e-bok-forlaget NSL. Men: Hvis det før eller senere skulle oppstå behov for en utgave i papirbokform, i det minste en utgave av den ukommenterte teksten, vil saken temmelig umiddelbart kunne være biff.

En historisk-kritisk utgave som denne faller i tre deler: (1) selve teksten, en rettet, lesbar tekst med tilhørende kritisk apparat (en oversikt over varianter, både de som beror på dikterens vankelmodighet, og de som beror på litteraturens mellommenn: settere, boktrykkere og utgivere); (2) en innledning (syntetisk kommentar) som gjør rede for det litterære verkets forutsetninger, tilblivelse og bruk; og (3) en lemmakommentar (analytisk kommentar) som har som mål å forklare hva teksten kan bety hver gang en kvalifisert nåtidig leser ikke umiddelbart forstår den.

Hvordan jeg har arbeidet for å kunne legge frem en revidert tekst, en bedre tekst (forhåpentligvis) enn dem nasjonallitteraturens forvaltere til nå har holdt oss med, gjør jeg rede for i innledningens kap. 10. Den analytiske kommentarens fornuftsgrunn og organisering presenterer jeg i en innledende note (Om lemmakommentaren), men tilføyer min apologetiske trosbekjennelse her: Det har seg nemlig slik at kommenterende filologer gjerne arbeider etter det såkalte dunkelhetskriteriet. Hver gang vi som lesere av en gammel tekst stusser over språket eller risikerer å snuble i det fordi vi ikke får med oss de en gang så opplagte (med)betydningene eller konnotasjonene, bør filologen kunne tilby en forklaring som hjelper oss, som nåtidige lesere, til å sette oss i de første kompetente lesernes sted. Filologen hjelper oss med, eller bidrar til, å trekke den opprinnelige forventningshorisonten over verket. Dette betyr at filologen ideelt sett må kunne illudere en slik opprinnelig, kompetent leser. Hun eller han må sørge for å ha lest alt det man formodentlig hadde lest den gangen, ja, noen vil gå så langt som til å hevde at kommentatoren bør ha lest alt det opphavsmannen selv hadde lest. Kravet er, om det formuleres på den ene eller den andre måten, uansett utopisk. Jeg innrømmer glatt at jeg selv, i likhet med en hvilken som helst annen filolog, rimeligvis kommer til kort. Å skryte på meg en «opprinnelig» leserkompetanse ville jeg aldri drømme om. Min professorale kompetanse er på samme tid både dårligere og bedre enn den en gjennomsnittlig 1700-tallsandaktsholder var i besittelse av. Riktignok har jeg brukt mye tid på å romstere rundt i 1600-tallets litteratur. Men skulle jeg være komplett i rollen, måtte jeg også sørge for å glemme all kunnskap og erfaring akkumlert etter utgivelsestidspunktet. Hvilket i praksis er umulig, uansett hvor hardt man prøver. Følgelig har jeg, så godt det har latt seg gjøre, forsøkt å forklare det jeg selv stusser over når jeg leser fader Dass' sanger, og det jeg har erfart at mine studenter vil stusse over, språklig så vel som innholdsmessig. Slik, håper jeg, bør kommentaren kunne være nyttig både for lesere med interesse for Petter Dass, om enn uten litteraturfaglig bakgrunn, og for spesialister innenfor de akademiske murene.

Mange av kommentarene tar sikte på å avdekke en skjult allusjon, som oftest til Bibelen. Å påvise slike intertekstuelle forhold gjør man aldri risikofritt. Jeg er overbevist om at det vil være mulig (og ønskelig) å supplere meg på dette punktet og alle andre. Og være rykende uenig. Filologiens scientistiske pretensjoner, dens ostentative «vitenskapelighet», med påberopelsen av å ha satt sluttstrek for forklaringsbestrebelsene, verken vil eller kan jeg slutte meg til. Å utgi og kommentere tekst innebærer etter mitt syn alltid fortolkning, i smått og stort. Noe filologisk reservat utenfor fortolkningen, hinsides fortolkeren, finnes ikke. Derfor kan man aldri flykte fra sitt ansvar, like lite som man kan neglisjere sine begrensninger som tekstfortolker. Nissen følger med på lasset uansett hvor langt mannen flytter.

Det resultatet som hermed foreligger, ville ikke ha kunnet foreligge uten uvurderlig hjelp fra mange hold. I min jakt på gamle og glemte utgaver har jeg fått like beredvillig som entusiastisk assistanse av en lang rekke bibliotekarer og arkivarer på biblioteker og museer i inn- og utland. Uten dem hadde mange bokhistoriske hemmeligheter forblitt hemmelige. I tillegg til alle de biblioteks- og museumsansatte skylder jeg å nevne spesielt Jens Lyster, København, Johannes Stidsen, Odense, og Ingrid Tønneberg, Stalheim. Dag Arne Roum og Ivar Watnås, begge Drammen, ga meg mulighet til å studere den eldste avskriften (datert 1698, nå tilhørende Petter Dass-museet), som så overraskende dukket opp i 2002. Til kollasjoneringen har jeg hatt god hjelp av Maria Alnæs, Hanne Sine Andresen, Gry Berg, Hege Stensrud Høsøien, Ingvild Ims og Gunnhild Wiggen. Kari Kinn har ikke bare kollasjonert, men også bistått meg som konsulent og korrekturleser i særklasse. Til kommentaren har jeg gjennom årene fått mange nyttige innspill. Blant disse rådgiverne vil jeg særlig fremheve Charlotte Appel, København, Knut E. Arnesen, Oslo, Margrét Eggertsdóttir, Reykjavik, Anne Eidsfeldt, Oslo, Geir Atle Ersland, Bergen, Jostein Fet, Volda, Roald Kristiansen, Tromsø, Martin Schwarz Lausten, København, Svein Lie, Oslo, Mats Malm, Göteborg, Bengt Flemming Nielsen, København, Aina Nøding, Oslo, Øystein Rian, Oslo, Mathilde Skoie, Oslo, Jørn Øyrehagen Sunde, Bergen, og Holger Villadsen, Sakskøbing. Petter Dass-museets mangeårige leder og omvandrende leksikon, Ivar Roger Hansen, har vært god å ha i så mange slags kniper, og NSLs oppnevnte «tilsyn», Hanne Lauvstad, har generøst delt av sin sakkunnskap. Sist, men ikke minst: Min daglige rådgiver, Marianne Egeland, har med utrettelig skarpsinn levert avgjørende bidrag til forbedring av manuskriptet. Hvordan skulle jeg ha klart meg uten?

Arbeidet er i hovedsak finansiert av min arbeidsgiver, Universitetet i Oslo, nærmere bestemt det for lengst nedlagte Institutt for nordistikk og litteraturvitenskap (INL), og (fra 2005) Institutt for litteratur, områdestudier og europeiske språk (ILOS). I to omganger har jeg blitt innvilget forskningsfri (noe som innebærer at man får fri fra undervisningen, ikke forskningen) for blant annet å arbeide med utgaven. Ved flere anledninger har jeg også mottatt såkalte småforskmidler, som har betalt for kollasjonering, for turer til Det kgl. Bibliotek i København, og til biblioteker og museer land og strand rundt. Gjennom NSL har jeg mottatt høyst velkommen støtte fra Stiftelsen Fritt Ord. Jeg takker hermed alle disse institusjonene, pluss NSL selv. Alle har de bidratt til å legge forholdene til rette for et arbeid som ikke bare har vært interessant og lærerikt, men også svinaktig morsomt.

Oslo i desember 2012

Jon Haarberg

Innledning

1. Verkshistorien

1.1 Tilblivelsen

Ifølge den bibliografien Petter Dass' biograf Hans Midbøe offentliggjorde i 1947, skrev dikterpresten i alt 145 dikt, kortere og lengre, pluss to teologiske traktater (i brevs form) på latin (Midbøe 1947). Midbøes forsøksvis kronologiske fortegnelse bygger på en bibliografisk oversikt utarbeidet av en håndskriftsamler på 1700-tallet, supplert med alt det biografen kjente annetstedsfra, fremfor alt A.E. Eriksens Samlede Skrifter (1874–1877/1891). Mange dikt er åpenbart gått tapt i overleveringen: I dag kjenner vi fem større diktverk (Bibelske Visebog, Evangeliesangene, Nordlands Trompet, Trende Bibelske Bøger og Katekismesangene) i tillegg til 44 kortere leilighetsdikt skrevet på norsk, fem på latin. Når hvert enkelt av dem ble skrevet, lar seg slett ikke alltid bestemme nøyaktig, for de kom til i en tid da boktrykk langtfra var noen selvfølge, spesielt ikke i den norske provinsen. Dikt og andre tekster, for eksempel katekismer, ble ennå i en viss utstrekning spredt ved hjelp av avskrift, ofte udatert (se Appel 2001: 1.348 og 353). Riktignok fantes det flere boktrykkerier i København. Da Petter Dass studerte ved universitetet der i 1666–1668, var i alt fem boktrykkere i sving. For statsmakten var det av sensur- og kontrollhensyn om å gjøre å beholde trykkeriene innenfor bymurene. Ikke desto mindre hadde den danske boktrykkeren Tyge Nielssøn fått tillatelse til å åpne et provinstrykkeri i Christiania i 1643, men hans virksomhet ble forholdsvis kortvarig. Det gikk lang tid, og det måtte flere boktrykkere til, før virksomheten i Christiania for alvor ble å regne med (Tveterås 1950: 1.27–32). Bergen, Norges desidert største by på 1600-tallet, fikk ikke noe trykkeri før i 1721, 14 år etter dikterprestens død. Petter Dass så dermed selv bare ett av sine kortere dikt i trykken. Den Nordske Dale-Viise ble, så vidt vi vet, trykt første gang i København i 1683. Den fyller ikke mer enn ett halvark i oktav, dvs. åtte sider (Dass 2001).

Katekismesangene, D. Mort: Luthers Lille Catechismus, Forfatted I beqvemme Sange, under føyelige Melodier, ble første gang trykt i København i 1715. Da hadde dikterpresten vært død og begravet i åtte år. Når han skrev disse sangene, kan vi stipulere sånn omtrent, men ikke fastslå med sikkerhet. Det fremgår av førsteutgaven at manuskriptet ble forelagt sensuren, representert ved biskopen i Nidaros, i 1698. Den eldste kjente avskriften (D) er også datert det året. Tittelsiden er borte, men årstallet kan ved hjelp av infrarødt lys leses speilvendt på forsatsbladet. Det må ha smittet av før blekket var tørt. Vi vet med andre ord ganske sikkert at én ferdigstilt versjon av Katekismesangene forelå da. Men denne versjonen er ikke identisk med den som ble trykt i 1715. Dass har i årene mellom 1698 og 1707 revidert sin første versjon med både omdiktinger og tilføyelser. Den tredje sangen til alterets sakrament (AS 3) finnes i det hele tatt ikke i 1698-versjonen. Den må dikteren følgelig ha tilføyd senere.

I og med Nidaros-bispens imprimatur (trykketillatelse) og dateringen av den eldste avskriften kan det fastslås at første (kjente) versjon av Katekismesangene ble ferdigstilt av dikteren i 1698. Når dikteren faktisk begynte arbeidet, er mer usikkert. Sannsynligheten taler likevel for at han for alvor tok fatt etter at han i 1689, 42 år gammel, hadde etablert seg som sogneprest på Alstahaug. Han hevder nemlig i dedikasjonsdiktet til sin fetter Peder Jespersen at han ikke skriver sanger «for egen Profit» (Ded.Jesp. 52). Tar vi disse ordene for pålydende, utelukker de at opphavsmannen med sine sanger kunne mistenkes for å søke egen vinning. Han tok angivelig ikke sikte på å bedre sine sjanser hos biskopen ved ansøkning om kall, slik unge prester gjerne gjorde den gangen. Petter Dass var dermed sannsynligvis allerede på plass i kallet. I hvert fall da han skrev dedikasjonsdiktet, kunne man skeptisk tilføye. Og under den forutsetning at han ikke forstiller seg i det han skriver. Om sangene ble skrevet i katekismens rekkefølge, vet vi ikke. Noen av dem kan ha blitt skrevet tidlig, andre sent. Hvis den første sangen til trosartiklene faktisk står i et avhengighetsforhold til det diktet Kingo skrev til sitt eget bryllyp (se komm. til TA 1), innebærer det at denne sangen ikke kan ha blitt til før en tid etter 1694. Og hvis vi går ut fra at den islandske dikteren Stefán Ólafsson faktisk la en tidlig versjon av den andre sangen til Fadervår (FV 2) til grunn for sin «Melodia», betyr det at i alle fall denne sangen, den vi kjenner som «Herre Gud, ditt dyre navn og ære», har en forhistorie som strekker seg tilbake til en tid før 1688 (Eggertsdóttir og Haarberg 2010).

På grunnlag av den kunnskapen vi i dag har, kommer vi ikke nærmere med hensyn til tidfestingen.

1.2 Trykkebestrebelsene

At dikteren faktisk tok sikte på å få sangene trykt, på samme måte som han også ønsket sin nordlandsbeskrivelse – Nordlands Trompet – trykt (jf. Lauvstad 2006: 49–53), hersker det ingen tvil om. Han skriver det selv, i dedikasjonsdiktet til fetteren, kongens confessionarius (skriftefar): «Jeg meener at Bogen maa trykkes» (Ded.Jesp. 51). Men det skulle vise seg at denne trykkingen satt langt inne.

I det Lübeck-utgitte tidsskriftet eller snarere nyhetsbrevet Nova Literaria Maris Balthici et Septentrionis (Litteraturnytt fra Østersjøregionen og Norden) opplyses det i februar 1701 at Petter Dass hadde både evangelie- og katekismesanger klare for trykken: «Petrus Dassius, Pastor Alstahaugensis [...] Hymnos sacros ex pericopis totius Anni Evangelicis et Epistolicis, Capitibus item Catecheticis, composuit vernaculos, typis jamdiu maturos, modo Editorem invenirent.» (Petter Dass, sogneprest i Alstahaug, har skrevet salmer på morsmålet til hele kirkeårets evangelie- og episteltekster, og dessuten til katekismens hoveddeler, salmer som allerede lenge har vært klare for trykken, om de bare hadde kunnet finne en utgiver.) Etter alt å dømme beror opplysningen på daværende rektor ved Bergens katedralskole, Søren Lintrup, som var nyhetsbrevets bergenskorresponent. Kunngjøringen bekrefter altså vanskelighetene med å få sangene trykt, men den har videre interesse fordi den godtgjør at også epistelsangene (skrevet av Dass' kapellan, Steen Wirtmand) forelå på dette tidspunktet. Dermed synes det utvilsomt at verket fra starten av var planlagt å omfatte både evangelie- og epistelsanger. Når Dass' Evangeliesanger fra og med Christiania-utgaven 1847 og deretter Eriksens utgave i Samlede Skrifter (bd 3, 1877) er blitt utgitt alene, uten Wirtmands bidrag, har vi følgelig gjennom utgivelsen, og deretter litteraturhistorieskrivingen, tilført den kanoniserte nasjonallitteraturen et verk som antakelig var opphavmannen fremmed.

Men hva med Jespersen; kunne ikke han trekke i de rette trådene? Som mellommann hadde han de beste forutsetninger. Han og den nordlandsbaserte fetteren var født samme år, og de kjente hverandre godt. Sannsynligheten taler for at de var barndomsvenner. De studerte også noenlunde samtidig i København. Etter avlagt eksamen kunne Jespersen skjøte på sine studier med fire år i Leiden, Utrecht og London, for han hadde arvet betydelige beløp fra sin far (K. Hansen 2006: 173–74). Etter en periode som sogneprest og prost på Fyn ble han av Christian V i 1688 utnevnt til kongelig confessionarius. Majesteten hadde latt seg imponere av hans talegaver. Noen av skriftefarens svært omfangsrike liktaler ble utgitt i trykken, men som forfatter utmerket han seg ellers ikke. Hans Betraktninger over Troens Artikler forble utrykte, men foreligger i håndskrift. At han nøt stor tillit i toneangivende kretser, kan ikke betviles; han ble for eksempel oppnevnt som medlem av den salmebokkommisjonen som skulle løse den høyst delikate Kingo-saken og utarbeide ny kirkesalmebok (Malling 8.186–206). Resultatet forelå i 1699. I forbindelse med den mye omtalte «thistedske Besættelses-Sag» i 1697 fungerte han som biskop Jens Bircherods fortrolige (Bircherod 1846: 344). Dersom vi kan feste lit til den historien A.D. Jørgensen forteller i sin Griffenfeld-biografi, var det netopp Jespersen som fangen på Munkholmen kunne takke for at han endelig ble løslatt (Jørgensen 1894: 2.472).

Det kan dermed fastslås at Peder Jespersen i kraft av sin posisjon nær maktens sentrum hadde god mulighet til å øve innflytelse til fordel for sine helgelandske famliemedlemmer. Da fogd Peter Angell i 1704 ble utnevnt til viselagmann i Nordlandene, skjedde det ved Jespersens mellomkomst (K. Hansen 2006: 175). Da to sønner av sognepresten i Rødøy ble tatt til fange av «Tyrcken», ble det gitt tillatelse til pengeinnsamling i kirkedøren etter at Peder Jespersen hadde øvet påtrykk overfor kongen personlig, et påtrykk som ble satt inn etter anmodning fra fetter Dass (K. Hansen 2006: 178–79). Da dikterspiren Marcus Volqvartz, som også tilhørte Petter Dass' familie, i perioden 1695–1697 studerte i København, losjerte han hos Jespersen (Svarstad 1973: 16). Anders Dass, dikterprestens sønn, bodde som student ikke hos Jespersen, men av sistnevntes bevarte brev til fetteren (1693) ser vi at de to slett ikke var fremmede for å gjøre hverandre tjenester – mot vederlag (jf. K. Hansen 2006: 179–80). I en publiseringssak kunne Petter Dass – med Peder Jespersen på laget – ikke håpe på noe særlig mer.

Likevel må noe ha gått galt. Prosessen stoppet opp i 1698, etter biskop Krogs imprimatur. Hvorfor vet vi ikke. Påstanden om at sangene hans ble møtt med motstand fordi de så å si var gått ut på dato (K. Hansen 2006: 308), har ingenting for seg; den hypotesen motbevises ettertrykkelig av publiseringshistorien, av de såkalte folkemelodiene og av det faktum at 1600-tallets andaktslitteratur generelt, ikke bare Petter Dass', fikk stor utbredelse på 1700-tallet (Haarberg 2006: 52). Den gamle litteraturen fikk faktisk nytt liv takket være pietistene.

Én mulighet kan være at Petter Dass vegret seg for å bla opp et tilstrekkelig stort beløp. Mye tyder på at pengene fantes, men sognepresten kan jo ha vært en gjerrigknark. Og selv om han åpenbart drev stort som fiskeoppkjøper, har vi spinkle kunnskaper om fortjenesten. Som upublisert forfatter fra det nest ytterste nord kunne han neppe få boktrykkeren til å risikere noe som helst, og den boken det her var snakk om å trykke, lå i omfang langt over gjennomsnittet. Førsteutgaven fyller hele 424 sider og må ha vært dyr i produksjon. Det samme gjaldt Evangeliesangene. Førsteutgaven på 282 sider ble ikke trykt før i 1723, hele 16 år etter opphavsmannens død.

En annen mulighet kan være at boken ble stanset av sensuren ved Det teologiske fakultet. Sensor kan ha festet seg ved noe som hadde gått biskop Krog forbi; Krog og Dass kjente hverandre fra studiedagene i København, og man stikker jo nødig en gammel kompis kjepper i hjulene. Likevel: De endringene Dass foretok i perioden 1698–1707, ser ikke ut til å ha vært teologisk særlig følsomme. Det eneste mulige irritasjonsmomentet, slik jeg ser det, kan ha vært Dass' bruk av verdslige melodiforelegg; Kingo hadde tidligere måttet forsvare seg mot denne praksisen (se kap. 6.2), og da førsteutgaven av Katekismesangene omsider ble utgitt i 1715, skjedde det uten de verdslige melodihenvisningene.

En tredje mulighet kan ha vært regelrett sommel i sensurprosessen, hos stiftets biskop eller på Universitetet. Bokhistorien mangler ikke eksempler på at sensor rett og slett hadde bedre ting fore og dermed forla hele saken. «Censuren var ofte en tyngende Byrde, som Professorerne gærne ønskede at skubbe fra sig,» skriver William Norvin i sin universitetshistorie (Norvin 1937: 1.211). Sensuroppgavene tilhørte ifølge fundasen (universitetsloven) fakultetets dekanus, men hvis han var forhindret, måtte de tre andre professorene tre støttende til, og man kan godt tenke seg at noen saker ble liggende for lenge i «ingenmannsland» (Norvin 1937: 1.212). Charlotte Appel viser hvordan forhåndssensuren flere ganger i praksis fungerte dårlig, ikke minst i tilfellet Niels Mikkelsen Aalborg (Appel 2001: 1.405–06). Leser man utgivelser fra 1600-tallets siste og 1700-tallets første del, vil man ofte stusse over den store tidsavstanden mellom sensors daterte imprimatur og utgivelsesåret. For eksempel skulle man i utgangspunktet tro at Johann Arndts berømte Fire Bøger om Den Sande Christendom (utgitt på tysk i 1606–1610) ville ha vært grei skuring for sensuren. Boken forelå ferdig oversatt av Samuel Jensen Ild i 1682 og ble da sensurert av biskop Kingo, som fant oversetterens arbeid «artig og grundelig». Men professor Bircherod ga likevel ikke sitt imprimatur før fire år senere, i 1686, til tross for at Ild ifølge sensor under arbeidet hadde hatt «GUds Lys og Sandhed udi sit Hierte». Boken forelå ferdig trykt i 1690. Marcus Volqvartz' første utgivelse med åndelige sanger, Siælens Luth, passerte biskop Krogs sensur i 1708, men ble ikke trykt før seks år etter (1714). Og vi kan gå ut fra at han brukte samme mellommann som Dass, den godeste Peder Jespersen. I og for seg var det med andre ord ikke unormalt at forhåndssensur og trykking kunne trekke i langdrag.

En fjerde mulighet, som utmerket godt lar seg kombinere med de tre nevnte, kan være at Dass – av én eller annen grunn – mistet fetterens gunst, at fetteren ikke lenger ville la seg engasjere på dikterprestens vegne. Hvorfor Jespersen eventuelt gikk sur, vet vi ikke, men vi kan lett tenke oss at han, som medlem av salmebokkommisjonen, hvor det for øvrig gikk hardt for seg, ikke ønsket å måtte forsvare sin provinsielle fetter for hans gammelmodige og ufromme melodiforelegg. Denne luftige spekulasjonen kan underbygges på to punkter.

For det første kan det se ut til at Dass opprinnelig var tiltenkt en rolle som æresversforfatter til den planlagte utgaven av Anders Bordings Poetiske Skrifter, for øvrig den første samleutgave av noen dansk dikters verk overhodet. Det lar seg slett ikke bevise at Dass' «Censur over Anders Bording», datert 1706 (SV 1.202–04), ble skrevet med tanke på denne utgaven, men det virker rimelig (Sønderholm i Bording 1986: 2.74). Diktet har æresversets genrekjennetegn, og det var nettopp i 1706 at utgiveren Frederik Rostgaard satte inn et nytt støt for å få Bording-prosjektet realisert. Peder Jespersen figurerer på listen over subskribenter (Bording 1986: 2.76). Denne listen ble til i perioden 1703–1706, samtidig med at Dass' æresvers ble skrevet. Nordlandsprestens hyllest ble likevel aldri inkludert i utgaven, som, etter mye trøbbel med finansieringen, forelå trykt først i 1735. På dette tidspunktet, 28 år etter sin død, stod Petter Dass på høyden av sin makt som forfatter. Hans katekismesanger hørte til blant bestselgerne. Dermed ville han også ha vært høyaktuell som forfatter av æresvers. Når han ikke ble det, virker det urimelig å la være å stille spørsmålet om dikterprestens mellommann i København bidro til å forpurre, snarere enn å befordre, det ønskede resultat.

For det annet kan man spørre seg om Katekismesangenes utgivelsestidspunkt står i et visst forhold til Peder Jespersens død. Kongens skriftefar døde 3. november 1714, etter 26 år i tjenesten. Året etter, voilà, forelå Petter Dass' Katekismesanger på markedet. Nå passerte de riktignok sensuren noen måneder før Jespersens død. Sensors imprimatur er datert 31. mai 1714. Min spekulasjon er dermed lovlig – eventuelt ulovlig – løs. Men i tillegg kan vi lett tenke oss at en tredje aktør kan ha spilt en rolle i forbindelse med trykkingen. Dikteren Marcus Carstensen Volqvartz, som vi vet bodde hos det barnløse Jespersen-paret i studietiden (1695–1697), og hvis familie dessuten var grundig inngiftet i familien Dass (Svarstad 1968), utga sine populære samlinger med leilighetsdikt, Sjælens Luth, Brude-Skammel og Liig-baar, nettopp i 1714. Boktrykkeren, Ove Lynov, var den samme som antok Katekismesangene, og ikke han som faktisk hadde trykt dikterprestens Bibelske visebok tre år før, Jørgen Matthias Godiche. Petter Dass' gjennombrudd på markedet for trykte bøker kom nemlig med Christiania-bokhandler Friderich Jacobsen Bruns utgave av Aandelige Tids-Fordriv eller Bibelske Viise-Bog, som Godiche stod for trykkingen av i 1711. Katekismesangene fulgte som bok nummer to.

Mot denne spekulasjonen taler publiseringshistorien til Dass' øvrige bøker. Hvis Jespersen utgjorde proppen i prosessen, hvorfor hadde den da ikke virket i tilfellet Bibelsk visebok? Og hvorfor kom ikke også de andre upubliserte bøkene på markedet da fetteren ikke lenger kunne intervenere? For det gjorde de ikke. Epistel- og evangeliesangene kom ikke før åtte år senere (1723). Det gjorde heller ikke Trende Bibelske Bøger (1723), og for Nordlands Trompets del gikk det hele 24 år (1739).

En femte mulighet ligger i boktrykkervanskeligheter. Dersom Peder Jespersen prøvde å finne en villig leverandør av trykketjenester i 1698, kunne man gjette på at det naturlige førstevalget ville ha vært Johan Philip Bockenhoffer (jf. Ilsøe 1992: 77–78). Hans trykkeri hadde ikke bare den rette åndelige profilen; innehaveren hadde også siden henholdsvis 1682 og 1683 kunnet smykke seg med titlene «kongelig boktrykker» og «universitetsboktrykker». Bockenhoffers hustru, Dorothea, var datter av bokhandleren Christian Cassube (død 1693), som hadde hatt privilegium på bokhandel i Norge. Men problemet var bare det at Bockenhoffers trykkeri i 1698 befant seg i krise. Boktrykkeren selv hadde vandret heden ved juletider i 1697. Til tross for at hun mistet mannens privilegier, drev enken videre, men å satse på en nordnorsk debutant våget hun neppe. Hvem skulle den ambisiøse dikter så vende seg til? Den eneste trykkeren som drev en noenlunde sikker geskjeft omkring år 1700, var Joachim Schmedtgen (Ilsøe 1992: 75–77), som på egen bekostning trykte Dorothe Engelbretsdatter i 1699. Uansett antok han altså ikke Petter Dass, som, motsatt sin bergenske dikterkollega, ikke hadde demonstrert sine sangers salgbarhet.

Konklusjonen lar seg ikke trekke uten motstand. Alt i alt virker det likevel sannsynlig at det ligger økonomiske betraktninger til grunn for boktrykkernes vegring. At Dass hadde økonomi til å betale for utgivelsene, kan ikke uten videre torpedere dette argumentet. Boktrykkerne hadde begrenset kapasitet og ville rimeligvis konsentrere seg om titler som ikke bare hadde fått bekostet sats, trykk og papir. De ønsket seg titler som lå an til å selge godt hos bokhandlerne. Søren Lintrup, som i 1701 hadde etterlyst en utgiver som var villig til å utgi Dass, beklaget seg i 1704 på generelt grunnlag over boktrykkernes og bokhandlernes «stadige Gnavenhed» og løftebrudd (Nyrop 1870: 1.194). Det faktum at trykkingen ble kontrahert fra Norge i forbindelse med alle de tre første bøkene, tydeliggjør Dass' handikapp som ukjent provinsdikter. Om vi kan stole på Bibliotheca Danica, ser dessuten markedet for bønne- og salmebøker ut til å ha nådd en bølgedal omkring århundreskiftet (jf. Holm 1891: 1.531–32). Den trege tendensen, som for en del vel kan forklares av Den store nordiske krig, holdt seg helt frem til 1730-tallet (Horstbøll 1999: 382 og 686). Kan det være en tilfeldighet at det var Dass' minst omfangsrike utgivelse, Bibelsk visebok, som først slapp til på markedet for trykte bøker? Og at det var den verdslige og minst salgbare, Nordlands Trompet, som kom sist? Neppe.

1.3 Håndskriftpubliseringen

Bokhistorien lærer oss at Gutenbergs oppfinnelse ga støtet til en veritabel kulturrevolusjon (Eisenstein 1983: The Printing Revolution in Early Modern Europe). I løpet av forholdsvis få år ble en i hovedsak muntlig kultur erstattet av en trykkekultur, med alt den innebar av leseferdighet, opplysning og sekularisering. Forandringene kom likevel ikke over natten. Det tok lang tid før trykkekulturen nådde sine sosiale og geografiske yttergrenser. I den første fasen betydde ikke trykkerietableringene at avskriverne ble arbeidsledige. Tvert om ga de trykte bøkene dem mer å skrive av. Spredning av bøker ved hjelp av avskrift foregikk dermed i flere hundre år parallelt med mangfoldiggjøringen i trykk (jf. Colclough 2007: 38). Ennå i min egen ungdom på 1960- og -70-tallet foregikk for eksempel spredningen av populære sangtekster som regel ved avskrift. Alle hadde gitar og ringperm.

Man kan i den aktuelle perioden mellom Gutenberg og Gates sondre mellom tre typer håndskriftpublisering (Love 1998: 47): (1) forfatterpublisering («author publication»), (2) forretningspublisering («entrepreneurial publication») og (3) brukeravskrift («user publication»). I det første tilfellet ønsker forfatteren å beholde en viss kontroll over spredningen, oftest av politiske hensyn, en kontroll som ikke kan beholdes dersom boken spres som trykk. Han eller hun sikter seg inn mot en snevrere krets; målgruppen er tydelig definert. I England benyttet diktere som Andrew Marvell (1621–1678), John Dryden (1631–1700) og Alexander Pope (1688–1744) seg av denne typen håndskriftpublisering ved flere anledninger. Forretningspubliseringen (av håndskriftbøker) kunne til tider konkurrere med publiseringen av tryke bøker med hensyn til opplagsstørrelse. Harold Love viser til et eksempel i Flandern på slutten av 1400-tallet, der man i et skriptorium produserte 400 eksemplarer av en lærebok for universitetet, et antall tilsvarende et vanlig opplag for en trykt bok på den tiden (Love 1998: 37). Brukeravskriftene forklarer seg selv. Man skriver av det man har behov for: Petter Dass (omkring 1700) eller Tom Lehrer (omkring 1970).

Leseferdigheten i bredere lag av samfunnet kom som en uunngåelig følge av den nye boktrykkteknologien, også i Danmark-Norge. Men innretningen mot lesning av trykt tekst reserverte likevel avkodingen av håndskrift til en atskillig mindre gruppe, ettersom katekismeundervisning og allmueskole vanligvis ikke innebar skriveopplæring. Her på våre kanter lærte folk flest dermed skrivekunsten atskillig senere enn lesekunsten. Det kunne faktisk ligge et par hundre år imellom (Markussen 1990; Appel 2001: 1.84).

Håndskriftpubliseringen generelt, og den skandinaviske spesielt, er som fenomen lite utforsket. Det overleverte materialet varierer dessuten sterkt i omfang fra land til land. I Norge ligger antallet bevarte håndskrifter forholdsvis lavt. På Island har de antakelig den rikeste overleveringen, noe som kan tyde på at skriveferdigheten stod relativt mye sterkere der, og dermed også den ferdigheten som skal til for å lese håndskrift.

Vi kjenner flere eksempler på at tekster av forskjellige slag på 1600-tallet i Danmark-Norge lenge sirkulerte i avskrift før de ble trykt. Da Aalborg-bispen Henrik Bornemann fikk trykt sin katekisme (Spørgemaal over Catechismus) i 1694, skjedde det etter at den, ifølge tittelsiden, hadde vært brukt «nogle Aar lyckeligen udi Skrift», dvs. håndskrift. I forordet til sin katekismeforklaring trykt i 1681 skriver Toten-presten Knud Sevaldsen Bang at trykkingen av den kommer som et svar på et ønske om at den måtte kunne leses av dem som behersker trykk, men ikke «skrifft» (jf. Appel 2001: 1.184; Fet 1995: 59). Bang delte ut den trykte boken gratis til sine sognebarn. Hans historie lærer oss dermed to ting: for det første at det ga mening å gi bort en trykt bok til ungdommen, det vil si at mange (burde) kunne lese «i bok», og, for det annet, at det for de fleste lesekyndige bød på problemer å lese håndskrift. Toten skilte seg neppe særlig ut fra andre norske prestegjeld på den tiden. Tilsvarende hensyn gjaldt også for Næstved-læreren Diderik Grubbe, som i 1684 fikk sendt sine åndelige sanger (Siælens Aandelige Harpe-Klang) i trykken etter at de lenge hadde foreligget i håndskrift, om vi skal tro forordet.

At også Petter Dass' dikt og sanger tidlig ble spredt i avskrift, har vi flere vitnesbyrd om. Sønnesønnen Albert Christian Dass skriver i forordet til sin utgave av Nordlands Trompet (1763) at diktet «efter Skribentens Død har [...] vanket om Haandskrevet i manges Hænder». Faktisk vet vi at det også før skribentens død sirkulerte i avskrift, ja, før det i det hele tatt var ferdigstilt. Dette fremgår av hans rimbrevutveksling med Ole Hansen Nysted i 1678 (SV 1.251–55). Andreas Emil Eriksen, den første filologen som tok for seg Petter Dass i en bemerkelsesverdig utgave fra 1874–1877, kunne i det tilleggsbindet han utga i 1891 (under sitt opprinnelige familienavn Erichsen), fastslå at «Avskrivervirksomheden dreves på den [Dass'] Tid i en Udstrækning, hvorom man nu vanskelig kan gjøre sig den rette Forestilling. For Dass's Vedkommende vides med Sikkerhed, at ikke alene hans mangfoldige særskilte Viser ved forskjellige Leiligheder, men også hans større arbeider var i Omløb gjennem Afskrifter, allerede medens han selv levede» (SS 4.129–30). Hvordan kan Eriksen vite dette så sikkert? Hans beste argument ligger i den håndskriftsamlingen som «en Ynder af hans Muse» var i stand til å kompilere få år etter dikterens død. Samlingen omfattet hele 127 tekster, korte så vel som lange (jf. Midbøe 1947, bibl.).

Av Katekismesangene finnes det i skrivende stund (2012) bevart tre tilnærmet fullstendige avskrifter (se kap. 9.1). To av dem (O og T) er brukeravskrifter. I den ene av disse to, datert 1705, opplyses det at avskriveren har tatt bryet for å kunne overraske sin søster; den andre begrunner ingenting. Begge disse brukeravskriftene sløyfer imidlertid de innledende dedikasjonsdiktene. De omfatter heller ikke de æresversene som avslutter førsteutgaven. For brukerne var det the real thing, selve katekismesangene og ingenting annet, som kalte på interessen. Dedikasjonsdikt kunne man knapt bruke til noe. Den tredje avskriften (D), den som kom for en dag så sent som i 2002 (Haarberg 2003), er imidlertid ingen brukeravskrift. Det dreier seg om en avskrift foretatt av Steen Wirtmand, Petter Dass' svoger, kapellan og dikterbror. Denne avskriften ligger dikterens egenhendige manuskript atskillig nærmere enn de to brukeravskriftene. Det foreligger en reell mulighet for at vi her har å gjøre med det håndskriftet som ble sendt biskop Krog til sensur i 1698. Håndskriftet inneholder ingen åpenbare feil og er prydelig skrevet.

I tillegg til disse tre tilnærmet fullstendige håndskrevne versjonene rommer overleveringen tre håndskrifter av «Peder Dassis Lovsang», en forløper til «Herre Gud, ditt dyre navn og ære». Når det ikke lar seg oppdrive flere sanger i avskrift, betyr ikke det at avskrifter alltid har vært mangelvare, og at Eriksen overdriver. Vi kan generelt ta for gitt at håndskrifter med hensyn til overleveringen er mer utsatt enn trykk, blant annet fordi det lenge stod så dårlig til med leseferdigheten hva håndskrift angår. Det man ikke kan lese, er man mindre tilbøyelig til å spare på.

1.4 Førsteutgaven

Ove Lynov het boktrykkeren som omsider fikk fart i saken, en 26 år gammel mann som i 1713 hadde begynt for seg selv (Ilsøe 1992: 95–98 og 107–09). Unge Lynov manglet slett ikke akademisk dannelse, han var som prestesønn utdannet «in allen nöthigen Wissenschaften» (Gessner 1740: 144). I fem år, fra 1703 til 1708, gikk han i lære hos boktrykker Daniel Eichhorn; i 1710 ble han så ansatt som boktrykker i marinen (Flaaden). Trykkpressen var med andre ord Kongens. Men da han i september 1713 etablerte sin egen virksomhet, kjøpte han presse og typer av dødsboet etter Johan Jacob Bornheinrich, som hadde strøket med i byllepesten som herjet København i 1711–1712. Bornheinrichs enke var antakelig datter av Daniel Eichhorn, boktrykkeren som hadde hatt vår mann i lære.

Ove Lynov etablerte seg i 1715 på Vandkunsten, en hyggelig liten plass i København som i dag preges av alt annet enn settekasser og trykksverte. Beliggenheten skulle vise seg å bli en suksessfaktor, for da den store bybrannen herjet i 1728, gikk alle boktrykkeriene opp i flammer, bortsett fra Lynovs og ett til. Som boktrykker holdt han det gående frem til sin død i 1755.

Virksomheten ble lagt forholdsvis bredt an. De første årene utgav han både vitenskap og andaktslitteratur; Volqvartz' Siælens Luth (1714) og Dass' Katekismesanger (1715) representerer sistnevnte kategori. Blant de første vitenskapelige (dvs. latinskspråklige) verkene han trykket, var norske Jonas Ramus' Ulysses & Outinus Unus & Idem (Odyssevs og Odin: én og den samme), en tidstypisk spekulasjon av rudbecksk format. Vi kan merke oss at Ramus ble dimittert fra katedralskolen i Trondheim i 1665, samme år som Peder Jespersen. En tredje skolekamerat fra samme kull, Andreas Claudianus, benyttet seg av Lynovs tjenester i 1717. Om vi så tilføyer Marcus Volqvartz (1714), Joachim Fr. Ramus, Jonas' matematikerbror (1713), Ludvig Holberg (1715) og Johan Heitmann, som tegnet kart over Helgeland for Jonas Ramus, ser vi at Ove Lynov de første årene hadde påfallende mange norskfødte forfattere blant sine oppdragsgivere. Det kan dermed se ut til at Lynov i en viss utstrekning slo seg opp på ambisiøse, umeritterte norske forfattere, som med stor sannsynlighet kjente hverandre, eller som i det minste forholdt seg til samme mellommenn. Lynovs egen forlagssatsning på andaktsbokmarkedet, Guds Børns aandelige Tak-Alter, eller Kirke-, Huus- og Rejse-Bog (1713), ser ikke ut til å ha blitt noen suksess; det finnes i hvert fall ingen registrerte nye utgaver av den.

Petter Dass' bok, en oktav inneholdende 48 katekismesanger, pluss mer eller mindre obligatoriske æresdikt til og fra forfatteren foran og bak, er påkostet både med hensyn til typestørrelse (18 pkt) og marger. Førsteutgaven flotter seg med flere ark (26,5) enn noen senere utgave. Opplaget har antakelig ligget på ca tusen eksemplarer (Appel 2001: 1.516). Vi kan dermed gå ut fra som sikkert at Lynov ikke tok risken ved utgivelsen selv, men ble betalt. Av hvem? Sannsynligvis av opphavsmannens egen sønn, Anders, men ikke nødvendigvis personlig. Peder Jespersen kan neppe ha vært involvert, ettersom han døde i november 1714. Marcus Volqvartz kan ha inngått kontrakten med Lynov i forbindelse med trykkingen av sine egne bøker, men jeg har ikke kunnet verifisere noen København-reise for hans del i det aktuelle tidsrommet. I 1714 fikk han for øvrig kall på Ørlandet. Utgivelsen av Siælens Luth ser ut til å ha gitt nokså momentan uttelling.

Den trykte utgaven skiller seg fra Wirtmands avskrift i tre ytre henseende: For det første inneholder den et register over sangene. Et register kan oppfattes som en typisk funksjon av det trykte medium (Ong 1983: 121–24). For det annet inneholder førsteutgaven æresvers skrevet av sønnen Anders Dass og svogeren Steen Wirtmand. Vi kan følgelig gå ut fra at disse kom til etter 1698. Æresvers ble av trykkerne som oftest plassert først i boken. Det at de her står sist, kan enten tyde på at settingen allerede var kommet i gang da disse diktene ble forelagt Lynov, eller at trykkeren utsatte dem for å se hva han hadde igjen av arket til slutt. Svaret på det skulle vise seg å bli «ingenting»; derfor fyller æresversene et eget halvark. For det tredje inneholder den trykte utgaven i alt syv anmerkninger, fire ordforklaringer og tre teologiske noter. Ordforklaringene ser ut til å være beregnet på spesifikt danske lesere. De teologiske kan synes merkelig tilfeldige. Hvorfor kommentere akkurat disse tre versene (TA 2.17.6, TA 3.15.3 og FV 1.17.2) og la resten ligge? Det finnes sannelig ingen mangel på kommentable passasjer. Hvem som står bak merknadene, vet vi ikke. Eriksen regner med at de språklige er «Forlæggerens», mens de teologiske må bero på «Forfatteren selv» (SS 2, forordet). Vi kan ikke utelukke at det forholder seg slik. Men den påfallende tilfeldigheten i de teologiske kommentarene og det faktum at to av dem gjelder det samme uttrykket, Guds «Krantz», kan snarere tyde på at opphavet er et annet: en som ikke syntes han ville brenne inne med sin spesialkunnskap.

1.5 Publiseringshistorien 1715–1794

Lynovs utgave av Petter Dass' katekismesanger skulle vise seg å bli en suksess, om ikke umiddelbart. Salget tok ikke av for alvor før på 1720-tallet, da Lynov fikk konkurranse av Hans Philip Bockenhoffer, boktrykker uten fagbrev, som drev sine foreldres virksomhet videre etter deres død, ja, faktisk etter at den var lagt ut for salg. Bockenhoffer, som ved dette vakte de etablerte boktrykkernes protest, må ha været profitt. Hans utgave er satt tettere, den omfatter 72 sider færre enn Lynovs. Følgelig har han ganske sikkert også kunnet konkurrere på pris. Lynov befestet så sin stilling som Dass-utgiver med en utgave av Epistel- og evangeliesangene i 1723, og han fulgte samtidig opp med en ny utgave av Katekismesangene, 110 sider slankere enn førsteutgaven. Flere utgaver fulgte fra Lynovs presse i 1728, 1732, 1736, 1742 og 1753 (sistnevnte hans første i det mindre duodes-formatet). Vi kan på dette grunnlag ta for gitt at dikterprestens katekismesanger har vært en sikker vinner for Ove Lynovs forlagsvirksomhet, så å si fra begynnelse til slutt. Konkurrenten, Bockenhoffer, fikk på sin side bemektiget seg Trende Bibelske Bøger, også utgitt i 1723, men det skulle vise seg å bli en mager trøst. Trende Bibelske Bøger fikk ingen suksess og kom så vidt vites ikke i ny utgave før i Samlede Skrifter (1877). Som bibelske epos tilhører de for så vidt heller ikke andaktslitteraturen.

Da Hans Philip Bockenhoffer i 1720 meldte seg på i kampen om Katekismesangene, la han rett og slett Lynovs førsteutgave til grunn for satsen. Ingen kunne med loven i hånd hindre ham i det. Året etter kom imidlertid en «norsk» utgave ved Fridrich Jacobsen Brun. Han hadde fått kongelig privilegium for sin virksomhet som Christiania-bokhandler og som sådan allerede utgitt dikterprestens Bibelske visebok. Også Kateksimesangene kunne dermed selges i Christiania og omegn; ifølge tittelsiden finnes de «hos hannem [boghandler Brun] tilkiøbs». Dermed bød han ikke på reell konkurranse for Lynov. De to delte markedet seg imellom, med Skagerak som udiskutabelt skille. Hvem Brun kjøpte trykkeritjenester hos, røpes for sikkerhets skyld ikke. Om Bibelsk visebok samarbeidet han først med Jørgen Matthiasen Godiche (1711) og deretter Johan Sebastian Martini (1719). En annen kandidat blant København-trykkerne kunne være Johan Jørgen Høpfner, for han har etterlatt seg trykk av enkeltsanger (til budene). Ved slikt salg av «skillingsviser», som han utviklet til en slags spesialitet, kunne han tjene en ekstra slant på et betalt oppdrag, og det uten å gå oppdragsgiveren i næringen. Christiania-bokhandleren kunne på sin side også si seg fornøyd. Han markedsførte en ny utgave i 1727 og enda én i 1734, men denne siste gangen i kompaniskap med boktrykkeren Herman Henrich Rotmer, som på tittelsiden åpenlyst utfordrer Lynov på det danske markedet, fra sitt officin på Gråbrødre Torv. Samme år som Lynov utgav Brun også Evangeliesangene, men da for sitt norske marked (Seip i Dass 1960: 338). Med sine avgjørende initiativ fremstår Friderich Jacobsen Brun som en krumtapp i arbeidet med å spre dikterprestens sanger. Han døde ifølge bokhistorikeren Harald Tveterås som en rik mann i 1741.

Noen generell copyright-lovgivning fantes ikke på 1700-tallet. Tvert imot ble det i januar 1723, da privilegiet på trykkingen av Kirkesalmeboken utløp, presisert at det stod enhver (etter å ha innordnet seg sensurplikten) fritt å trykke «så vel samme Bog som og andre gejstlige Bøger, paa hvilke nogen Anden ikke har et særligt Privilegium» (Nyrop 1870: 1.253).

Da Christiania-bokhandler Brun sendte en av sine svenner over til Bergen for å selge bøker der, ble det bråk (Tveterås 1950: 1.86), for bokhandlerprivilegiet hans rakk ikke så langt. Bergen hadde nemlig fått sin første privilegerte boktrykker nettopp i 1721. Han het Peder Nørvig. I 1723 fikk Nørvig i tillegg Kongens privilegium som bokhandler, i alle fall oppfattet han det slik selv. Privilegier ble i sin alminnelighet utstedt for å sikre den næringsdrivende mot ødeleggende konkurranse. Myndighetene ønsket å stimulere til salg av bøker, fremfor alt andaktsbøker, slike som Dass', og utstedelse av privilegier var deres viktigste virkemiddel i så måte. Boktrykkerne og forlagsbokhandlerne kunne i ly av privilegiet satse større enn de ellers ville ha våget.

Peder Nørvig hadde opprinnelig drevet trykkeri i København, fra 1710 eller kanskje enda før (Ilsøe 1992: 94). I 1721 flyttet han på oppfordring virksomheten til Bergen, hvor han var aktiv frem til sin død i 1741 (Wiesener 1921: 7-14; Tveterås 1950: 1.72). Alstahaug-presten hadde han god kjennskap til. I samarbeid med bokhandler Johan Kruse hadde han tre ganger (i 1715, 1718 og én gang uten trykkeår) utgitt Bibelsk visebok mens han ennå holdt til i København.

Nørvigs utgaver av Katekismesangene mangler opplysning om utgivelsesår, men vi kan gå ut fra at den første kom kort tid etter at han hadde etablert seg i Bergen. På grunnlag av en sammenlignende bibliografisk analyse av bevarte eksemplarer og fragmenter lar det seg gjøre å skille mellom syv utgaver satt og trykt av Nørvig. I omfang og layout er de like, men i detaljene, som for eksempel arksignaturene, kommer små signifikante forskjeller likevel til uttrykk. I gjennomsnitt utgav Nørvig dermed Dass' Katekismesanger oftere enn hvert tredje år i løpet av den attenårsperioden han var virksom (1721–1741). Han må faktisk langt på vei ha slått seg opp på Petter Dass. I tillegg til lokalt salg kunne han regne med nordlandshandelen. Eksemplarer av Nørvigs utgaver finnes ennå oftest på Nordvestlandet. Da Jostein Fet gjennomførte sin store undersøkelse av skifter på Sunnmøre og i Romsdal fra perioden 1690–1839, viste det seg at Petter Dass, og da spesielt hans katekismesanger, dominerte stort. Katekismesangene topper listen for «populære songbøker» (Fet 1995: 236). At pionéren Nørvig må ha bidratt vesentlig til denne bokspredningen, kan det ikke herske tvil om. I 1739 trykte han også dikterprestens nordlandsbeskrivelse for første gang (samtidig med at boken ble utgitt i København for det danske markedet).

Etter Nørvigs død drev enken trykkeriet videre. Ganske snart så hun seg imidlertid nødt til å forsterke virksomheten; hun slet med dårlig syn. Forsterkningen avstedkom hun på den sedvanlige måten, ved rett og slett å gifte seg med en villig fagmann fra København. Slik kom den 26 år gamle tyskeren Christopher Kothert til Bergen som boktrykker (Wiesener 1921: 14–22). Lokalene på Torgallmenningen brant ned til grunnen i 1751, men Kothert kom seg på beina igjen og utga blant annet Nordlands Beskrivelse (Trompeten) i 1763, slik hans «formann» hadde gjort 24 år før. Likevel må det regnes for sannsynlig at hans udaterte utgaver av Katekismesangene – minst tre – kom på 1740–tallet, da markedet var på det heteste. Kothert døde i 1770, fire år etter sin aldrende hustru.

Friderich Jacobsen Brun ser imidlertid ut til å ha fått konkurranse om markedet i og omkring Christiania allerede i 1727, da han hentet hjem sin annen København-trykte utgave. Eriksen nevner nemlig i SS (1.LXXXIII) enda én 1727-utgave, uten oppgitt utgiversted, kjent fra et eksemplar i privat eie (hos «Boghandler Langhoff i Kjøbenhavn»). Også i 1634 og 1643 kom det utgaver uten oppgitt trykkested, utgaver som ser ut til å stamme fra det trykkeriet Wilhelm Wedemann drev i Christiana frem til sin død i 1718 (Jacobsen 1983: 47). Fra da av ble det drevet videre av hans enke, Ambjør Marie Hobro. Hun må ha luktet storsalg da Brun la i vei med ny utgave og lanserte så sin egen, i kamuflert konkurranse: uten å oppgi hvem som stod bak utgaven. Brun hadde jo sitt kongelige privilegium å vise til. Og forholdet mellom Wedemann og Brun hadde aldri vært godt. Før striden med Brun hadde Wedemann, som utfordrer, også ligget i strid med den etablerte Christiania-trykkeren Michel Thomessøn. Alle de tre Hobro-utgavene synes nå å være bevart, de to siste fullstendig (1634ano og 1643ano), den første bare som fragment (NBO: NA/A a 6909; KB: DA8-T 5841).

Tidlig på 1730-tallet, da den dypt religiøse Christian VI hadde overtatt tronen etter sin bigamist-far Frederik IV, var situasjonen slik for Dass' katekismesanger: Lynov kontrollerte det danske markedet, i og omkring Christiania måtte Friderich Jacobsen Brun finne seg i å konkurrere med Wedemanns enke, og i Bergen rådde Peder Nørvig grunnen. Alt tyder på at salget av dikterprestens sanger gikk stadig bedre i alle de tre byene. Med Christian VI kom statspietismen og nye samfunnsinstitusjoner som konfirmasjon (1736) og allmueskole (1739), også kalt «den anden reformation» (Horstbøll 1999: 436-41). Folket skulle vekkes til sann hverdagskristendom. Husandakt og åndelig sang stod høyt i kurs. Dermed økte etterspørselen etter Petter Dass, og da spesielt hans katekismesanger.

Den første av de nye aktørene viser ikke lenger ansikt. Et fragment i Nasjonalbiblioteket i Oslo (NA/A h 5061) tyder imidlertid på at en ukjent boktrykker melder seg på i konkurransen tidlig på 1730-tallet, kanskje allerede på 1720-tallet. I 1736 sprekker Lynovs tilnærmede monopol for alvor i København. Både Ernst Henrich Berling og Andreas Hartvig Godiche lanserer da sine utgaver, Godiche faktisk to samtidig, i to forskjellige priskategorier, for henholdsvis fattig og rik. Tyske Berling hadde etablert sin raskt voksende virksomhet tre år før (1733). Godiche, hans svoger, kjøpte trykkeriet etter nylig avdøde Joachim Schmedtgen i 1735. Katekismesangene hører dermed til blant hans aller første utgivelser. Som svar på nykommernes hensynsløse markedsentré fornyer Lynov så sitt eget engasjement som Dass-utgiver. I 1736, toppåret i Katekismesangenes publiseringshistorie, tilbys det altså hele fire utgaver av Dass' bok i København. Og hver av disse boktrykkerne fulgte opp med nye utgaver få år etter: Lynov i 1742, samtidig med Berling, mens Godiche venter til 1750 før han gjør et nytt fremstøt. Samme år forsøker også Niels Hansen Møller seg. Han tilhørte samme generasjon som Berling og Godiche. Lynovs siste utgave av nordlandsprestens sanger, duodesen, publiseres i 1753. I Bergen tilfredsstilles etterspørselen av Christopher Kothert, han som overtok byens privilegerte trykkeri og bokhandel etter Peder Nørvig.

Den gode ettespørselen i hovedstaden lokket imidlertid enda en provinsboktrykker ut på banen. Johan Petersen Holtzberg i Aalborg lanserte Dass på Nord-Jylland i 1749. Fremstøtet må ha vært vellykket, for han trykket enda to utgaver ikke mange år deretter, i henholdsvis 1755 og 1764. De «stærke Jyders» minnestue i Gammelsole utenfor Vejle vitner ennå om Holzbergs suksess. Der står en hel rekke slitte eksemplarer på de gamle hyllene. «De stærke Jyder» kan sammenlignes med haugianerbevegelsen i Norge.

Omkring midten av århundret ser markedet ut til å stabilisere seg igjen. Jens Andersen Berg, som overtok etter sin tante Ambjør Marie Hobro i Christiania, prøver seg igjen en gang på 1750-tallet, men så ser Christiania-utgivelsene ut til å ha utspilt sin rolle. Det samme skjer i Bergen, da det begynner å gå dårlig for Christopher Kothert. Ove Lynov, han som startet det hele, døde i 1755. Det har formodentlig fristet Niels Hansen Møller, en København-trykker som drev en mindre virksomhet i årene 1733–1759, til å forsøke seg et par ganger (uten å oppgi trykkeår), men så overtar Godiche helt og holdent. For å sikre seg mot konkurranse i et nedadgående marked oppnår han kongelig privilegium på å utgi Dass' katekismesanger i 1756 (iflg. «Bekiendtgiørelse» i Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretning 22. jan. 1768). Ser vi bort fra Holzbergs Aalborg-utgave fra 1764, kommer Katekismesangene utenfor konkurranse, hos én boktrykker om gangen, resten av århundret: Først Godiche (1761, 1765, 1770 og 1777) og deretter Berling (1782, 1788 og 1794), som kjøper opp Godiches virksomhet og overtar hans privilegium.

Om det hadde vært mulig å bestemme enda noen av de bevarte fragmentene, ville den skisserte publiseringshistorien kunne utdypes på flere punkter. For det finnes overleverte eksemplarer av flere utgaver enn de i alt 44 nevnt ovenfor. Uansett vitner boktrykkeres og bohandleres portefølje om sikkert salg og stor utbredelse. Men Petter Dass' katekismesanger har etter alt å dømme ikke bare levert viktige bidrag til utviklingen av en norsk bokproduksjon, men også spilt en sentral rolle i alfabetiseringen av allmuen. Bokens kulturhistoriske betydning kan vanskelig overvurderes.

Den musikalsk-poetiske katekismens glansperiode som folkelesning og folkesang strakte seg over 79 år, fra førsteutgaven i 1715 til den siste Berling-utgaven i 1794. I denne perioden gikk det aldri mer enn syv år før et nytt trykk ble sendt ut på markedet. Utgavene kom tettest i perioden 1720–1750, det vil si under pietismen, noe som effetktivt tilbakeviser formodningen om at ortodoksiens diktere, som ofte kan virke mer oppsatte på å ri gudelige paragrafer enn sin egen Pegasus, hadde lite å si de inderlig fromme på 1700-tallet. Ser vi perioden under ett, kom det i gjennomsnitt én ny utgave annethvert år. Også med hensyn til geografisk spredning peker Dass' bok seg ut. Oftest ble den trykt i Danmark (København og Aalborg); dikterpresten er i bokhistorisk perspektiv dermed slett ikke noe spesifikt norsk fenomen. I Norge ble han jevnlig trykt i både Bergen og Christiania. En rimelig forventning om at også Jens Christensen Winding ville ha kastet seg over Katekismesangene da han etablerte seg som boktrykker i Trondheim i 1739, skuffer. Det ser ut til at han nøyde seg med Bibelsk visebok (1755). Det faktum at han i 1768 lot trykke en «bekjentgjørelse» til boktrykkere om Godiches privilegium på Katekismesangene i sin egen avis (22. jan.), kan tyde på at han hadde villet rettferdiggjøre sitt manglende engasjement. Som den eneste boktrykkeren nordafjells kunne han selvsagt ha latt seg informere om dette privilegiet uten å lese bekjentgjørelsen i avisen.

I tillegg til bokutgavene hadde det lesende publikum fra 1720-årene og frem til omkring 1780 også mulighet til å kjøpe katekismesanger i form av enkeltvisetrykk. Disse fantes det mange av – riktignok begrenset til De ti bud, men hvor mange det var, kan vanskelig avgjøres, fordi visetrykk gjennomgående har blitt behandlet mindre pietetsfullt enn bøker. Vi har bevart til sammen 30, flest av sangen til det fjerde bud (tolv forskjellige trykk). Fullstendig oversikt over det bevarte materialet gis i kap. 9.4. Respekt for foreldre og øvrighet kunne på denne måten innøves sanglig også av dem som ikke hadde råd til å kjøpe en hel bok. Det fantes boktrykkere som spesialiserte seg på denne typen trykk, for eksempel Lars Nielsen Svare og hans enke etter ham (virksomme i København mellom 1757 og 1797). De gjorde åpenbart også butikk på Petter Dass' budsanger (Ilsøe 1992: 155–57). For å unngå sensurforsinkelser og eventuelt trøbbel med konkurrenter unnlot boktrykkerne å angi forfatterens navn, trykkeåret og navnet på den ansvarlige utgiveren av disse trykkene. De ble ikke bare solgt fra produsentens offisin, men kolportert av bokførere og andre selgere der kjøpelystne folk faktisk befant seg, som på de store markedene. Visene fyller gjerne ett helt eller halvt ark i oktavformat (hhv. 16 eller åtte sider). Satsen ble utformet slik at hele sangen fikk plass innenfor den faste rammen. Hvis sangen var lang, og det ikke var tilstrekkelig å gå ned på typestørrelsen, kuttet man ikke, men satte teksten som i salmebøker, uten særlige hensyn til strofer og vers. Slett ikke alle disse trykkene har imidlertid opphav i København. Det finnes bevart flere enkeltvisetrykk fra Sønderjylland, produsert av provinstrykkere i Haderslev og Flensburg (DP 4.83). Dikterpresten ved «verdens ende» gjorde seg dermed også gjeldende aller lengst sør i riket, om enn incognito.

1.6 Publiseringshistorien 1845–1874

Bruddet i publiseringshistorien kan synes påfallende. Den sviktende interessen gjør seg imidlertid ikke gjeldende for Katekismesangene alene. Den begrenser seg heller ikke til Dass' forfatterskap. Vi har å gjøre med et brudd som inntreffer i spredningen av den oppbyggelige 1600- og tidlige 1700-tallslitteraturen generelt. Bøkene til Kingo, Dorothe Engelbretsdatter og de andre storselgerne ser ut til å beskrive en noenlunde sammenfallende kurve publiseringshistorisk sett. Vi kan alltids undre oss over dette. At den teologiske rasjonalismen skulle ha makt og kraft til å sette bom for den gamle åndelige sangen, er ikke umiddelbart innlysende. Vi kunne kanskje heller tenke oss at folkereligiøsitetens uttrykksformer, katekismen og fremfor alt husandakten, ikke lenger føltes like selvfølgelig som før. Men denne utviklingen lar seg vanskelig beskrive i kvanitifiserte størrelser. Her har bokhistorikere ennå mye å fundere over.

Minst like stor grunn til undring ligger i den renessansen Dass' bøker fikk omkring 1840. Man kan på den ene siden tenke seg at nasjonale strømninger bidro til å aktualisere den gamle nordlanske dikterpresten. Men på den annen side blir disse første utgavene på 1830- og -40-tallet fortsatt utgitt til andaktsbruk, ikke som «nasjonallitteratur». Bibelsk visebok gjenoppstår fra de døde, så å si, med to utgaver trykt i Bergen i 1837, men det gjør sannelig også den «verdslige» Nordlands Trompet (Bergen 1835, Christiania 1836). Flere utgaver følger i årene deretter. Katekismesangene utgis i 1845 av bokhandler N.C. Ditlewsen i København, som spesialiserte seg på andaktslitteratur. Som så ofte i århundret før ble København-fremstøtet umiddelbart fulgt opp i Bergen. Der ble boken utgitt samme år av bokhandler Jørgen Kildahl. Så gikk det seks år før en Christiania-utgiver fulgte etter: bokhandler A.Th. Nissen. Men da ble det bråk. Ditlewsen påberopte seg nemlig det gamle utgiverprivilegiet, som hans trykker, Berling, formelt hadde avstått til ham. Da saken kom for retten, ble Nissen og hans boktrykker N.F. Axelsen idømt en bot på 10 spd. Restopplaget ble inndratt, men få år etter overtatt av J.W. Cappelen (Tveterås 1950: 1.198–200; Boyesen 1953: 318–23). Få år etter (1855) utga bokhandler H.H.J. Lynge Nissen-trykket i København. Lynge var imidlertid ikke først og fremst andaktsbokforlegger. Han viste et stort og fortjenstfullt engasjement for å holde klassikere i trykken, blant andre Holberg, og han drev utstrakt antikvariatsbokhandel.

Kildahls Bergens-utgave synes å peke i samme retning: Det ser ut til at Dass' katekismesanger omkring 1850 fikk fornyet interesse ikke som andaktslitteratur, men som «nasjonallitteratur» eller «klassiker». Ett av de bevarte eksemplarene av Kildahl-utgaven har nemlig et ekstra tittelblad med teksten Samlede Digte. Denne utgivelsen må ha blitt avbrutt på grunn av de nevnte rettighetsproblemene. Men uansett røper den annonserte planen at vi i 1845 ikke uten videre har med en andaktsbokutgivelse å gjøre, derimot med utgivelsen av en nasjonal forfatter verdig kanonisering. Hvem som helst blir ikke æret med en utgave av denne typen (Cahn 2004). Når Welhaven løfter Dass «frem fra glemselen» i 1856, kan det med andre ord ikke komme som noen stor overraskelse. Også Wergeland interesserte seg mot slutten av sitt liv for dikterpresten. Den 17. okt. 1844 lånte han Nordlands Trompet på Universitetsbiblioteket (Amundsen 1945: 132), og alt tyder på at han leste Dass også senere. Det fremgår av et randnotat på et dikt til Wergeland fra nordlendingen Augustinus Sellevold i april 1845, at den skrantende dikteren hadde bedt om «en Afskrift af et Vers af Peter Dass» (Amundsen 1956: 304). I Hassel-Nødder, som han skrev på dødsleiet, imiterer Wergeland Dass' versemål (Haarberg 1983: 293).

Enda tre ganger utkom Dass' sanger på det norske andaktsbokmarkedet: i Stavanger 1866 (hos bokbinder T. Wetteland, jf. Boyesen 1953: 321), i Bergen/Haugesund 1888 (et samarbeid mellom Tollefsen og Johannesens Forlag i Bergen og J.M. Knudsens Forlag i Haugesund), og i Bergen på nytt i 1891 (Tollefsen og Johannesen alene).

1.7 Publiseringshistorien 1874–1980

Med Welhavens lille avhandling fra 1856, «Digteren fra Alstadhoug, Peder Dass» inntreffer en radikal endring i dikterprestens resepsjonshistorie. Filosofiprofessoren underslår ikke Petter Dass' tilhørighet til andaktslitteraturen og folkereligiøsiteten, men nedtoner den til fordel for en spesifikt nasjonallitterær vurdering. Welhaven skriver at han synes det kan være på tide å løfte dikterpresten frem i offentlighetens lys. Inntil da, hevder han, hadde Dass' dikt bare gått som «en skjult Aare» gjennom folkelivet, uten noensinne å være kommet til overflaten.

Bakgrunnen for Welhavens engasjement lå i den nye universitetsloven av 1845, som hadde åpnet for studier av «Modersmaalets Litteratur» på høyeste akademiske nivå (se kap. 7.1). Og den nytilsatte filosofilektoren (1843) og profilerte dikteren ble dermed utpekt til å ta seg av saken. Planen var å skrive den første norske litteraturhistorien (Seip 2007: 330–33). Noen norsk litteraturhistorie fikk han aldri fullført, men et av de forarbeidene som virkelig har satt spor etter seg, er nettopp den lille avhandlingen om Petter Dass, publisert i Nordisk Universitets-Tidsskrift. For Welhaven var det om å gjøre å bidra til å skape en forestilling om norsk nasjonalitet og norsk nasjonalitetsfølelse ved hjelp av litteraturhistorien. Til det formål fikk han god bruk for den gamle lutherske dikterpresten. Katekismesangene går med dette inn i en ny fase: fra opprinnelig muntlig katekismeundervisning på 1600-tallet og folkelesning eller folkesang på 1700-tallet dirigeres de nå over i den nye nasjonallitteraturen (Haarberg 2006). Etter i 150 år å ha vært «sanger», blir tekstene hans nå like mye «dikt».

Det filologiske svaret på Welhavens kanonisering kom i 1874–1877/1891, i og med Eriksens epokegjørende utgave, ikke bare for Petter Dass' vedkommende, men for norsk litteraturutgivelse i det hele tatt. Aldri før hadde man i Norge kunnet vise til en tekstkritisk utgave av et nyspråklig forfatterskap. På Universitetet hadde de aldri maktet noe sånt. Eriksen var en outsider. Selv om han var blitt tildelt Kongens gull for sin avhandling Om Trældom i Norden, fikk han likevel et liv i skolen, ikke på Universitetet. Arbeidet med Petter Dass utførte han ved siden av sin lærer- og rektorgjerning.

Den situasjonen han som utgiver måtte håndtere, er i og for seg ikke utypisk: Dikteren har ikke etterlatt seg noe egenhendig manuskript. Alt som finnes, er et vell av til dels motstridende utgaver og et anselig antall sekundære avskrifter. Hva gjør man som utgiver i en slik situasjon? Eriksen løste problemet på tidstypisk, paradoksal manér. I utgangspunktet satte han seg fore å gjenskape den tapte originalen, og med det for øye unnså han seg ikke for å gjette, ikke bare med hensyn til tegnsetting, men også ordlyd. Stedvis rettet han teksten i det stille etter eget forgodtbefinnende, uten støtte i de foreliggende variantene. Samtidig ville han slett ikke tilbake til originalen, men ønsket å by nasjonen på en lesbar, modernisert tekst. Det fremgår av hans eget håndrettede eksemplar av Ditlewsens 1845-utgave, som nå befinner seg i Stavanger bibliotek, at det var dette eksemplaret som i praksis ble lagt til grunn da versjonen i Samlede Skrifter gikk til setting, ikke førsteutgaven, slik han selv forfekter (SS 4.128). Han lister opp alle de tekstvitnene han kjente, og gjengir noen viktige strofevarianter, men utarbeider ellers ikke noe systematisk variantapparat. Til innledning skrev Eriksen en innsiktsfull 75 sider lang biografi, inkludert et kapittel om «'Herr Petter' som Sagnfigur». Han supplerer dessuten teksten med noen utvalgte ordforklaringer nederst på siden.

Gerhard Gran, norskfagets annen professor, karakteriserer i 1913 resulatet av Eriksens store arbeid som «den ypperste, for ikke at si den eneste videnskabelige, kritiske utgave vi eier av en norsk digters samlede produktion» (Gran 1919). Hundre år etter avtvinger Eriksens fire bind, sine svakheter til tross, fortsatt respekt. For litteraturhistorikere så vel som allmennhet har rektorens utgave vært det faste punkt så lenge vi har holdt oss med en nasjonal litteraturhistorie i dette landet.

I løpet av de snart 140 årene som er gått siden Eriksen fremla sitt pionérarbeid, har språkprofessoren Didrik Arup Seip utgitt Nordlands Trompet (1927), leilighetsdiktene (Viser og Rim, 1934 og 1950) og Evangeliesangene (1960). Bibelsk visebok og Katekismsangene har derimot aldri blitt gjort til gjenstand for den samme filologiske oppmerksomheten, tilfeldigvis, kanskje, eller fordi den stipulerte arbeidsmengden ikke umiddelbart har virket innbydende.

Som nasjonallitteratur ble Dass' hovedverk, altså Katekismesangene, i løpet av 1900-tallet utgitt to ganger. Først kom en utgave til 300-årsjubileet i 1947. Bergens-professor Harald Beyer la da det første Bergens-trykket, Nørvigs, til grunn «under korrekturlesningen» og supplerte med «andre utgaver, særlig A.E. Erichsens». Variantene lot han være, «da vår utgave ikke har vitenskapelige pretensjoner» (Dass 1947: XIII). Kommentarene begrenset han til seks små sider innledningsvis og et femtitalls ordforklaringer til slutt. Den hittil siste utgaven kom som en del av Petter Dass' Samlede verker i 1980. Presten Sverre Inge Apenes tok initiativet etter at han i 1978 hadde fått like overraskende som overveldende respons på sin populært anlagte og delvis fiksjonelle Rapport om Petter Dass – presten som diktet makt til folket. Nasjonallitteraturens far lot til å ha vind i seilene i årene omkring den første EF-avstemningen. Med seg som utgiver av det illustrerte trebindsverket fikk Apenes litteraturviteren Kjell Heggelund. Deres versjon av Katekismesangene har ingen tekstkritiske ambisjoner, men baserer seg ifølge forordet på førsteutgaven fra 1715 (SV 1.8). Ikke desto mindre foretar utgiverne hyppig rettelser i det stille. Petter Dass' Samlede verker må ha tilfredsstilt forlagets forventninger til salg, for de tre påkostede bindene ble trykt opp 17 år senere, i 1997. Tiden vil vise om 1997-utgaven blir den siste trykt på papir.

Fullstendige utgaver og samlede skrifter kan hva utbredelse angår, likevel ikke måle seg med alle de salme- og lesebøkene som har formidlet utdrag av Petter Dass' sanger til et bredt publikum. I lesebøkene har den annen sang til Fadervår, «Herre Gud, ditt dyre navn og ære», vært en gjenganger etter at domprost i Kristiania, Gustav Jensen, omdiktet tre av strofene til bruk i Landstads reviderte salmebok (1926). Landstad hadde i sin tid tilpasset syv sanger av Petter Dass for innlemmelse i kirkesalmeboken (1869), samtlige basert på katekismesanger (TB 5, TA 3, TA 4, TA 5, TA 9 og AS 1). Norsk salmebok (1985) inneholder i alt seks salmer basert på katekismesanger (TA 3, TA 4, TA 5, FV 2, DS 1 og AS 1), og i den nye salmeboken 2013, som rommer flere Dass-salmer, ønsker «Herre Gud, ditt dyre navn og ære» (FV 2) velkommen på nummer 1. Ivar Roger Hansen (1997) gir en bred oversikt over Petter Dass' bidrag til salmebøker i inn- og utland (se også Dam 1994 mht. Den danske salmebog).

2. Katekismen

2.1. Begrepshistorien frem til reformasjonen

Ordet katekisme kan føres tilbake til det greske verbet katēkhḗō, som betyr «jeg lar høre» eller «instruerer (muntlig)». Christen Staphensøn Bang oversetter det i sin Postilla Catechetica med «Jeg igienliuder, eller, med klar Røst igiensiger» og illustrerer med et eksempel: «Saa som, naar mand vil raabe høyt udi Marcken, oc mand da hører en Gienliud eller Wiederschall der aff igien» (Bang 1650: 1.10). I urkirken ble det brukt om undervisning i religionens grunnleggende læresetninger; vi støter på det hos både Tertullian og Augustin (Peters 1990: 1.15). Paulus bruker det i sitt første brev til korinterne, der han setter «tungetale» opp mot «profetisk tale», det vil med hans egne ord si å tale «til oppbyggelse, formaning og trøst» (1 Kor 14.3). Hva tungetale angår, maner apostelen korinterne til besinnelse. Selv er han så visst ikke fremmed for å tale i tunger, men han finner det likevel nødvendig å advare menigheten: «Jeg takker Gud for at jeg taler mer i tunger enn noen av dere. Men når menigheten er samlet, vil jeg heller si fem ord med forstanden så jeg også kan lære andre [katēkhḗsō] noe, enn tale tusensvis av ord i tunger» (1 Kor 14.18–19).

Substantivet katekisme (Catechismus) ser imidlertid ikke ut til å bli mye brukt før i Tyskland på begynnelsen av 1500-tallet, da den religiøse grunnopplæringen ble institusjonalisert innenfor den protestantiske kirken. Det betegnet da en trykt lærebok eller en genre. Dette betyr ikke at den katolske kirken hadde måttet klare seg uten katekisme, verken som opplæringsprogram for dåpen eller som læremiddel. Men det var først etter reformasjonen at ordet og den litterære genren vant innpass innenfor romerkirken. Etter hvert er katekisme blitt et vanlig begrep også innenfor islam.

2.2 Luthers katekismer

I forordet til den lille katekismen oversetter Luther sin egen boktittel som «kristenlære» («christliche Lehre»). Det dreier seg altså om en elementær lærebok eller håndbok («Enchiridion»). Behovet for en slik begrunner han i de erfaringene han har gjort ute på bondelandet: «Å du gode Gud, all den elendighet jeg har sett! Den alminnelige mann, især på landsbygden, har ikke det minste kjennskap til kristenlæren, og mange sokneprester er dessverre ganske uskikket og udugelige til å undervise. Likevel skal alle kalles kristne, være døpt og få de hellige sakramenter, selv om de verken kan Fadervår eller trosbekjennelsen eller de ti bud, men lever som det kjære kveg og de vettløse griser» (Luther 1979: 14). Første skritt for kirkens folk, hevder han, må være å utbre kunnskapen om kristenlærens fundament til folk flest. Til dette formål velger han følgende tekster, som til sammen utgjør katekismens fem «hovedparter»: De ti bud, trosbekjennelsen, Fadervår, og bibelsteder omhandlende de to sakramentene: dåpen og nattverden. Disse tekstene forklarer eller kommenterer han så fortløpende, for at de lettere skal kunne forstås av menigmann, det vil i første rekke si «unge og enfoldige».

Luther retter sine formaninger til prestene. Ansvaret for kristningen av folket ligger hos dem. Formaningenes antall er fem: For det første skal kirkens menn beflitte seg på å holde seg til den teksten Luther selv har konstituert i katekismen og ikke bruke alternative versjoner. Det gjelder om ikke å skape forvirring. Dessuten legger én og samme språkform til rette for formaning nummer to, nemlig at ungdommen skal lære teksten utenat. Tanken er at bare det man kan utenat eller by heart, som det heter på engelsk, virkelig har fått feste i hjertet (dvs. hukommelsen) og forståelsen. De som ikke tar bryet med å lære seg katekismen utenat, skal trues med helvete og djevel. De skal nektes adgang til nattverden, ja, de kan nektes mat og drikke. Kristendommens utvendighet, dens funksjon i samfunnet, skal åpenbart ikke undervurderes: «For den som vil bo i en by, han skal kjenne og holde byens lover som han har gagn av, likegyldig om han nå tror eller om han i sitt hjerte er en slyngel og en kjeltring.» For det tredje ser doktoren for seg en mulig progresjon fra basiskunnskap til en «rikere og videre innsikt». En slik kan man tilegne seg ved å ta skrittet fra den lille til den store katekismen, fra det elementære til det mer avanserte. Luther skrev den store katekismen på grunnlag av de såkalte katekismeprekenene han holdt i 1528. Vi skal også merke oss at den teologen som fremholdt troens avgjørende betydning for frelsen, her tillegger gjerningene stor betydning for hvordan det går et menneske på jorden: Prestene må supplere katekismen ved å gi gode eksempler på at det går dem godt som lever et fromt liv, og at det går dem ille, som bryter Guds bud. På dette punkt følges Luther fint opp av Dass' katekismesanger. For det fjerde innprenter han foreldre deres plikt til å sørge for barnas katekismeopplæring, at de tilegner seg sin «barnelærdom» («Kinderlehre», jf. Peters 1.17). I skarp kontrast til romerkirken hevdet Luther alle troendes presteskap, det at enhver har plikt til å rettlede sin neste i troen. Et særlig ansvar legger han i så måte på husfedrene. Doktorens femte og siste poeng gjelder nattverden. Han innser at man ikke kan tvinge noen til tro ved lov; han anbefaler i stedet prestelige trusler. Den som ikke tror, han skal sannelig få høre at han ikke er noen kristen, men «to ganger hører djevelen til».

Det Luther ikke nevner, er at dette programmet, slik det er utformet i Den lille katekismen, forutsetter leseferdighet, en ferdighet som 1500-tallets allmue i stor utstrekning manglet. Det forutsatte også den trykte boken som medium. Luther finner så å si opp et allment marked for andaktslitteratur. Slik knyttes den kommunikasjonsrevolusjonen som kom med den nye gutenbergske teknologien, fast til reformasjonens teologiske opprør og til den formen for religiøs praksis han kalte «Andacht». Slik knyttes leseferdighet til menneskets håp om å kunne beseire døden. «Hedning, der uden Bogstaaven har levet,/ Hand og faaer uden Bogstaven sin Dom,» skriver Dass (TA 11.22.1–2). Uten boktrykkerkunst, ingen reformasjon, har det vært hevdet. Et godt stykke på vei kan da også dette standpunktet forsvares og begrunnes.

Luthers Kleiner Katechismus skulle komme til å bli Nord-Europas viktigste bok i de følgende 300 år (Haile 1976). Den tette forbindelsen mellom leseopplæringen og kristendomskunnskapen attesteres tydelig av det høye antallet katekisme-ABC-er som ble produsert på 1600-tallet (Appel 2001: 1.161–87), også innenfor den katolske og den anglikanske kirken (hhv. Julia 1999: 261–66 og Green 1986). Den som ønsket seg frelse og evig liv, ble stilt overfor et dobbelt krav: om katekismekunnskap og leseferdighet.

2.3 Katekismeopplæringen i Danmark-Norge

1600-tallets dansk-norske enevelde legitimerer sin makt i det metafysiske. I det guddommelige. Kongen påberoper seg sin makt fra den kristne Gud. Straffeloven og moralen, dvs. Guds bud, kan ikke skilles. Denne teokratiske styreformen, som det ennå finnes versjoner av i muslimske land, kombinerer verdslig myndighetsutøvelse med krav til hver enkelt undersått om å vise gudfryktighet i praktisk handling. Det ideologiske fundamentet for dette styresettet formuleres i Luthers Lille katekisme, også kalt «den lille Bibel». På denne bakgrunn er det ikke vanskelig å forstå den store betydning tvillingrikenes myndigheter tilla katekismeundervisningen, institusjonalisert som allmueskolens forløper. I Christian Vs norske lov (1687) defineres «Præsternis Embede med Ungdommens Undervisning» slik (2-6-1):

Præsterne paa Landet skulle med Sogne-Degnene, eller deres Substitutter, undervise Ungdommen i Børnelærdommen, og det saa forskaffe, at hvis om Søndagen ej kand forrettis, dertil en anden Dag i Ugen bestemmis, saa tit, som efter hvert Sognes, eller Annexis Lejlighed mueligst skee kand. Og skulle Præsterne see til, at hand, som lærer Børnerne, giør det stedse med al Flid og Alvorlighed uden Forargelse og Forsømmelse, saasom de selv baade i Provstens og Superintendentens Visitatz vil svare dertil.

Degnen (lat. diaconus), i Norge oftest kalt «klokkeren», spilte en nøkkelrolle i denne undervisningen. Degnen hadde ingen formelle teologiske kvalifikasjoner, han kunne ikke alltid lese så godt, heller, men han skulle i alle fall gå presten til hånde, lede kirkesangen og altså ta seg av katekiseringen. I praksis bød det, spesielt i Norge, ofte på problemer å få klokkerstillingen finansiert, for lønnen måtte finansieres av frivillige gaver. Dermed manglet det i mange norske sogn kvalifiserte klokkere (Moe 1889: 117–18). Katekismeundervisningen måtte i så fall ledes av presten eller hans «medtjener» (kapellan) etter søndagens gudstjeneste eller om kvelden en hverdag: «Saa skulle Sogne Degne vnderuise vnge Bonde Folck, vdi Børne lerdomen, Catechismo, en sinde om Vgen, vdi det sted oc stund, som Sogne Presten dem forscriffuer, thi alle Lands Degne, skulle lige saa lære Børne lerdomen, oc der som de icke der til ere bequemme, da maa de icke vere Sogne Degne» (Kirkeord. 1607: 44v; jf. C.5. no. lov 2-15-1-11). Et interessant innblikk i 1600-tallets hverdag gir degnen Anders Jensen Kiers bevarte «Optegnelsesbog» for årene 1667–1693 (Mogensen og Bruun 1998; jf. Larsen 1916: 29–126 og G. Hansen 1944).

Presten blir i loven påminnet om at han må være forberedt på å få undervisningen kontrollert av prost eller biskop. I den følgende paragrafen (2-6-2) pålegges han å straffe de «forsømmelige», om enn uten at det angis noen bestemt avstraffelsesmetode. Loven formaner imidlertid foreldrene om å være sitt ansvar for den religiøse oppdragelsen bevisst, både for sine egne barn og for tjenestefolkene.

Den norske kirkeordinansen (1607) foreskriver prestene å håndheve «Lærdommen» på i alt tre måter: ved å forkynne evangeliet, ved å forvalte sakramentene og ved å undervise i katekismen: «en Enfoldig Forklaring paa Børne lerdom, i huilcken der klarligen visis vdi huad maade mand skal rette oc bedre sig, giffuis kundskab paa Synder oc gode gierninger, oc visis baade, huilcken den rette sande Tro er, oc huorledis wij ma hender bekomme» (s. 2v). Katekismeundervisningen utgjør med andre ord én av prestenes tre hovedoppgaver.

Da Hans Poulsen Resen i 1615 ble utnevnt til Sjællands biskop og slik fikk høyeste rang innenfor den dansk-norske geistligheten, ble katekismeundervisningen utpekt som satnsningsområde. Utgivelsen av nye katekismeforklaringer skjøt fart, ikke minst takket være Resen selv. I 1627 utgav han skriftet Om Børnelærdoms Visitatz, som gir retningslinjer for biskopers og prosters kontroll av prestenes undervisning i form av såkalte visitaser, og for prestenes og degnenes ukentlige undervisning av ungdommen. Forskriften gjelder i siste instans også familiene og husfedrene, som «skulle [...] self lære deris Børn det eenfoldige, som de self fordum hafue lært» (6. del). Noen år senere (1636) ble Om Børnelærdoms Visitatz fulgt opp av Executionis Catecheticæ eller Hvorledis Catechismi Øfvelse bør at drifuis, med idelig Fliid oc Fruct, efter Luthers rette Meening, paa det eenfoldigste, i dend HERRIS JEsu Nafn, som rettet seg spesielt til foreldrene (jf. Horstbøll 1999: 449; Appel 2001: 1.146). I praksis kom kanskje det mest effektive virkemiddelet i og med bestemmelsen om at katekismekunnskap var en forutsetning for altergang (Appel 2001: 1.145 og 152). Og altergang var i sin tur en forutsetning for trolovelse og giftermål. Enhver lovlig seksuell ambisjon ble slik kontret av et krav om katekismekunnskap. Ulydighet måtte på denne bakgrunn fortone seg svært lite fristende.

Resens kateketiske forskrifter forutsetter ikke uttrykkelig leseferdighet blant de unge. Han insisterer helst på nødvendigheten av å ta teksten til sitt hjerte og av å kunne fremsi eller «lese» den for presten. Degnen eller skolemesteren skal ifølge Resen «lese for dem [elevene], det eene efter det andet, huilcket de efter hannem skulle opsige igien, indtil de det vdenad befatte kunde» (Resen 1628: upag. [A5]). «Lesing for presten» innebar dermed ikke det samme som «lesing i bok», dvs. avkoding av ukjent tekst (Guttormsson 1990; Appel 2001: 1.210–13). På 1600-tallet var lesning for mange i praksis begrenset til et snevert repertoar av kjente tekster. Grunnlaget ble lagt med utenatlæringen av katekismen.

I Norge ble det på 1600-tallet utarbeidet katekismeforklaringer i samtlige stift. Først ute var biskopen i Bergen, Ludvig Munthe med GUds Ords Første Alphabeet, trykt i København 1644. Munthe demonstrerer en tidstypisk iver og optimisme på katekiseringens vegne. Ofte, skriver han, har han på sine reiser i stiftet møtt eldre mennesker som skammer seg over sin vankundighet, mens ungdommen – antakelig takket være biskopens egen iherdighet – kan «den gandske Lutheri Catechismum med dens Forklaring [...] saa got som paa fingrene» (forordet).

Stavanger stift fikk sin første forklaring i og med biskop Thomas Cortsen Wegners En liden Haandbog, som indeholder Lutheri Forklaringer ofver de fem Hoffvidstycker i Børne Lærdommen oc Husztaflen fra 1648. Wegners bok vil mange ennå kjenne indirekte, fra det gamle bordverset «I Jesu navn går vi til bords».

I Christiania og Hamar stift skrev den danskfødte Romedals-presten Christen Staphensen Bang sin sagnomsuste Postilla Catechetica i åtte bind på til sammen 9000 sider i kvartformat. For å få verket trykt hadde han sett seg nødt til å hente en boktrykker fra København, Tyge Nielssøn, som rett og slett kollapset under vekten av Bangs papirer. Først etter 19 år og fire boktrykkere forelå verket ferdig trykt i 1662. Bruksverdien av Bangs gigantverk i forbindelse med katekismeundervisningen kan vi imidlertid bare glemme. En annen Bang, Toten-presten Knud Sevaldsen, skrev derimot en atskillig mer håndterlig og mye flittigere lest katekismeforklaring: Den søde oc velsmagende Catechismi Bryst-Melck, trykt i København i 1681. Bang hadde full tiltro til den lokale leseferdigheten. Hver gård i sognet ble begavet med ett eksemplar av boken, sammen med en salmebok (Appel 2001: 1.184–85).

I Trondheim ble Erik Pontoppidan d.e. utnevnt til biskop i 1673 (den berømte – eller beryktede – Pontoppidan d.y. var sønnesønn av hans bror). Det året han tiltrådte som biskop, fikk han også utgitt sin katekismeforklaring, Katechismus med nogle Anmærckninger (førsteutgaven er gått tapt). Boken omfatter en hel rekke tillegg, blant dem 19 davidssalmer og Resens Om Børnelærdoms Visitatz. Slik kunne Pontoppidans katekisme også egne seg som generell andaktslitteratur.

Perioden før Pontoppidan hadde Erik Bredal – far til Peter Bredal, Dass' venn og sogneprestkollega i nabosognet Brønnøy – residert i den trondhjemske bispegård. Han skal nevnes her fordi vi har bevart to av hans visitasprotokoller for Helgeland, Alstahaug inkludert. Protokollene gir et interessant og antakelig representativt bilde av hvordan katekismeundervisningen kunne foregå i Petter Dass' barndom (Heffermehl 1913: 144–58; jf. Appel 2001: 189–213). Biskop Bredal utarbeidet umiddelbart etter sin tiltredelse en ambisiøs plan for katekiseringen i stiftet. Alle barn pliktet å møte til undervisningen fra de var syv år gamle. Det første året skulle de lære katekismens fem hoveddeler utenat, det andre året måtte de pugge Luthers forklaring til de samme delene, det tredje året var det hustavlen det dreide seg om, og det fjerde Om Børnelærdoms Visitatz' tekster til skriftemål og altergang, som inngikk i Pontoppidans katekisme. Ingen måtte «flyttes opp» før de hadde bevist at de kunne sine ting. Eksamen skulle avholdes to ganger i året. Og presten pliktet å notere seg hva hver elev virkelig kunne: «Jon Olsen læser i Bog» – i så fall litt av en triumf å rapportere om. Men dette var forskriften. Ofte kunne nok både presten og ungdommen ta atskillig lettere på det. Og det til biskop Bredals store fortørnelse. I de bevarte visitasberetningene fra 1659 og 1664 gir han tydelig uttrykk for denne fortørnelsen. Bare en liten brøkdel av elevene møtte frem, og med kunnskapene var det så som så – uansett hva presten på forhånd hadde notert i sitt register. Ved den siste visitasen, i 1664, ba den undervisningsansvarlige klokkeren i Alstahaug seg unnskyldt på grunn av sykdom («svag i Hovedet»), mens presten selv, Jacob Borchmand, var opptatt med prekenforberedelser. Biskopen likte det dårlig og forlangte faktisk at alle de tre sogneprestene i Helgeland prosti umiddelbart måtte love bot og bedring – skriftlig. Det hjalp ikke stort at Alstahaug-klokkerens sønn, Ole Knudsen, hadde briljert i sin fars fravær. Ole kunne nemlig de 24 første davidssalmene utenat, og enda syv botssalmer. Vi kan vel ikke helt utelukke at den tolvårige Petter Dass var til stede ved visitasen i Alstahaug 17. juli 1659, men i 1664 satt han sannsynligvis bøyd over bøkene på latinskolen i Bergen.

2.4 Leseferdigheten

Allmenn skolegang, religiøst motivert, med leseopplæring, ble i Danmark-Norge innført først i 1739. Før forordningen av 1739 hadde et lite mindretall av guttene gått på latinskole i byene; for øvrig måtte ungdommen ta til takke med katekismeundervisning og det de eventuelt kunne lære av sine foreldre. Hvor stor del av befolkningen som faktisk kunne lese i 1698, da Katekismesangene forelå fra dikterens hånd, lar seg vanskelig bestemme. For det første gir ikke kildematerialet noe entydig svar, fordi det ikke alltid lar seg avgjøre om «lesning» innebærer at en utenatlært tekst blir fremsagt, eventuelt med støtte i trykt tekst, eller om det er snakk om faktisk avkoding av ukjent tekst. Dessuten blir svaret ofte usikkert fordi man slett ikke kan slutte fra manglende skriveferdighet til manglende leseferdighet. En bonde som ikke kan tegne seg ved navn, kan utmerket godt likevel beherske lesekunsten. For det annet kan man ikke uten videre generalisere på grunnlag av gode kilder for ett sogns vedkommende, på ett bestemt tidspunkt. Andre steder, til andre tider, kan situasjonen ha vært ganske annerledes. Alder og kjønn utgjør dessuten viktige variabler. Til tross for disse reservasjonene vil de fleste som har studert leseferdighetens historiske utvikling i Danmark-Norge på 1600- og 1700-tallet, i dag (2013) uttrykke større optimisme på folkelesingens vegne enn det tidligere har vært vanlig å gjøre.

Charlotte Appel, som har studert denne utviklingen grundigere enn de fleste, konkluderer med at det ved århundreskiftet (1600–1700) i byene må ha vært minst én lesekyndig person i hver husstand, på landet én lesekyndig i hver tredje husstand eller så (Appel 2001: 837; jf. Tveit 1991 og Horstbøll 1999: 153). Til sammenligning finnes det undersøkelser som konkluderer med at det innenfor den voksne befolkningen i Frankrike år 1680 fantes 29 prosent lesekyndige blant mennene, 14 prosent blant kvinnene. I byen Amsterdam, har man beregnet, kunne 76 prosent av mennene lese i 1730, 51 prosent av kvinnene (Vliet 2007: 251; jf. Gilmont 1999: 224). Martin Lyons påpeker at forskjellene var store også innenfor Europa: I Russland kunne for eksempel bare 29 prosent av mennene og 13 prosent av kvinnene lese ved århundreskiftet 1800–1900 (Lyons 2010: 88 ff). Spesielt for Sverige er den høye andelen av lesekyndige kvinner, beroende på en ordning med hjemmeskole og kvinner som tradisjonsbærere (Johansson 1998). Lesekyndighetens fremvekst har imidlertid hatt svært forskjellige betingelser i forskjellige deler av verden. Alstahaug har neppe ligget i spiss, men det er heller ingenting som tyder på at dikterprestens sogn skulle ha kommet i bakleksa. Når han selv i sitt «Giensvar paa Ole Nysteds Skrivelse» (SV 1.252) kaller seg en «Hjemføding» som «boer i det Land/ Hvor ey brugis Skrifft eller Bøger», kan vi trykt oppfatte det som koketteri.

Andre deler av verden, som den muslimske, fikk lesekunsten atskillig senere. Utenatlæring praktiseres ennå i stor stil, og trykte utgaver av Koranen ble ikke noenlunde vanlige før et godt stykke ut på 1800-tallet. Ifølge UNESCO har dagens Afghanistan 30 prosent lesekyndighet blant voksne, Pakistan 50 prosent. Generelt står det enda dårligere til med leseferdigheten blant kvinner enn blant menn.

Når bare én i en husstand kan lese, åpner det for andre typer lesepraksiser enn den individuelle stillelesningen vi er vant til i det 21. århundre. Det som i leseforskningen kalles shared reading, felleslesning, innebærer at én som kan lese, deler teksten med flere. Som for eksempel i en familie: Far – eller mor – leser høyt, mens barn og andre som hører til husholdningen, lytter (Chartier 1999: 270–72). Denne typen lesepraksis var ofte knyttet til husandakten, slik den ble praktisert innenfor den lutherske delen av Europa (se kap. 4.3), men kunne selvsagt også brukes for verdslige formål, til underholdning. Forutsatt at man bare har godt leselys (jf. Englund 2010: 661). En typisk situasjon beskrives på fornøyelig vis av Cervantes i Don Quijote (1605), der landarbeiderne samler seg i vertshuset etter arbeidsdagens slutt for å høre opplesning fra en gjenglemt bok (1. del, kap. 23). Felleslesning til andakt holdt seg lenge i Norge, helt til langt ut på 1900-tallet, noe følgende vitnemål bærer bud om: «Det var søndag eftermiddag vinterstid, lampen var tent på kjøkkenbordet ved vinduet, og utenfor stod mørket allerede og gjorde rutene blanke som speil. Ved bordet satt mormor og leste og holdt den gamle brune boken frem under lampen. Jeg satt på vedkassen og lyttet forundret. Men mormor leste ikke høit bare for min skyld. Å lese det var for henne alltid å lese høit, likegyldig hva teksten var» (Skjelbred 1983: 25).

Den lesepraksisen som så å si ligger innkodet i Dass' katekismesanger fra opphavsmannens side, forutsetter nettopp en situasjon der én lesekyndig formidler bokens innhold til flere. Den forutsetter både skriftlighet og muntlighet, øye og øre. I dedikasjonsdiktet til Peder Jespersen (Ded.Jesp. 92) skriver Dass at det for ham som prest sømmer seg «at viise Tilhørerne Veyen til GUd», ikke leserne, altså. «Tilhørere» kaller dikteren også sine familiemedlemmer idet han dediserer boken til dem (Ded.fam. 42). Sangene er med andre ord skrevet for katekisme i sin opprinnelige betydning: for «muntlig instruksjon». De skal innlæres ved at en forsanger får følge av tilhørere som etter hvert selv deltar aktivt i sangen (Haarberg 2010: 53–63). På samme måte som ungdommen har tilegnet seg katekismen «læsendes», det vil si utenat, skal de med dikterpresten lære den «sjungendes», ved å følge den som både har boken og den ferdigheten som skal til for å transformere trykt tekst til sang. I dette perspektivet blir det menneskelige øre å betrakte som en port til himmelriket (Ded.fam. 119). «Kom hid, O kiære Christen Lem,/ jeg vil så kortelige/ Paa dine Fingre to gang fem/ GUDS Bud ved Sang udsige.» På denne måten skaper dikterpresten allerede i bokens første strofe (TB 1.1) en situasjon der han, som forsanger, formidler en tekst som skal læres utenat og lettere huskes ved at tilhørerne teller budene på fingrene, ja, slik at de kan dem «på fingrene». Samtidig viser han i en annen sang til den trykte katekismen som den ytterste autoritet: «Du har GUds Bud paa Tal,/ De nok forklarer/ Hvor du dig skikke skal,/ De staar jo skreven/ I Catechismi-Bog/ De er jo bleven/ I prent og Moders Sprog?» (TB 3.23). Slik går skrift og muntlige ord ofte sammen i en tilsynelatende paradokal forening omkring år 1700. Dass' samtidige, dikterpresten Elias Naur på Fyn, omtaler for eksempel i en gjendiktet davidssalme (Sal 45, str. 1) sitt forkynnelsesredskap som en «Tunge-Pen».

3. 1600-tallets kristendom

3.1 Ortodoksien

Den form for kristendom som preget 1600-tallet i Danmark-Norge, har av kirkehistorikere blitt kalt ortodoksi (gr. «rett lære»). På samme måte som Øst-kirken («den ortodokse») mange århundrer tidligere hadde gjort krav på rettroenheten i opposisjon til paven i Roma, gjorde også de tyske reformatorene det, da bruddet med den katolske kirken var en realitet. I Danmark, Norge og Holstein vant reformasjonen sin institusjonelle seier i 1536. De ideelle grunnene til å opponere mot pavekirken utgjorde riktignok neppe noen drivkraft i prosessen. Den evangelisk-lutherske formen for kristendom kan i denne sammenheng betraktes som en overbygning og et maktpolitisk redskap. Christian III konfiskerte den katolske kirkens eiendommer, arresterte biskopene og utnevnte nye, kongelige lønnsmottakere. Statskirken, den verdslige styringen av religionen, ble med dette en realitet. I Norge, som ved den samme konstitusjonelle manøveren ble dansk lydrike (vasallstat), skulle den komme til å holde seg i 476 år – til 2012.

Den latinske Bibelen ble erstattet av en dansk oversettelse i 1550. Men det var først på 1600-tallet at staten – og med den Kirken – hadde kraft nok til å sette inn en offensiv for å disiplinere folket til lydige evangelisk-lutherske undersåtter. Et viktig virkemiddel i denne sammenheng var nettopp katekismeopplæringen, som skulle bidra til å oppnå den fornødne rettroenhet i folket, utrydde hedenskap og katolsk overtro. Christian Vs norske lov (1687) poengterer ikke bare bekjennelsesskriftenes, men også katekismens avgjørende betydning i paragrafen «Om Religionen» (2-1): «Den Religion skal i Kongens Riger og Lande alleene tilstædis, som overeens kommer med den Hellige Bibelske Skrift, det Apostoliske, Nicæniske og Athanasii Symbolis, og den Uforandrede Aar et tusind fem hundrede og tredive overgiven Augsburgiske Bekiendelse, og Lutheri liden Cathechismo.»

Tredveårskrigen (1618–1648) kan på overflaten gi inntrykk av å dreie seg om religiøse spørsmål, om at protestanter stod mot katolikker. Men den makten og de ressursene som partene kjempet om, hadde ingen særlige religiøse forutsetninger, til tross for retorikken man brukte. For danskekongen hadde uansett kampen mot svenske trosfeller århundret gjennom hatt prioritet. I alt syv kriger ble utkjempet nabofolkene imellom. Paven i Roma kunne knapt sies å være noen akutt trussel, verken i København eller på Alstahaug. Men Petter Dass vet likevel svært godt hva som ventes av ham med hensyn til Romerkirken. Til slutt i sangen til det første bud gir dikterpresten tydelig uttrykk for sin helgen- og paveforakt, (TB 1.25):

Hvad har vi med Sanct Poul og Peer?

Hvi giør vi dem Umage?

Hvorfor vi dend Papist beleer,

Som sig for dem vill klage.

I den tredje sangen til Fadervår passer han også på å distansere seg fra enda fjernere trusler enn bare den katolske kirke (FV3.18):

Lad Pavens Skam opdagis!

Lad Tørkens Magt nedslagis!

Og lad hands Morder-Sverd

Ham giøre selv forfærd!

Lad Satans Regimente

I Grunden brydis ned!

Og da maa vi forvente

Vor Herres JEsu Fred.

En nærmere og atskillig skumlere trussel utgjorde «de falske brødre», kalvinistene, som til tross for at de hadde brutt med paven, likevel antok uantakelige teologiske standpunkter, først og fremst med hensyn til nattverden. For Calvin symboliserte brødet og vinen Jesu legeme og blod, men for Luther inneholdt sakramentet virkelig kjøtt (mirakuløst omdannet av alterbrød) og virkelig blod (mirakuløst omdannet av altervin), selv om han ikke forbeholdsløst sluttet seg til den katolske forestillingen om transsubstansiasjon eller omdanning. Dikterpresten følger lojalt opp i sin første sang til alterets sakramente (AS 1.12):

Jeg troer, at jeg i Kalk og Disk

Hans Blod og Legem nyder,

At jeg i Hiertet bliver frisk,

Naar hand sig selv frembyder.

Vill en Calviin staa der imod?

Min Tro staar derfor lige god,

Hvad skiøtter jeg hans Grille?

Giv hannem kon det bare Brød,

Giv mig i Brødet JEsu Kiød,

Saa faar enhver sin Ville.

Kirken og Universitetets teologiske fakultet holdt uopphørlig vakt mot det man kalte kryptokalvinisme («fordekt kalvinisme») og annen heterodoksi. Teologien fikk preg av kontrovers. Det gjaldt å luke ut ugresset (Glebe-Møller 1980: 177–84). Teologer som på en eller annen måte ga uttrykk for en «symbolsk» eller rasjonalistisk nattverdsoppfatning, måtte tilbakekalle sin vranglære eller også forlate Kirkens tjeneste. Saken mot sogneprest Erland Hansen i Jylland, som i 1675 ble fradømt kappe og krage, kan tjene til eksempel på akkurat det. Hr. Erland voldte Aalborg-biskopen mye bry. Han drakk for mye, trakk kniven mot en naboprest og talte ofte usømmelig ord. Det som til slutt felte ham, var imidlertid hans kryptokalvinistiske nattverdsoppfatning (Appel og Fink-Jensen 2009: 127–130).

I tillegg til papister og (krypto-)kalvinister fantes selvsagt også en tredje gruppe vantro: hedningene, de som dyrker fremmede guder. Hadde «de Hunde» hatt det minste begrep om hva Jesu navn innebærer, hadde de riktignok ikke nølt med å slutte seg til den kristne lære, ifølge Dass' ortodokse teologi (TA 2.15):

Finge de den mindste Smag

Af din Sødheds Kiærne,

De skull' efter denne Dag

Dig samtykke gierne:

Men for Guld den aldrig græd,

Som har Guldet aldrig Seed,

Hvad kand mand i Rænte

Af Bedrager vente?

Om det i det hele tatt finnes hedninger i betydning «virkelige ateister», skulle vise seg å bli et stridsspørsmål for Dass og hans sogneprestkollega i Brønnøy, Peter Bredal. Vi har bevart en temperamentsfull brevveksling på latin om dette spørsmålet kollegene imellom (SV 1.362–79).

Som det viktigste middelet til å sikre utbredelsen av «den rette lære», anså man i Kirken opplagt Luthers katekisme (se kap. 2). I tillegg skal vi merke oss tre viktige reformer som ortodoksien førte med seg: standardiseringen av presteutdannelsen, av prestens kirkelige oppgaver og innføringen av sensur.

Den første tiden etter reformasjonen fantes det nemlig ingen formelle krav til presteutdannelsen. Ved tildeling av kall brukte man sitt praktiske – og politiske – skjønn. Men i 1621 ble det i den nye fundasen (universitetsloven), de såkalte Novellæ constitutiones, formulert et krav om at ingen måtte få embede i skole eller kirke uten å ha studert «continue thoe eller threi Aar her paa Vniversitetet» (Norvin 1940: 2.79). For at teologiske eksamenspapirer fra utlandet skulle kunne anses for gyldige, krevdes full enighet professorene imellom. Bestemmelsene ble innskjerpet ved en forordning i 1653 og deretter stadfestet i loven, både den danske og den norske versjonen (C.5. no. lov 2-2-1). Vi vet at Petter Dass ble immatrikulert ved Universitetet i København den 20. juli 1666. Hvor lenge han faktisk ble værende der som student, kan vi ikke fastslå med sikkerhet. Midbøe skriver at han vendte hjem til Helgeland sommeren 1669, men det kan også ha vært året før (Midbøe 1947: 30; jf. K. Hansen 2006: 325). Universitets-matrikkelen er taus med hensyn til Dass' avsluttende eksamen.

Standardiserte krav til gudstjenesten kom i og med Kirkeritualet av 1685. Det ble utarbeidet av Sjællands biskop Hans Bagger. Her gis detaljerte instruksjoner for hvordan presten skal utføre sine oppgaver under gudtjenesten, ved dåp, ved barselkvinners kirkegang, ved skriftemål, nattverd, djevelutdrivelse, bannlysning, vielse, begravelse og ordinasjoner. Bagger utarbeidet også en ny alterbok (med liturgien), som kom i bruk fra 1688.

Sensuren sikret staten mot vranglære og – minst like ille – tap av makt og autoritet. En nærmere redegjørelse for sensuren og den statlige litteraturpolitikken følger i kap. 4.2.

Som teologi preges ortodoksien også av sine verdslige, juridiske pretensjoner. Den politiske og den åndelige makt kan i dens perspektiv ikke skilles. I Christian IVs Bibel (1633) ble dette forholdet symbolisert av kongens innledende portrett, ledsaget av hans latinske valgspråk «Regna firmat pietas»: gudfryktighet styrker rikene. Professor Hans Wandal «påviste» i sitt store verk De jure regio (Om kongens rett), som ble utgitt samtidig med at Kongeloven ble utformet og implementert (1663–1672), at kongen ved salvingen faktisk tilførtes guddommelige egenskaper. Da Christian V i 1670 ble kronet, hadde han med andre ord vitenskapelig sanksjon for ikke bare å være Guds jordiske representant, han var selv, per teologisk definisjon, guddommelig.

Den fremste av ortodoksiens teologer, Jesper Brochmand, utga i 1633 sin monumentale lutherske dogmatikk Universæ Theologiæ Systema (Systematisk fremstilling av hele teologien). Dette omfattende latinskspråklige verket kom i en lang rekke utgaver (også i en forkortet Epitome eller «utdrag»), ikke bare i Danmark, men også i Tyskland. Langt på vei ble det normgivende for hvilke synspunkter det fantes teologisk aksept for. Språkformen alene satte sine begrensninger for lesningen, men Brochmand skrev også en postill eller prekensamling på dansk, som fikk stor utbredelse. Den forelå i stadig nye utgaver til langt ut på 1800-tallet.

Brochmands dogmatikk forutsetter for det første at Bibelen virkelig inneholder Guds egne ord til menneskene, for at de – vi – skal kunne undervises om hans vesen, vilje og rette dyrkelse. Det gamle og Det nye testamente betraktes som «inspirerte», som fylt av Guds ånd, i hver minste tekstlige detalj. Derfor har teksten både ubestridelig autoritet og gjennomlyst klarhet. For det annet forutsetter den at skriften er «sin egen fortolker», at den følgelig ikke skal forstås på grunnlag av sunn fornuft eller kirkelig tradisjon. Bibelens klare tale lar seg utlede av teologens oppklarende, systematiske lesning. Denne brochmandske grunnholdingen har antakelig like stor betydning for forståelsen av ortodoksien som de avklaringene forfatteren foretar av omdiskuterte enkeltspørsmål.

Den dogmatiske lærens vrangside tilhører djevelen. Ortodoksiens dualisme, dens enten-eller, kommer tydelig til uttrykk ikke bare i tidens teologi, men også i pastoral praksis. Alt som ikke er av Gud, er av djevelen. Hinmannen strever det han kan for å skade Guds sak og gjøre menneskenes forventing om frelse og evig liv til intet. Mens Dass satt ved skrivepulten og utformet sine oppbyggelige sanger, håndterte Kirken om enn noe nølende de siste besettelsessakene. Den norskfødte Jyllands-presten Ole Bjørn, som studerte samtidig med Dass i København, ble til slutt (i 1698) dømt fra sin stilling for å ha trodd for hardt på djevelens makt, det vil si hans evne til å besette en håndfull kvinner i Thisted ved Limfjorden (se Appel og Fink-Jensen 2009: 195–232). En annen av Dass' samtidige, den ti år eldre Johan Brunsmand, som var født i Trondheim, demonstrerte på effektivt vis tidens djeveltro ved å utgi en bok om det såkalte Køge Huskors i 1674, blant annet inneholdende en bevart øyenvitneskildring av all den djevelskap som utspilte seg i et hjemsøkt hus i Køge på Sjælland ved århundrets begyndelse. De prosessene som fulgte, resulterte i dødsdom for en hel rekke av byens kvinner. De hadde angivelig gått djevelens ærend (Brunsmand 1953). At hekser og trollmenn var levende realiteter for en Nordlands-prest på slutten av 1600-tallet, kan på denne bakgrunn umulig overraske (jf. Hagen 1997 og 2003: 189–214; K. Hansen 2006: 223–34).

3.2 Botsfromheten

Syndserkjennelsen eller pønitensen (lat. poenitentia, «anger») representerer en annen side ved tidens kristedom, ikke i opposisjon til ortodoksien, men som del av den. Brochmands dogmatiske teologi kan uvegerlig virke både intellektualistisk og kald. Botsfromhetens personlige gudsforhold peker derimot fremover mot pietismens syndserkjennelse og varme inderlighet.

Utgangspunktet er nettopp syndsbevisstheten: den enkelte troendes erkjennelse av sin syndige natur, av lysten til det onde. Arvesynden kan dermed ikke oppfattes som en kollektiv historisk arv, men som en biologisk. Det kristne mennesket starter ikke med blanke ark. Det har «den gamle Adam» i seg. Bare ved troen på «den nye Adam», Kristus, kan synden – og døden – overvinnes. Luther tok et klart og radikalt standpunkt i så måte. Han fremholdt at frelsen oppnås «ved troen alene» (lat. sola fide), ikke ved gode gjerninger. Troen får mennesket ufortjent ved Guds nåde og Den hellige ånd. Den stadfestes og styrkes ved dåpen og nattverden. Luther fraråder med dette selvsagt ikke noen fra å gjøre godt. Men nestekjærligheten blir for ham sekundær i forhold til troen. Gode gjerninger kunne lett oppfattes som betalingsmiddel. De kunne utføres med tanke på egen vinning, som en slags avlat. Fra kirkehistorien husker vi reformatorens utfall mot avlatshandelen: det at det skulle kunne gå an å kjøpe seg fri fra synden med klingende mynt.

Botsfromheten, som gjorde seg så sterkt gjeldende innenfor den lutherske ortodoksiens periode, kan i dette perspektivet virke paradoksal, så lenge den bygger på en forestilling om at man skal bøte for sin synd. «Bot» kan jo oppfattes som en juridisk eller økonomisk metafor i betydningen «skadeserstatning» eller «pengestraff». De botsfromme vil sone sin synd og blidgjøre Gud ved å «øve gudfryktighet» eller holde andakt med tekstlesing, bønn, «sukk», salmesang og gråt. Den troende «ofrer» sine tårer til Gud. Dorothe Engelbretsdatters boktitler taler følgelig botsfromhetens tydelige språk: Siælens Sang-Offer og Aandelige Sang- og Taare-Offer. Tåre-offeret erstatter avlaten.

Boten eller pønitensen tenkte man seg ikke bare som et middel til å nå det himmelske Jerusalem, men i praksis også som en måte å blidgjøre den vrede Gud på. Herren lover straff og belønning i det hinsidige. I tillegg lar han imidlertid rettferdigheten skje fyllest på jorden. Han belønner dem som frykter ham og yter sine daglige offer, og han sender sin straff over synderne i form av ulykke, sykdom, naturkatastofer og krig. Døden forblir syndens sold. Mennesket har ikke noe annet valg enn å vende seg til Herren i anger og gudfryktighets øvelse, tenkte man seg. Slik pekes det ut en tredje vei til Gud. Botsøvelsen blir dermed like viktig som tro og gode gjerninger.

I den nasjonale litteraturhistorien har man med rette latt Petter Dass representere den legalistiske eller regelstyrte ortodoksien, hans samtidige Dorothe Engelbretsdatter den inderlige botsfromheten. Hos henne kommer det personlige gudsforholdet til uttrykk i første person entall. Hos ham synges det gjerne bydende i annen person, til et «du». Dette betyr likevel ikke at botsfromheten er fraværende hos Dass. Også han foreskriver bot til soning av synd. Om du for eksempel skulle ha latt deg friste til utukt, og ditt øye er blitt deg «forargelig», da «Riv det hastig fra dig ud,/ Og i Poenitentzis Luud/ Toe det reent med Anger» (TB 11.4–6). Forestillingen om dennesidig straff og belønning kommer ofte til uttrykk i slike sammenhenger, som i sangen til det sjette bud. Det skipbruddet han skildrer der, kan oppfattes figurlig, men kanskje like gjerne bokstavelig (TB 6.27):

Men hvor dit Skib end vanker,

Og bruger sin Seylatz,

Det paa de blinde bancker

Dog engang gaar i Knatz,

Og sencker ned til Grunden

Med Godtz og Vrag og alt,

Og aldri meere funden,

Saa blir din Synd betalt.

Men inderligheten har uansett ringe kår hos Dass. Han forholder seg som regel helt forretningsmessig til synden. I den tiende sangen til Fadervår, om syndenes forlatelse, fremstår han for eksempel slett ikke som noen angrende synder. Nei, han synes heller å triumfere (TA 10.7):

Er min Synd saa svar som Sand!

Jeg troer dog min Frelsermand

Har den Skyld klareret alt

Og den fulde Summ betalt.

Det gudsforholdet som her kommer til uttrykk, kan knapt kalles personlig. Synden fortoner seg for ham som en gjeld Jesus med sitt blod har gjort opp for én gang for alle. Og så ferdig med det.

Om Jesper Brochmand som teologisk forfatter skal få stå som representant for ortodoksien, virker det ikke urimelig om tyske Johann Arndt får representere botsfromheten. Bøkene hans ble tidlig spredt over hele den lutherske delen av Europa, og de ble ennå lest og utgitt et godt stykke ut på 1800-tallet. Vier Bücher vom wahren Christentum (Fire Bøger om Den Sande Christendom) kom første gang i Magdeburg 1606–1610, Paradiesgärtlein voller christlicher Tugenden (Paradisis-Urtegaard) i 1612. Pietistene verdsatte disse bøkene høyt. Istedenfor å forklare Kristi sonoffer i ortodoksiens vanlige legalistiske termer, interesserer Arndt seg særlig for hvordan Den hellige ånd virker i hver enkelt troendes hjerte: «Poinitense eller en sand omvendelse er Gud den Hellig Aands Gierning, hvor ved Mennisket af Loven kiender sin Synd oc overveyer GUds retfærdige Vrede imod Synden,» skriver han (Arndt 1690: 1.19). Hans teologi ligger ofte mystikken nærmere enn den ortodokse rettstenkningen. Hos Dass har særlig den fjerde boken av det første verket, «Naturens Bog», satt spor. Her demonstrerer Arndt hvordan hele skaperverket vitner om sin opphavsmann (jf. TA 1, FV 2). I sitt første brev om ateismen viser dikterpresten indirekte til den (SV 1.365).

4. Andaktslitteraturen

4.1 Bokmarkedet 1690–1719

De kunnskapene vi har om bokmarkedet på slutten av 1600-tallet, da Petter Dass satt og skrev sine vers, og på begynnelsen av 1700-tallet, da han ennå strevde med å få dem utgitt, er i det vesentlige basert på nasjonalbibliografien Bibliotheca Danica. Dette monumentale fembindsverket ble utarbeidet i perioden 1877–1931, med ambisjon om å registrere all bokutgivelse i Danmark, Norge og Holstein fra 1482 til 1830. Katalogen er omfattende, men langt fra komplett. Det viser da også arbeidet med Katekismesangenes publiseringshistorie. De tallene vi kan lese ut av den, ved hjelp bokhistorikeren Charlotte Appel (Appel 2001: 2.854–98, jf. 1.170 f), gir likevel god oversikt over bokmarkedet på Petter Dass' tid.

I den aktuelle tredveårsperioden (1690–1719) utkom det årlig ca hundre bøker i Danmark-Norge, og av dem var omtrent halvparten – femti – danskspråklige. Tyske og latinske titler utgjorde til sammen et forholdsvis høyt antall. Om vi bare teller de religiøse (kristelige) titlene på dansk, kommer vi i løpet av perioden 1690–1719 opp i 471, det vil si et årsgjennomsnitt på 16. Dass står altså for to av de 471, Bibelsk visebok i 1711 og Katekismesangene i 1715. Om vi innsnevrer rammene ytterligere og bare teller religiøse dikt og salmebøker, blir summen 231, det vil si en gjennomsnittlig årsproduksjon på åtte titler. Tallene viser seg noenlunde stabile for de tre tiårene. På 1730-tallet eksploderer imidlertid markedet. Den sterke økningen i bokproduksjonen vi da ser, må kunne forklares av den pietistiske bølgen som i de årene skylte over folk og samfunn (Horstbøll 1999: 382). Men den beskjedne årsproduksjonen ved århundreskiftet 16–1700 kan saktens bidra til å kaste lys over nordlandsprestens vansker med å komme seg inn på markedet for trykte bøker (se kap. 1.2).

Nettopp andaktslitteraturen står for den største økningen. Opplysningens århundre er – tilsynelatende paradoksalt – også andaktens århundre. Denne andaktslitteraturen retter seg mot et allment marked. Etter hvert som leseferdigheten ble bedre og leserne flere, vokste dette markedet tilsvarende. Stadig flere kunne gjennom litteraturen hente seg fortolkede gudsord til morgenbønn, aftenbønn og husandakt, søndag som hverdag. At Dass' katekismesanger tilhører denne en gang så selvsagte og sentrale bokgruppen, gjøres klart allerede av forfatteren selv i dedikasjonen til familien, der han erklærer sin intensjon med Katekismesangene. Han henvender seg ikke nødvendigvis bare til ungdommen, skriver han, men like mye til de eldre, for at de skal kunne drive «Christen Omsorg i sine Huuse» (Ded.fam. 83). Sensor, professor Hans Steenbuch, skriver i sitt imprimatur til førsteutgaven eksplisitt at sangene bør kunne være «til Huus-Brug og privat Andagt».

Som begrep lar «andaktslitteratur» seg vanskelig fange av en presis definisjon. Bruken avgjør. Andaktsbøker er «Bøger til opbyggelig Brug, mest i Hjemmet», skriver Lauritz Nielsen i Nordisk Leksikon for Bogvæsen (1951: 1.19). Laila Akslen refererer den tyske taksonomien på feltet (Akslen 2002: 35–54). Flere genre, som hver for seg kan defineres mer presist, utgjør til sammen denne mangslungne gruppen av tekster: bønnebøker, katekismer, salme- og sangbøker, og prekensamlinger (også kalt postiller). Dass' bok tilhører en egen genre, katekismesanger, som kombinerer to av de nevnte, og som omtales nærmere i denne innledningens neste kapittel. Bokhistorisk kan andaktslitteraturen likevel karakteriseres ved noen «ytre» kjennetegn: Den utgis for det første utelukkende på morsmålet. Andaktslitteraturen er i stor utstrekning en oversatt litteratur. For det annet kommer den i små formater: oktav, duodes eller enda mindre. Formatet inneholder et signal til leserne om at de har med en «folkelig», ikke lærd, bok å gjøre. Samtidig er bøker i små formater hendige. De kan for eksempel få plass i en forklelomme. Og for det tredje utgis denne litteraturen av boktrykkere som er sine egne forleggere, eventuelt i samarbeid med en bokhandler, men sjelden finansiert av forfatterne selv. Boktrykkerne tar med andre ord selv den økonomiske risikoen ved utgivelsen. Formatet og risikoen henger for så vidt også sammen. For de små formatene utnyttet trykkarkene best, og utgiftene til papir var boktrykkerens største enkeltpost på budsjettet.

4.2 Den statlige litteraturpolitikken

Sett fra rettroenhetens synspunkt blir andaktsbokutgivelsen viktig på to måter. Den måtte kontrolleres, kanskje til og med stoppes, samtidig som den fortjente tilskyndelse og stimulans. Statsreligionen forutsatte at all tekstfortolkning og all forkynnelse ble utformet i henhold til den evangelisk-lutherske lære. Dermed måtte det trykte mediums frembringelser forhåndskontrolleres eller sensureres. Statsreligionen forutsatte at den ortodokse kristendom ble forkynt på bred basis og til flest mulig. Øvrigheten ønsket seg andakt i de tusen hjem og dermed også andaktslitteratur. De som bidro til utgivelsen av den, kunne bli belønnet. Sensors påtegning på manuskriptet fulgte boken gjennom alle dens utgaver. Språkhandlingen ga «godkjennelse» (lat. imprimatur, «må trykkes»), men i tillegg som regel en anbefaling: Løp og kjøp! Dass' katekismesanger karakteriseres av biskop Krog i hans sensurpåtegning som både «søte» eller «velsmakende» og «sunne». Til sensors oppdrag som kontrollør føyes i praksis derfor et oppdrag om å drive reklame. 300 år etter den første utgivelsen av Dass' katekismesanger utstyres bøker ofte med anbefalinger på omslaget, skrevet av autoriteter på området, såkalte blurbs. På Dass' tid kom anbefalingene fra statlig oppnevnte sensorer (på side 3 eller 4), supplert med æresdikt til forfatteren skrevet av hans venner og kolleger.

Sensuren omfattet alle fag og aktiviserte de fleste av Universitetets professorer, som stod som forvaltere av ordningen. Men teologene hadde utvilsomt den største arbeidsbyrden, ikke bare fordi teologisk litteratur dominerte bokmarkedet, men også fordi den teokratiske styreformen ikke på noen måte kunne risikere offentlig dissens. I de tilfellene forfatteren var hjemmehørende «paa Landet», skulle en første utluking foretas av biskopen i det enkelte stift. Så snart han hadde gitt sitt klarsignal, ble manuskriptet sendt videre til Det teologiske fakultet til endelig godkjennelse. Christian Vs norske lov (1687) formulerer ordningen slik (2-20-1):

Ingen, i hvo det og være kand, maa noget lade trykke, førend det tilforn i Kongens Universitet i København er igiennemseet og paakient af Decano i den Facultet, som Materien hører hen til, eller af en anden Professore, som Decanus formedelst andet lovligt Forfald det tilskikker; Og skal den, som det at igiennem see tilkommer, med sin Paaskrift og Haands Undertegnelse sit Betænkende paa det, som til Trykken forfærdigis skal, saaledes give, som hand selv der til agter at svare, hvilket Betænkende for udi de Bøger, Tractater, eller al anden Materie, som i Trykken udkommer, skal trykkis; Dog skal Theologiske Materier, som nogen paa Landet vil have trykt, først Superintendenten i Stigtet at igiennemsee tilstillis, og med hans Betænkende til Kongens Universitet der videre at paakiendis, fremskikkis; Hvo der imod giør baade den som trykker, og den som trykke lader, straffis ikke alleniste for saadan Ulydighed; Men ogsaa for Skriftens Indhold, om der udi noget forargeligt findis.

Biskopens og dekanens skriftlige godkjennelse (lat. approbatio eller imprimatur) ble gjengitt signert, datert og ordrett i den trykte boken, på dansk eller latin. Slik også i Dass' tilfelle. I tillegg til forhåndssensuren innførte man et forbud mot import av danske bøker trykt i utlandet, og av tyske bøker om «fremmet Religion» (C.5.no.lov 2-20-3).

I sin iver etter å sikre et best mulig resultat kunne sensor i enkelte tilfelle komme til å fungere som medforfatter. Prosessen kunne trekke i langdrag. Øvrigheten hadde dessuten et ønske om å regulere markedet slik at man fikk størst mulig samlet effekt av den oppbyggelige litteraturen. Både boktrykkere, bokhandlere og forfattere kunne tildeles monopoler og privilegier som sikret dem mot konkurranse og dermed økte investeringslysten (jf. kap. 1.5). Sett fra myndighetenes synspunkt lå det dessuten en tilleggsgevinst i det at salg og produksjon på denne måten ble kanalisert fra «boleviser» og «forargelige» folkebøker og til «saadanne skrifter, som til opbyggelse tienne kunde» (Appel 2001: 1.408). Det finnes flere eksempler på at Kirkens menn kunne ta initiativ til oversettelse og utgivelse av enkeltbøker (Appel 2001: 1.421). Søkere av kall visste dessuten at en andaktsbok av ett eller annet slag kunne være et avgjørende «vedlegg» til søknaden.

Sverre Inge Apenes (1978) kan umulig ha rett i at Petter Dass «diktet makt til folket». Derimot lærer bokhistorien oss at han diktet makt til seg selv og det verdslige maktapparatet han tilhørte. Dersom vi kan gå ut fra at han skrev sine katekismesanger etter at han hadde fått kallet i Alstahaug, hadde de riktignok ingen funksjon i den sammenheng. Men at sangene kunne ha en viss betydning for de bestrebelsene han gjorde for å sikre sønnen Anders som sin ettermann, kan vi ikke utelukke. Fra slutten av 1600-tallet gikk embeter stadig sjeldnere i arv fra far til sønn. Det klientifiserte styresettet skulle erstattes av et likebehandlende og kompetansebasert byråkrati (Bull 2004: 195–97).

4.3 Husandakten

Ordet andakt kommer fra tysk an-dacht, «det å tenke på». Så brukes det da om å la tankene dvele ved Gud, ved synden og frelsen. Vi har å gjøre med en luthersk form for meditasjon. Når oversetteren av den populære Heinrich Müllers Aandelige Spare-Timer (1667), Peder Møller, gjengir undertittelen som Huus og Bord-Aand-akter, er det neppe tyskkunnskapene det skorter på. Han flotter seg med et folkeetymologisk ordspill. For den som bruker sine spare- eller fritimer til andakt, han eller hun gir nettopp ånden spillerom.

Luther gjorde andakten til en institusjon, den helt sentrale institusjonen i det tidligmoderne samfunnet. Han koplet den daglige gudsdyrkelsen til husstanden. Andakten ble likevel ikke reservert for bønnen i lønnkammeret, men fikk i tillegg til den religiøse en sosial funksjon innenfor husstandens rammer. Slik gjorde han gudsdyrkelsen til en sak ikke bare mellom den enkelte troende og Vårherre, men også til et mellommenneskelig, moralsk og praktisk-politisk anliggende: «Derfore er oc en huer Husfader plictig, ad hand, i det mindste een gang om Vgen, ofuerhører sine Børn oc Tiunde, huad de her af vide oc lærdt hafue: oc huis de det icke kunde, da med alvorlighed holde dem til ad lerre» (Luther 1629: 1v).

Ordet husandakt beror likevel ikke på Luther. Utgangspunktet for ham var overbevisningen om at alle troende hadde prestefunksjon, at forkynnelsen ikke var forbeholdt Kirkens menn. Det bibelske grunnlaget fant han i formuleringer som den i 1 Pet 2.9, der det står at «[...] I er en utvalgt ætt, et kongelig presteskap, et hellig folk, et folk til eiendom, for at I skal forkynne hans dyder som kalte eder fra mørke til sitt underfulle lys.» Når han i innledningen til den lille katekismen henvender seg til «alle prædicantere» (Luther 1616: 59), er det nettopp husfedrene det gjelder. Dass alluderer til det samme bibelstedet i den innledende dedikasjonen til familien, der han skriver at «de, der ere satte til Fædre og Hoveder af Gud i sine egne Lande, ere og satte, at være Konger og Præster for Gud i sine egne Huuse» (Ded.fam.). Husandakten innebærer at familieoverhodet, far, fordeler arbeidsoppgavene, refser og roser sine undersåtter, og i tillegg forkynner Ordet for dem, for hustru, barn og tjenestefolk. Innenfor reformasjonens evangelisk-lutherske kristendom fester det seg en sosial praksis som er like hierarkisk som den er patriarkalsk. Peder Syv illustrerer dette poenget godt med sin folkeetymologiske utlegning av ordet «Husbond»: Det er «husets baand, som binder og holder til sammen i huset» (1915: 139).

Merkelig nok har kirke- og kulturhistorikere interessert seg mindre for husandakten og dens grunnleggende betydning for samfunnet enn man skulle tro. I Sverige leverte kirkehistorikeren Hilding Pleijel (1965) banebrytende studier som én generasjon senere ble fulgt opp av litteraturhistorikeren Stina Hansson (1991). Deres studier kaster lys også over dansk-norske forhold, men den hjemlige historien har likevel ennå mange uskrevne kapitler. Ett av dem må handle om andaktsbøkene: den litteraturen som setter seg fore å fylle de behov for opplæring, bønn, sang og skriftlesning som de forskjellige andaktsformene inviterer til. Et annet kapittel kunne handle om husandaktens sosiologiske adresse mellom det Ferdinand Tönnies for lenge siden (1888) kalte Gemeinschaft og Gesellschaft. Den historiske overgangen mellom et samfunn organisert i små agrare fellesskap til et annet organisert i større sosiale enheter, med skolen som en nøkkelinstitusjon, synes ofte paradoksal. For øvrigheten på 1600- og 1700-tallet satte alt inn på å disiplinere storsamfunnets minste fellesskap. Man utstedte gjentatte forordninger om husfarens ansvar for andakten, og man innførte spesielle bededager for husandakt (Appel 2001: 837). I 1700 forelå Den Almindelige Kirke- og Huus-Andagt, der folket også ble instruert om å anbefale majestetens bigami i bønn til Gud: «Beskiærme vor Allernaadigste ArveHerre og konning, konning FRIDERICH den Fierde, med begge deres Mayesteter DRONNINGERNE» (s. 4). Bønnen skulle fremsies morgen og/eller aften.

Det romantiske bildet litteraturhistorikere og andre begeistrede skribenter har villet skape av Petter Dass som trubadur og kirkelig entertainer, syngende sine sanger for menigheten, forteller mer om deres forventninger og ønsker enn om hva som faktisk foregikk. Katekismesangene tilhører andaktslitteraturen og må forstås ut fra dennes litterære og kulturhistoriske forutsetninger.

4.4 Bibelen: Hvilken versjon brukte Dass?

Bibelen kan anses som andaktslitteratur i den grad den faktisk ble brukt som det. På slutten av 1600-tallet og begynnelsen av 1700-tallet synes bruken av den svært begrenset. De første danske biblene var kirkebibler: påkostede bøker i store formater. Guds ord nådde heller menigmann som utdrag, og da særlig i form av kirkeårets prekentekster. Disse tekstene ble ofte publisert som tillegg til salmebøker. Familiebibelen er å betrakte som et 1800-tallsfenomen (Fet 1995: 151).

Uansett er det bibeltekstene som utgjør renningen i andaktslitteraturens tekstvev. Så også hos Dass. Man skal ikke ha lest langt i Katekismesangene før man føler, merker og forstår at Bibelen, for å bruke et annet bilde, fungerer som en slags resonanskasse for så å si hver eneste én av dikterprestens strofer. Sangtekstene spiller på og forutsetter ideelt sett kjennskap til Den hellige skrift. Uten en grunnleggende bibelkunnskap kan man som leser derfor rett som det er hektes av. Denne bibelske intertekstualitetens krav til leserkompetanse gjenspeiler en komposisjonsmåte som er spesifikk for både genren og epoken. Andaktslitteraturen på 1600-tallet rommer da heller ikke så sjelden eksplisitte bibelhenvisninger i parentes inne i teksten eller ute i margen. Men når det er snakk om poesi eller vers, som for eksempel en salme eller en åndelig sang, vil bibelreferansene i de fleste (trykte) tilfelle ligge implisitt eller uutsagt i versene. Teksten fordrer følgelig en form for avkoding. Som lesere får vi ikke fullt utbytte av sangteksten før den bibelske referansen og dens opprinnelige kontekst faktisk blir realisert.

Denne utgavens linjekommentar tar konsekvensen av dette: at teksten krever bibelkunnskap, og at vår tids lesere som regel ikke lenger har denne kunnskapen. Utgaven inneholder derfor henvisninger til bibelsteder som synes aktuelle for fortolkningen av den enkelte verslinjen eller strofen. Noen allusjoner har naturligvis gått kommentatoren hus forbi, noen er også mindre opplagte enn andre og kan diskuteres. Ettersom de bibelutgavene Dass med rimelighet har forholdt seg til, i praksis er vanskelig tilgjengelige (ingen av dem er foreløpig digitalisert), gjengir kommentaren de mest aktuelle versene i 1600-talls-versjon. Men hva vil det si? Hvilken versjon var faktisk Dass' egen? Svaret på det spørsmålet kan vanskelig gis med full sikkerhet.

Bibelen ble i sin helhet første gang utgitt på dansk i 1550. Malmø-kanniken og boktrykkeren Christiern Pedersen fullførte sin oversettelse i 1543, etter kongelig befaling. Grunnlaget for Christierns oversettelse var Luthers tyske og Erasmus' latinske (1516). Men da oversetteren hadde gjort sitt, måtte manuskriptet godkjennes av Det teologiske fakultet, noe som førte til betydelige endringer på basis av andre versjoner enn dem den første oversetteren hadde lagt til grunn. Allerede den første danske bibelen var på denne måten et gruppearbeid. Resultatet forelå i 1550. Opplag: 2000 eksemplarer. Neste utgave fulgte 39 år senere (1589): den som har fått navn etter Frederik II. Det faglige arbeidet med revisjonen ble foretatt av landets fremste lærde på den tiden, Niels Hemmingsen, sammen med Det teologiske fakultets professorer. Begge disse to første biblene ble trykt i folioformat og var spesielt beregnet på kirkene. I 1607 kom så den første bibelen i et noe mer håndterlig kvartformat. Biskop Hans Poulsen Resen stod alene for den danske teksten, som i høyere grad enn tidligere ble revidert på grunnlag av de hebraiske og greske grunntekstene. Han tilføyde dessuten for første gang versnummer, som da var blitt vanlige ellers i Europa. Resen videreførte sitt arbeid også etter utgivelsen og etterlot seg ved sin død et ytterligere revidert eksemplar som så, etter et nytt gruppearbeid, ble utgitt i 1647. Heller ikke dette var en kirkebibel. Den ble produsert i både kvart- og oktavformat. Denne revisjonen av Resens revisjon ble ledet av biskop Hans Svane (Svaning), derav betegnelsen «den svaningske».

Før dette hadde imidlertid kongen (Christian IV) besluttet at det var Frederik IIs bibel, ikke Resens, som skulle legges til grunn for utgivelsen av en ny kirkebibel. Resens lærde versjon fra 1607 ble med rette regnet for å være vanskelig å lese; den følger stedvis originalens syntaks så slavisk at dansken fortoner seg temmelig skrudd. Den svaningske 1647-versjonen beholder dette preget. Teksten kjennetegnes blant annet av mange parenteser: Ord som ikke står i originalen, men som er nødvendige på dansk, tilføyes på denne forbeholdne og omstendelige måten. Revisjonen av Frederik IIs 1589-utgave ble i denne omgang ikke særlig gjennomgripende. Christian IVs kirkebibel fra 1633 skiller seg tekstlig ikke vesentlig fra forgjengeren. Også denne utgaven ble spredd til alle tvillingrikenes kirker. Men den kom òg etter hvert i utgaver med et hendigere, mindre format: i henholdsvis 1670, 1690 og 1699.

Disse versjonenes tekst følger 1633-utgaven, bare ikke i ortografien (Rosenkilde 1952: 163–89; Appel 2001: 422).

All sannsynlighet taler for at Petter Dass både som prest og dikter holdt seg til 1633-utgaven eller en av dens avleggere. Forholdsvis lite i hans allusjonspraksis tyder på at han har latt seg influere av Resen eller den svaningske. Dass skriver for eksempel (D og 1715Lyn) «Absolon» (TB 4.7.2) med utlydende -n, slik det gammeltestamentlige navnet er gjengitt i 1633-utgaven og dens avleggere, ikke «Absalom» slik det står i den svaningske. (Formen «Absolon», med -o- istedenfor -a- i annen stavelse, hadde blitt brukt i 1589-utgaven. Samuel Jenssøn Ild bruker den likevel ennå i sin oversettelse av Johann Arndts Lyset i Mørket (1690: 1.7). Laila Akslen hevder i en artikkel om «Ruths Bog» at Dass under arbeidet med det diktet må ha brukt «ei av utgåvene av Christian den tredjes såkalla Luther-Bibel» (Akslen 1997: 344). Det vil i praksis si Christiern Pedersøns oversettelse fra 1550. At Petter Dass skulle ha holdt seg med og funnet det praktisk å bruke et slikt gammelt klenodium, virker lite sannsynlig. En systematisk sammenligning av Dass' ordvalg i Katekismesangene holdt opp mot de to mest sannsynlige utgavene, 1633 (Chr. IV) og 1647 (den resen-svaningske) gir imidlertid slett ikke alltid noe klart svar. Årsakene til dette kan være flere: Dass kan selv av stilistiske eller metriske grunner ha tydd til løsninger som er friere enn den foreliggende bibelteksten skulle tilsi. Han kan også ha vekslet mellom forskjellige utgaver eller andre tekstforelegg (katekismer, postiller, fullkomne salmebøker). Alstahaug kirke eide etter all sannsynlighet alle kirkeutgavene (1550, 1578, 1607, 1633 og 1647), slik den var forpliktet. Skiftet etter sønnen Anders Dass inneholdt et sett (fire oktavbind) av 1647-utgaven (Statsarkivet i Trondheim, Fol. 130B–313A, «In Octavo», nr 2). Ofte blir man imidlertid som leser slått av Dass' frihet i forhold til begge de aktuelle hovedversjonene:

Dass

1633

1647

TB 6.2.8

blander sig med Fæ

2 Mos 22.19

belegger sig met Queg

2 Mos 22.19

belegger sig med et Beest

TB 6.41.2

sit Kar

1 Pet 3.7

det skrøbeligste Redskab

1 Pet 3.7

det skrøbeligste Redskab

TB 8.17.6

Kedars Hytte

Sal 120.5

Kedars bolige

Sal 120.5

Kedars Pauluuner

TA 1.12.4

Morian

Jer 13.23

Blaamand

Jer 13.23

Blaamand

TA 7.27.4

vrenged sin Tunge

Sal 22.8

Oplade Munden

Sal 22.8

sætte Læben ud

FV 4.7.1

vissen og tør

Esek 16.30

vanmectigt

Esek 16.30

vansmæctigt

DS 2.19.5

GUDS overvettis Naade

Ef 2.7

hans Naadis ofuerflødige rijgdom

Ef 2.7

sin Naadis ofverflødige Rjgdom

AS 3.22.4

Børne-Rætten

Rom 8.16

vidnisbyrd, at vi ere Guds Børn

Rom 8.16

vidner med vor Aand, ad vi ere Guds Børn

Når bibelteksten gjengis i lemmakommentaren, gjengis den etter 1699-utgaven, den som på smusstittelsiden kalles Huus- og Reyse-Bibel. Denne versjonen skiller seg altså ikke susbstansielt fra 1633-utgaven, men følger en ortografi som ligger nærmere den vi finner i førsteutgaven av Dass' sanger: oc > og, met > med, lofuede > lofvede, tencker > tæncker, Tid > Tiid. At dikterpresten har skrevet de fleste sangene før denne utgaven kom på markedet, har underordnet betydning, så lenge mange av de første leserne hans faktisk forholdt seg til akkurat denne utgaven. I et pragmatisk perspektiv synes derfor 1699-utgaven å være et fornuftig valg.

4.5 Salmebøker, åndelige sangbøker og postiller

Luther tenkte seg Den lille katekismen til bruk i husandakten (se kap. 4.3). Da han skrev sine første salmer, hadde han en tilsvarende bruk i tankene (Paulsen 2002: 91). Dersom vi forstår salme som kirkesang eller liturgisk sang, faller Luthers gode forsøk i første omgang utenfor, ettersom sangene hans ikke var skrevet for menigheten i kirken. Heller ikke Dass' bibelske sanger eller katekismesanger er adressert slik, derfor undrer man seg forgjeves over at de har fått så pass dårlig uttelling i senere salmebøker (se kap. 1.7). Også Kingo foretrakk betegnelsen «sang» fremfor «salme» (Nielsen 2010: 208 og 311). Heller ikke Sjungkoret er opprinnelig skrevet for kirkebruk.

Ordet salme har sitt opphav i gr. psalmós, opprinnelig en sang til akkompagnement av strenge- eller klimpreinstrumentet psalterion. Vi forbinder det med Davids psalter eller Salmenes bok i Det gamle testamente. I metrisk gjendiktning etter melodiforelegg – som for eksempel hos Anders Arrebo (1623) eller Elias Naur (1692) – ble tekstene i denne boken mønstergyldige for både kirke- og andaktssang på 1600-tallet.

Den første salmeboken i Danmark-Norge som ble autorisert til bruk i kirken, var Hans Thomissøns. Ingenting tyder på at Thomissøn arbeidet med kirkelig mandat, men da resultatet forelå, fulgte autorisasjonen umiddelbart. Ifølge et kongebrev datert 5. november 1569 skulle bare denne og ingen annen salmebok få rom i kirke og skole. Så fikk den da også et langt liv. Den ble ikke formelt erstattet før etter 130 år, av Den Forordnede Nye Kirke-Psalme-Bog, populært kalt Kingo (1699). I mellomtiden kom en lang rekke salmebøker, ofte etter bokhandlerinitiativ og med tillegg av både bønner, bibeltekster og annet (Malling 8.98–132), men disse var beregnet nettopp på husandakt og ikke kirkesang. Holder vi oss til det innsnevrede salmebegrepet, er det meste av det som utgis av sang på 1600-tallet derfor å betrakte som «åndelige sanger», ikke salmer. Likevel er det i Thomissøns salmebok dikterpresten henter de fleste av sine melodiforelegg. Ivar Roger Hansen gir en samlet oversikt over melodiforeleggenes herkomst i en artikkel om Petter Dass som «folkelig trubadur» (1997: 44). Fire av forløperne fortjener en kort omtale her: Hans Christensen Sthen, Thomas Kingo, Dorothe Engelbretsdatter og Elias Naur.

Hans Christensen Sthen (1544–1610) virket som prest i Helsingør og Malmø (som på hans tid ennå tilhørte Danmark). Boken han skrev, ble for enkelhets skyld gjerne kalt «vandreboken». Tittelen fyller fire linjer, bruksanvisning inkludert:

En liden Vandrebog Indeholdendis atskillige smucke bøner oc trøstelige Sange, met nogle nyttige Lifs Regle, i artige Rijm befattede, som en Christen kand daglig bruge, Gud til Loff, Ære oc Prjss, sig selv til trøst oc Salighed oc at øfue sig i all Gudfryctighed oc Fromhed der met, i huor hand er, til Land eller Vand.

Vi har her med en typisk andaktsbok å gjøre, til daglig bruk. Bokens «vandring» beror på den klassiske personifikasjonen. Allerede i antikkens Roma sendte diktere sin bøker ut som sønner på vandring. Etter boktrykkerkunstens innføring betraktes de heller som døtre (Haarberg 2010). De formanes om å spre sitt budskap vidt og bredt. Hos Sthen tar boken selv ordet (Sthen 1994: 171):

Jeg heder Vandrebog, oc det met rætte,

Det kand ingen met skæl imod trætte,

Ieg vandrer flux om til Land oc Vand,

Ieg findis baade hoss Quinde oc Mand.

Dass tyr til den samme typen personifikasjon både i Nordlands Trompet (se Lauvstad 2006: 156–66) og i Katekismesangene («Til Bogen. En Erindring»). Sthens Vandrebok, skulle det vise seg, fikk virkelig ben å gå på. Den kom i minst tolv utgaver mellom 1589 og 1696 (Sthen 1994: 325–68). I sin første sang (TB 1) slår Dass bokstavelig an tonen ved hjelp av Sthen. Melodiforelegget, «Jeg veed et evigt Himmerig», oversatt fra tysk, er hentet fra Vandreboken. Også andre steder bruker Dass melodiforelegg fra Sthen (TB 4, TA 8, FV 5), som på grunn av sin allmenne popularitet var et trygt valg. I rytmisk konsekvens og eleganse overgår Dass utvilsomt sin forgjenger, men ellers har sangene deres, den historiske avstanden tatt i betraktning, flere slående fellestrekk. Ingen av de to dikterne er fremmed for ironi, og begge ynder å formulere seg i ordspråklige vendinger, av og til også i et språk som minner om folkevisens.

Thomas Kingo (1634–1703) hadde i likhet med Petter Dass farsslekt fra Skottland. Bestefaren hadde innvandret til Sjælland og slått seg opp som tapetvever. Hans sønn, som ble far til dikteren, fortsatte i sin fars håndverk. Dikteren selv vevde neppe noe annet enn tekster, verdslige så vel som åndelige, men i dem kunne han trekke på erfaringene hjemmefra: «Tjdernes Bom/ bliver dog tom,» skriver han i «Sorrig og Glæde de vandre tilhaabe» (KSS 3.236).

Som geistlig drev Kingo det atskillig lenger enn Dass, hvis karriere stanset ved sognekallet i Alstahaug. Tre år etter at hans første bok, Aandelige Sjunge-Koor, forelå trykt, dedisert til kongen som «en liden Gudfrygtigheds Gave», ble Kingo utnevnt til biskop i Fyns stift, og i det embetet ble han værende til sin død i 1703. Sjungekoret ble publisert i to deler, med syv års mellomrom (hhv. 1674 og 1681). Begge bøkene har struktur som andaktsbøker. Første del følger ukens dager, med én morgensang, én aftensang og én sang til pønitense for hver dag. I senere utgaver tilføyer han en kortere bønn eller sang, et «Suk», til hver dag. Annen del inneholder sanger til forskjellige andaktsformål: til bekjennelse, til bot og takk, og til reise. Bøkene ble umiddelbart storselgere og kom i stadig nye utgaver. For Dass må Kingos åndelige sanger ha stått som opplagte imitasjonsobjekter, selv om de mangler den didaktiske innretningen Dass hadde behov for. Han måtte som katekismelærer erstatte Kingos allmenne «jeg» med et allment «du». Odense-biskopens sanger kommer med stor sjelelig dramatikk, sterke barokke motsetninger og brusende patos. Under lesningen av Dass kan man flere steder mistenke ham for å konkurrere med Kingo, for eksempel i den første sangen til alterens sakramente, som står Kingos tilsvarende nattverdssalme nær. Dass vedkjenner seg rimeligvis sitt forbilde ved å bruke «Sorrig og Glæde de vandre tilhaabe» som forelegg for TA 3.

Kingos autoritet som 1600-tallets fremste salmedikter, «vores berømmeligste Danske Skialdrer», som sensor Hans Wandal skriver i sensuren til første del av Sjungekoret, kan neppe bestrides – verken nå eller da. Den siste delen av livet hans ble imidlertid preget av skandalen omkring den planlagte nye kirkesalmeboken, som påførte ham et sviende økonomisk tap i tillegg til personlig ydmykelse. Allerede i 1682 var Kingo som biskop blitt innrømmet privilegium som boktrykker. Etableringen inngikk åpenbart i en større plan om selv å stå for totalentreprisen av Kirkens nye salmebok. Oppdraget fikk han formelt av kongen i 1683, men i 1690, da første del av boken forelå trykt og til dels innbundet, ombestemte kongen seg. Biskopen, det vil i dette tilfellet si boktrykkeren, ble sittende med et stort og uselgelig opplag som han til slutt ga bort til fattige barn. Historien har ennå sine uforklarte sider. Den involverer også Petter Dass' omtalte fetter (kap. 1.2). Men den endte til slutt i en form for kompromiss. Den Forordnede Nye Kirke-Psalmebog ble trykt av Kingo i 1699, året etter at Dass' katekismesanger første gang ble forelagt sensuren. Boktrykkeren ble da innrømmet ti års monopol. Men antallet salmer skrevet av ham selv ble mer enn halvert i forhold til den opprinnelige planen.

Nordlandspresten Petter Dass satset stort i tørrfisk. Odense-biskopen Thomas Kingo gikk som forretningsmann inn for trykkerivirksomhet – med blandet hell. Men begge så de det som sin fremste oppgave å utbre kunnskapen om den rette kristendom i samfunnet ved å skrive sanger som mot alle odds fortsatt rommer sterk poetisk kraft, i en tid da ortodoksiens og botsfromhetens kristendom virker minst like eksotisk som sjiamuslimsk dogmatikk.

Dorothe Engelbretsdatter (1634–1716) ble født samme år som Kingo og møtte ham personlig i København. Odense-biskopen skrev til og med et æresdikt til henne, hvor han oppfordrer de ni muser til å vise sin skyldige ærbødighet for den tiende: «Gaar nu, gaar hen i Ni berømteste Gudinder/ At bukke Eder dybt for en aff Nordens Qvinder» (KSS 1.256). At Dorthe kjente også Petter Dass personlig, og at han besøkte henne i Bergen, blir klart av en bevart rim-brevveksling dem imellom. Den begynner på ettersommeren 1680 med at nordlandspresten aller høfligst ber henne om et eksemplar av hennes berømte bok, Sjælens Sang-Offer (1677, eldste bevarte utgave 1681).

Dorothe Engelbretdatters bok presenteres i tittelen som et «offer». Slik kommer botsfromhetens uttrykte andaktsforestilling – bønn og sang som den troendes daglige offer til Gud – umiddelbart til uttrykk. Boken kombinerer i sitt opplegg Kingos to bind av Sjungekoret. Her finnes morgensanger, aftensanger og sukk, pluss åndelige sanger til bestemte anledinger. Oppfølgeren, Taare-Offer Gudelige Siæle til Underviissning, der vil vide hvad Poenitentzis Fagter formaar (1685) rommer både oversettelser og hennes egne sanger. Kingos og Dass' uttrykte beundring for hennes bøker harmonerer godt med bokkjøpernes. I likhet med dikterkollegenes bøker, vant Dorthes to sangsamlinger stor popularitet og fikk et langt liv. Etter mannens død – Ambrosius Hardenbeck hadde embetet som sogneprest i Bergens domkirke etter hennes far – ble hun av kongen innrømmet skattefritak så lenge hun levde. Slik blir hun den første norske dikter som får statlig understøttelse, om ikke akkurat diktergasje.

Sangene hennes tilhørte allerede da dikterpresten satt og skrev sine katekismesanger et allment fellesrepertoar; det røper melodiforeleggene hans. Fire av dem henter han fra Bergens-kollegaens «ofre» (TA 2, TA 10, FV 3 og HT 12). Dorothe Engelbretsdatters sanger mangler helt Dass' pedagogiske tone; de preges til gjengjeld av tungt alvor, sorg og anger. Likevel finnes det flere paralleller de to imellom. Det kan gi godt utbytte å lese enkeltsanger opp mot hverandre til sammenligning, slik Laila Akslen gjør i Norsk barokk (1997).

Den fjerde andaktsbokforfatteren som skal nevnes her, heter Elias Eskildsøn Naur (1650–1728). Han var tre år yngre enn Dass og tidlig farløs som ham, men han ble hjulpet frem til utdannelse ved gymnaset i Odense og gjorde akademisk karriere samme sted. Gymnaset hadde ikke universitetsstatus, men rett til å utnevne prosessorer, så Naur nådde faktisk den akademiske toppen både i gresk og hebraisk. Samtidig skrev han sine oppbyggelige sanger: Zions Sange og Sucke i Verdens Babylon (1688) basert på Jesu lidelseshistorie og Ny Strenge paa Davids Harpe (1692), metriske gjendiktninger av de femti første davidssalmene. Hovedverket hans, Golgotha paa Parnasso, tilhører, som Dass' Trende Bibelske Bøger, eposgenren; det skal ikke synges.

Som dikter har Naur i ettertid blitt stemplet som «smakløs». I samtiden hadde han derimot en høy stjerne. Kingo, hans biskop, inkluderte hele ti av Naurs pasjonssalmer i Vinterparten, salmeboken som senere ble refusert. Professorens forkjærlighet for død og pine, og hans følelsesladde opprør mot jøder og andre som ikke ville Jesus vel, fortoner seg i dag som typisk barokke trekk. Presiøse ordsammensetninger florerer, som «Synde-slum», «Jøde-Taabe» og «Helved-Slagte-Faar». Men presiøsiteten åpner også for en påfallende kontant uttrykksmåte som har sine paralleller hos Dass.

Den oppbyggelige prosalitteraturendanner også en interessant bakgrunn for Dass' didaktiske vers. Det dreier seg først og fremst om prekensamlinger, de såkalte postillene (lat. post illa [verba], «etter de ord», dvs. utlegningen som fulgte etter lesningen av selve teksten i gudstjenesten). Med postillene fikk lesekyndige den pastorale eksegesen inn i den hjemlige andakten, som høyt- eller stillelesning. Mange av dem fikk da også stor utbredelse (Fet 1995: 203–12), som Jesper Brochmands, tyskeren Heinrich Müllers og ikke minst Povel Andersøn Medelbys: Ungdommens Postil, utgitt første gang i 1614.

Postillens tekstutlegninger forholder seg ikke bare til perikopen, dagens tekst, men vever hyppig inn andre bibelord som sentenser (fyndord) og eksempler, gjerne fra Det gamle testamente. Det gjelder å fange leserens – eller tilhørerens – interesse ved å demonstrere hva Guds ord har å si oss i det daglige (retorisk applicatio). Mange tekster av ulikt opphav føyes sammen til én. Strukturen ligger temmelig fast (Pfefferkorn 2005: 382). Moderne lesere slås imidlertid først og fremst av den tydelige markeringen av tekstutlegningens enkelte deler, såkalt divisiones og subdivisiones. Når Medelby, for eksempel, skal forklare hva Jesus mener med sin lignelse om vingårdsarbeiderne (Matt 20.1–16), innleder han sin lesning slik (Medelby 1695: 1.273):

Først ville vi see af Texten, hvor Christus beviiser af Vjngaardens Forsammelse, Podelse, Forvarelse, at intet Menniske af egen Formue kand giøre de Gierninger, for hvilcke hand kand indgaa Himmelen.

For det andet ville vi see af Texten, trende fornemmelige Stycker, som os skal bevæge, at øve os i gode Gierninger. Herom ville vi nu korteligen forhandle, Gud forhielpe os med sin Hellig Aand og Naade. Amen.

De to hovedmomentene får så hver sin overskrift («Om det Første» og «Om det Andet»), og hver av disse igjen både syntaktisk og numerisk i tydelige underpunkter. Den påtatte systematikken fungerer neppe alltid like ansporende på leseren, men signaliserer system og uttømmende konsekvens. Denne måten å komponere tekster på finner vi imidlertid ikke bare i prekenlitteraturen. Den gjør seg også, om enn i mindre grad, gjeldende i visse typer åndelige sanger. Når Dass innleder sangen til det femte bud med å slå fast at mord kan skje «paa tre Maneer», legger han nettopp prekengenrens divisio-prinsipp til grunn for strukturen i sangen.

5. Katekismesanger

5.1 Katekiseringens genre

Selv om ordet katekisme med sin greske opprinnelse minner oss på at kristendomsundervisningen fra begynnelsen av utmerket godt lot seg gjennomføre helt uten skrift og papir (kap. 2.1 og 2.4), har katekiseringen på 1600-tallet sin grunnleggende forutsetning i det trykte medium. Boktrykkerkunsten skapte katekismen og læreboken som genre, uten de samme krav til flyt i fremstillingen og de samme forventningene om polemisk argumentasjon som den muntlige kulturen (innbefattet håndskriftpubliseringen) hadde ført med seg. Den trykte katekismen kom med «fakta», ikke refleksjoner (Ong 1981: 131). Likevel realiseres katekiseringen på 1600-tallet i stor utstrekning muntlig. Presten skulle ifølge Kirkeordinansen holde sine katekismeprekener for byungdommen «effter maaltid», det vil si til søndagens tolvprædiken (1607: 12, jf. Kirkeritualet 1685: 42):

Men effter maaltid Børne lærdom, altid for de vnge, Saa vel som de gamle, Først Budordene, dernest Troens Artickler, siden Pater noster, oc paa det sidste, huorledis Sacramenterne ere indstifftede oc brugis skulle, saa dog at der stedse huer sinde en Punct fuldendis, oc altid i Enden skulle de følge en vis oc endrectig udtydning, lige som hun staar i Lutheri lille Catechismo, icke skal oc nogen der beuise, sin viisdom oc skarpsindighed, men alting skal hand her giøre til Kirckens opbyggelse, paa det der maa altid høris, alt det samme aff alle, oc Folckit maa dis vissere vnderuisis aff Lærdommens Endrectighed, men al den stund en partis Artickler fortellis, dog saa langsommelige, at vnge Folck met alle andre tiendis hossig selff, kunde følge met, ocsaa skal huer part ved sin synderlig maade, begyndis oc endis med den Tale som der til hører, den ene saa vel som den anden, oc strax samme Børnelærdom i alle sine parter, er saaledis endit, saa skal mand altid tage først paa igien.

Her foreskrives ikke bare en muntlig realisering av katekismens ord, men en så langsom opplesning at alle kunne få den med seg. Retoriske glansnumre måtte ikke forekomme. På landet, hvor det bare ble holdt én gudstjeneste, skulle presten dele sin preken i to like store deler: den første halvtimen til utlegning av dagens tekst, den andre til katekismen (Kirkeord. 1607: 12v): «Paa Landsbyerne, skal oc lige sammeledes altid om Søndagen Predickis det vanlige Euangelium en halff Time, oc den anden halffue Time skal brugis til at forklare, Børnelærdom vdi.» Det var med andre ord pålagt Petter Dass som prest først i Nesna og deretter i Alstahaug å preke en halvtime over katekismen under høymessen hver søndag.

Den trykte katekismen fikk forskjellige utforminger. Gjennom katekisme-ABC-ene knyttes den fast til leseopplæringen (Appel 2001: 161–88; jf. Skjelbred 1998). Ellers fulgte katekismeforfatterne Luthers opplegg fra den lille katekismen: tekst ledsages av forklaring. Men det ble stadig vanligere å ivareta den muntlige undervisningsformens utspørring ved bruk av spørsmål og svar: «Hvad er det, at lyde Forældre i HErren? Børnene lyde sine Forældre i HErren, når de adlyde, ære og tiene [...]» (Aaskow 1692: 65). Vi finner reflekser av denne metoden også hos Dass, for eksempel i innledningen til TB 4. I fortalen til annen del av den anonymt utgitte Praxis Catechetica Nova (1684) kan vi lese at målet for elevene må være å kunne erstatte undervisningens spørsmål og svar med en friere dialog med Vårherre selv (s. 44–45): «at giøre sig Catechismum saaleds til Nytte, at de ofver alle Parter oc Stycker kunde holde en venlig Samtale med den gode oc naadige GUD.» Den flittige prest Villads Nielsen bemektiger seg også himmelbrevgenren – brev liksom sendt fra Gud til menneskene – for katekismeformål i og med sin Catechismi Postebud oc Brefdragere, som fremdrager nogle himmelske Konge-Brefve (Kbh. 1682).

5.2 Sangbare versjoner fra Luther til Dass

Katekismesanger kommer allerede med Luther (Leaver 2007: 107–69). Han skrev flere, som forholdsvis snart ble gjendiktet til dansk og opptatt i Thomissøns salmebok (1569). Denne salmeboken har en egen avdeling salmer under overskriften «Catechismus« (s. 111v–131v). I alt inneholder den 19 salmer til budene, trosbekjennelsen, Fadervår og de to sakramentene. Åtte av dem er skrevet av Luther. «Vi tro allesammen på een Gud», fra reformatorens Geystliche Gesangk Buchleyn (1524), gjengir de tre troens artikler i løpet av tre strofer (ti-versinger) og skal ifølge Kirkeritualet (1685: 17) synges hver søndag etter tekstlesningen. Helt til slutt, «pro exitu», skal det synges «en kort Catechismi Psalme, og somme Tider en Aften-Psalme» (1685: 41). Tolv av de nitten katekismesalmene ble bevart i den nye kirkesalmeboken (1699) som avløste Thomissøn.

Den første katekismesangen vi kjenner til som ble publisert separat, utenfor salmebøkene, er trykt i København 1610 og skrevet av en viss M.R.K. Tittelen, Ded Kunstrige ABC, kan tyde på at katekismesangen her er satt i leseopplæringens tjeneste, men den forventningen skuffes raskt. Sangen omfatter nemlig 24 strofer, og da slik at hver strofes fire verslinjer begynner med én og samme bokstav, fra A til Ø. Strofene følger innholdsmessig de åtte første budene; så gis råd til mennesket i dets forskjellige livsaldre. Strofe 21, X-strofen, har vers som alle innledes med «Xerxes». Vi forstår at denne sangens ambisjon er mer lekende enn den er didaktisk.

Det neste trykket består av 114 små oktavsider og er skrevet av Rasmus Svendsen Ottense (lat. «fra Odense»). Denne Sjællands-presten stod bak den første offentlige allmueskolen i Danmark, etablert i 1644. Catechismus Rythmicus. Børnelærdoms Fem Parter i Rjm-Sangvjs befattet (1644) omfatter summariske katekismesanger til hver av de fem hoveddelene (budene, trosbekjennelsen, Fadervår og de to sakramentene). Resten av boken inneholder bordvers, bønner og annen sang. Vi kan alltids mistenke at sangene og skoleetableringen har med hverandre å gjøre.

I 1684 fikk Jyllands-presten Christen Jensen Wiby utgitt et lite trykk (8 s.) kalt Summariske Rythmiske Erindring Ofver vores heele Catechismum Oc Børne-Lærdom. Synges kan teksten imidlertid ikke uten videre. Den må resiteres som vers uten melodi.

Tre år etter, i 1687, utga skolemesteren Lauritz Sommer sin lille bok (24 s.) Catechismi Fem Hoved-Parter Til Saligheds Brug daglig at øve, Sangviis componered, fem sanger til de fem hoveddelene av Luthers Lille katekisme. Boken kom i ny utgave i 1709.

Så følger Dass' store bok, forelagt sensuren i 1698, men trykt først i 1715. Etter dikterprestens magnum opus ble det utgitt ennå to bøker med katekismesanger, skrevet av henholdsvis Jacob Knudsen Schandrup (1725) og Lauritz Albertin Allerup (1756). Flere kjenner vi ikke.

I tillegg til alt dette kan vi imidlertid registrere katekismesanger innføyd blant andre åndelige sanger hos diktere som Peder Matthissøn Ofvid (Aandens Glæde, 1648) og Johan Brunsmand (Den siungende Himmel-Lyst, 1687). Senere inkluderte også pietisten Brorson katekismesanger i Troens Rare Klenodie (se Haarberg 2011: 49–53).

Fenomenet katekismesang har generelt ikke vært gjenstand for mye oppmerksomhet fra forskningshold. Marie-Elisabeth Ducreuxs utredning av andaktssang i 1700-tallets Böhmen utgjør i så måte et interessant unntak. Der fantes sangbare katekismer som tillegg til flere salmebøker (Ducreux 1989; se også Scheiber 1952 om parodisk katekismesang i Ungarn).

5.3 Johann Rist

Ulikheten mellom de bevarte tyske og danske katekismesangene på den ene siden og Dass' på den andre springer en like i øynene: nemlig lengden. Dikterprestens sanger kan langtifra kalles «summariske». Den lengste (TA 1) omfatter 410 vers (41 strofer à ti vers). Årsaken til dette er klar nok: Mens de «summariske» parafraserer selve katekismeteksten og kan oppfattes som et mnemoteknisk hjelpemiddel med beskjedne poetiske ambisjoner, forholder Dass seg til forklaringen. Og han forholder seg fritt til Luthers forklaring. Her er det ikke snakk om tekstparafrase, men om tekstutlegning. Dass' bok rommer – om vi ikke teller innledningsdikt og æresvers – til sammen 48 sanger: ti til budene, tolv til trosartiklene, ni til fadervår, to til dåpen, tre til nattverden og tolv til hustavlen. I og for seg følger antallet av Luthers forklaring. Men ideen til en slik bok med «beqvemme Sange under føyelige Melodier» er likevel ikke hans egen. Den har han etter alt å dømme fra den tyske dikteren Johann Rist.

Johann Rist (1607–1667) skrev sine mange salmer i tillegg til leilighetsdikt, skuespill og annet som sogneprest i Wedel utenfor Hamburg. Som prestesønn hadde han fått usedvanlig god utdannelse. Han ble sendt på gymnas i Bremen og studerte siden ved ikke mindre enn fem universiteter, tyske og nederlandske, både lutherske og reformerte. Man kan tenke seg at hans akademiske flyttefot kan ha bidratt til å utvide den pastorale – og poetiske – horisonten. Det fortelles at da han ble bebreidet for ikke å være iherdig nok i sin bekjempelse av ikke-ortodokst kjetteri, svarte han med å vise til at det i hans sogn kanskje fantes to annerledestenkende fremmede, men horder av syndere som behøvde hans veiledning (Malling 7.194). Hans salmer har i alle fall blitt berømmet for sin allmenne gyldighet, ikke for sin lutherske rettroenhet. Rolf Engelsin, lesehistorikeren, nevner Rist som et eksempel på at man på 1600-tallet praktiserte sin lesning innenfor et begrenset repertoar: Rist skal ha lest Bibelen fra perm til perm førti ganger (Engelsin 1973: 127).

Forfatterskapet omfatter i alt 649 salmer og sanger «vi gjerne hører», fordelt på flere bøker. Den første, Himlische Lieder, utkom i 1641–1642. I tillegg til den vanlige metoden med å skrive til eksisterende melodiforelegg, fikk han toner komponert av komponistvenner i Hamburg og andre steder. Hans dikterry vokste etter hvert som nye bøker kom i handelen. I tillegg til sine katekismesanger, skrev han – i likhet med Dass – evangeliesanger (Sabbatische Seelenlust, 1651, og Neue Musikalische Fest-Andachten, 1655). Man hyllet ham som «Nordens Apollo» og «de tyske poeters fyrste». Litteraturhistorisk plasseres han gjerne ved siden av Paul Gerhardt som den ledende tyske salmedikteren på 1600-tallet. Senere har hans stjerne dalt. Litteraturhistorikeren Robert M. Browning kaller ham 1971 «a nonpoet» og «soporifically long-winded»: «Rist could turn a rhyme and construct a well-made stanza as easily as eating pudding» (Browning 1971: 34).

I 1656 utkom den boken som ganske sikkert har lagt det dikteriske fundamentet for Dass': Neue Musikalische Katechismus Andachten, trykt i Lüneburg, noen få mil sør for Hamburg. Undertittelen presiserer innholdet på tidens manér: Bestehende in Lehr-Trost-Vermanung und Warnungs-reichen Liederen über den gantzen heiligen Katechismus, oder die Gottselige Kinder-Lehre, welchen zugleich zwölf Erbauliche Gesänge über die Christliche Haustaffel, sind beigefüget (Nye katekismeandakter til musikk, bestående i formaninger til lærdom og trøst, og sanger rike på advarsler, på grunnlag av hele den hellige katekismen, eller den saliggjørende barnelærdom, med tilføyelse av tolv oppbyggelige sanger til hustavlen). Antallet sanger hos Rist tilsvarer nøyaktig antallet hos Dass, selv om hver sang gjennomsnittlig er litt kortere. Hva angår melodiene, baserer Rist seg dels på velkjente kirkesalmer, dels bruker han toner komponert for anledningen av den «weitberühmten Organisten» Andreas Hammerschmid, som hadde sitt virke i Zittau øst for Dresden, og som innledningsvis (s. 34) berømmes som «unsers Teutschen Orpheus». De barokke tilleggene av dedikasjoner og æresvers overgår imidlertid Dass' bok flere ganger; Rist avslutter dessuten sin bok med en morgen- og en aftenbønn.

Ett moment ved Rists utgivelseshistorie må i alle fall ikke underslås i denne sammenheng. Ti år etter førsteutgaven kom boken på nytt, i sin opprinnelige språkform – i København. Den velrenommerte, om enn lite kapitalsterke boktrykkeren Christian Wering, spesialist på andaktsbøker, stod for utgivelsen, som ser ut til å være initiert og finansiert av hoffet. Dronning Sophie Amalie, gift med Fredrik III, hadde sin adelige herkomst fra Braunschweig-Lüneburg. Boken er dedisert til hennes datter, den ti år gamle prinsesse Ulrike Eleonore, ved tyskfødte Martin Lamprecht, kongelig hoff- og kansellibokbinder. Slik fant en andaktsbok fra Lüneburg veien til det danske bokmarkedet, ja, kanskje helt til Alstahaug i Nordland. I utgivelsesåret,1666, lå unge Petter ved Universitetet og kan lett ha blitt oppmerksom på boken. Men den står ikke blant de listeførte titlene i skiftet etter sønnen Anders i 1736, selv om tyske bøker generelt ikke glimrer med sitt fravær (Statsarkivet i T.heim, Fol. 130B–313A). Ingen har noensinne studert forholdet mellom Rists og Dass' sanger i tekstlig detalj. Likheten dem imellom – i formuleringer og billedbruk – springer en uansett ikke i øynene. Kildene tier om Dass' tyskkunnskaper. Men blank var han opplagt ikke. Alle studerte menn kunne noe. Og litterært fant danskene i alminnelighet sine veivisere i Tyskland. At Kingo hentet impulser fra Rist, synes åpenbart (Petersen 1887: 125; Nielsen 2010: 338). Og Søren Terkelsen, som importerte hyrdevisene til Danmark, tilhørte Johann Rists krets i Hamburg og Glückstadt. Peder Syv fører i 1663 hans verk opp på listen over de ypperste «poetiske skrifter»: «J. Ristens Himmelske Viiser. Hans besynderlige Himmelske Viser. Hans Sielelyst over Evangelia. Ristius over alde Evangelia. Hans Huus Musik» (1915: 209).

6. Forkynnelse ved sang

6.1 Mellom skriftlighet og muntlighet

Ifølge Luther regjerer musikken «som dronning» over menneskets følelser. Den har makt til å «oppmuntre folk som er nedtrykte, sette støkk i de muntre, gi mot til fortvilte, ta drøvelen på overmodige, avkjøle folk som er elskovssyke, [og] roe slike som er forbitret av hat» (Luther 1982b: 45). Reformatoren vil derfor bruke sang til å forsterke virkningen av Guds ord. Bare slik kan han gjøre seg noen forhåpning om å nå frem til hvert enkelt menneske, alt uavhengig av leseferdighet. Trykte katekismer kunne i 1529 supplere forkynnelsens talte ord, men heller ikke mer. I flere århundrer forble Guds ord i den folkelige oppfatning «Hørelsens Ord». Vi vet at det flere steder ble undervist helt uten bøker, selv etter at man skulle ha ventet at trykte tekster hadde blitt tatt i bruk (Appel 2001: 1.187). Brochmand innskjerper Kirkeordinansens ord om at enhver prest plikter å bruke stemmen – «viva voce» – på en slik måte at også de enfoldige forstår (Brochmand 1664: 2.341b).

Høsten 1523 røper Luther i et brev sin plan om å skrive salmer på folkespråket – på tysk, altså, ikke pavens latin. Han trengte dem til gudstjenesten. Disse salmene er kateketiske. De gjentar – eller foregriper – katekismens hoveddeler. Tidlig ble de gjendiktet til dansk. Thomissøns salmebok (1569) rommer hele 30, og flere av dem ble, som vi har sett (kap 5.2) brukt hyppig i gudstjenesten. Samtidig ivrer Luther for sang i husandakten. Med den kan barnelærdommen befestes, skriver han i fortalen til den store katekismen (Luther 1982: 5.245):

Alt i alt skulle den kristne lære altså bestå av fem deler som en stadig skal øve inn og forlange gjengitt ord for ord. Du må nemlig ikke stole på at ungdommen lærer og husker dem bare ved å høre dem fra prekestolen. Når de nå kan disse stykkene godt, kan en gå videre og la dem lære noen salmer eller sanger som er skrevet for dette formålet, og på den måten utvide og styrke kunnskapene. Slik kan en føre ungdommen inn i Skriften og gå videre dag for dag.

Sang og katekisme kombineres med andre ord både i kirken og i husandakten. En tredje arena for katekismesang åpnet seg dessuten i skolen. Vi kan merke oss at tre av forfatterne som ved siden av Dass utga bøker med katekismesanger, var lærere av profesjon, eller i alle fall tilknyttet skolen. Presten Rasmus Svendsen Ottense grunnla den første allmueskolen i 1644, samme år som han fikk utgitt sine katekismesanger. Lauritz Sommer, hvis bok ble utgitt i 1687, underviste ved en skole i København. Det gjorde også Lauritz Allerup, tre generasjoner senere (1756). Allerup omtaler sitt yrke som det «allerringeste», men samtidig «et af de viktigste»: «Hvo kand nægte, at jo GUds Kirke plantes udi Skolerne, og at den største Umage og Besværlighed ligger paa dem, der ere betrodde saadanne Embeder [...]» (Allerup 1765, fortalen). Allerup presenterer sine sanger som svar på en pedagogisk utfordring, nemlig hvordan han skal få sine elever til å huske barnelærdommen. For slik er det alltid, at «nogle giemmer, andre glemmer snart hvad dem læres» (ibid.). Sangen settes dermed i hukommelsens tjenste. Også Rists katekismesanger, viser det seg, ble brukt i skolen i Tyskland (Krummacher 2001: 152).

Resen fremhever i Om Børnelærdoms Visitatz den åndelige sangens anvendelighet, hvor enn man måtte befinne seg: «i Huus eller paa Marck, ja paa Vogn til med», og det hele dagen igjennom, «efter leiligheden» (1628: upag. [I3v]).

Spørsmålet melder seg så: Hvordan ble åndelige sanger generelt og katekismesanger spesielt sunget og lært – hjemme, i kirken og på skolen? Lese- og sangpraksis 300 år tilbake i tid kan lett synes å unndra seg oppmerksomhet og forskningsinteresse. Som empiri vil trykte tekster være mye enklere å håndtere. En god indikasjon på hvordan man tenkte seg sangens og læringens virkemåte, gir imidlertid Petter Dass selv i sin prosadedikasjon til familien. De unge skal først lære sin katekisme «læsendes», det vil si: De skal kunne fremsi den ordrett.Deretter skal de tilegne seg den samme kunnskapen «Sjungendes» (Ded.fam.). Målet er i begge tilfelle utvilsomt å kunne gjengi teksten utenat. I det neste avsnittet beskriver Dass prosessen i detalj, ved å sammenligne læringen med et måltid (Ded.fam.):

Der vil omgaaes med Ordet og den aandelig Mad, som med Brødet og den naturlige: Maden indbæres paa Fadet, Fadet indbæres paa Bordet, Bordet indbæres i Huuset; Saa vil Ordet indbæres til Øret, giennem Øret indbæres til Munden, giennem Munden indbæres til Hiertet, Og Gud give vor Ungdom her udi ville lade sine Lemmer være sammenstemmende, da skulde deres Hierter blive anseedt som idel GUds Huuse, og deres Øren som idel Himmelens Porte!

Barnelærdommen blir på denne måten et middel til utbredelse av gudsriket i hver enkelt. Ved å synge lærdommen vil de unge kunne gjøre den til sin, huske den og forstå den. Dikteren har ikke desto mindre selv forståelse for at det å lære sangene hans utenat krever hardt arbeid. Men umulig er det ikke: «En villig Hest bliver (hvor liden den er) ofte tunge Læs mægtig» (Ded.fam.). På denne bakgrunn kan vi med rimelighet tolke Dass slik at katekismesangene hans skal formidles muntlig og læres uten hjelp av skrift. Flere steder refererer han til publikum som tilhørere og ikke lesere (Ded.Jesp. 64 og 92, Ded.fam. 42, TB 3.24.6, TB 4.1.4, TB 4.13.1, TB 4.18.2). Æresdiktene til slutt i boken bekrefter denne oppfatningen. Steen Wirtmand ser Katekismesangene som sogneprestens poetiske supplement til den pastorale veiledningen han gir sin menighet gjennom prekenen (SW 49–52):

Med Munden tolker hand dem ud

Guds rette Sti og Lære,

Ved Pennen maa hans Sanges Ljud

Dem yndig Frugt Hjembære,

[...]

Forutsetningen for at de unge kan «Hjembære» sangen, er at de har lært den utenat.

Forestillingen om hjertet som sete for menneskets tanker og følelser har en lang historie. Vi kjenner den godt fra Bibelen, som for eksempel Luk 6.45: « Et godt menneske bærer det gode frem av sitt hjertes gode forråd, og et ondt menneske bærer det onde frem av sitt onde forråd; for hvad hjertet flyter over av, det taler hans munn.» I muntlige kulturer holder dessuten hukommelsen hus i hjertet, som man tenker seg som et slags lager eller en ord-bank. Da skriften kom, kunne det som skulle huskes, følgelig tenkes skrevet eller risset inn på selve hjertet, slik Ordsp 3.3 bærer bud om: «La ikke kjærlighet og trofasthet vike fra dig, bind dem om din hals, skriv dem på ditt hjertes tavle!» Denne hukommelsesoppfatningen dominerte i middelalderen, slik Mary Carruthers utførlig har redegjort for. Fortsatt risikerer engelske barn å måtte lære noe by heart (Carruthers 2005: 44). En tekst som oppbevares i våre hjerter må på denne bakgrunn forutsettes å befinne seg i våre respektive hukommelser.

Også i praksis, i selve sangene, henvender Dass seg til sitt publikum, eller han refererer til det, som lyttere. I den første sangen, til det første bud, skaper han straks en situasjon der en elev blir undervist av sin lærer (TB 1.1.1–4):

Kom hid, O kiære Christen Lem,

Jeg vil saa kortelige

Paa dine Fingre to gang fem

GUDS Bud ved Sang udsige.

Ti fingre holdes opp så de kan telles. Akkurat slik Gud egenhendig risset sine bud inn på to steintavler, slik skal du risse dem inn på ditt hjertes tavler (TB 1.4.1–4):

GUD selv for Mosen udi Steen

Har tegnet de Bogstave;

Men du skal indtil Marv og Been

Dem i dit Hierte grave.

Bare én gang synes dikterpresten å ta sitt publikums leseferdighet for gitt. Om du ikke forstår hva presten sier fordi han snøvler eller bruker et altfor komplisert språk, påpeker han, så har du faktisk katekismen «I prent og Moders Sprog» (TB 3.22–23). Du kan – ideelt sett – lese deg til hva presten angivelig sa eller burde ha sagt. Forståelsesproblemet har sikkert vært utbredt, ikke minst fordi mange prester talte pæredansk. Vi har sett hvordan Kirkeordinansen formulerer sine krav til presten under gudstjenesten: langsom katekismelesning for å sikre menighetens forståelse (1607: 12).

Dass' pedagogiske metode, hans forkynnelse ved sang, anbefales av Thomissøn over hundre år tidligere. I forordet til sin salmebok hevder han at sang bør foretrekkes fremfor både preken og bøker «Fordi Rim og Sang læris snart met lyst, oc kunde best ihukommis. Om obenbare Predicken end bleff forbøden, om alle gode Evangeliske bøger bleffue brende oc sønderreffne, dog kand den forstand som ved gudelige Viser er indgrod i hiertet, icke saa snart bortryckis» (upag.). Bøker kan ødelegges eller forbys, og prekener glemmes lett, men, som han formulerer det litt før, sangen «gaar dybere ind i hiertet, saa at Texten, som er saa gaat som Sangens Siel, rører hiertet meer, oc glemmis icke lettelig.» Hjertet – forståelsen og hukommelsen – er målet. I en kultur hvor leseferdigheten ikke er allemannseie, ligger det viktigste middelet i stemmen og ørene.

Katekismesangene ble til i en tid da noen kunne lese godt, andre litt og andre igjen slett ikke. Høytlesning eller shared reading var utbredt (se kap. 2.4). Denne lesepraksisen dominerte lenge over den som i dag er den vanlige, at man leser stille hver for seg. Ifølge Reinhard Wittmann, som kanskje tar vel hardt i, utgjorde høytlesning i gruppe stort sett den eneste formen for lesing innenfor bondebefolkningen og de lavere sosiale lag i byene i Europa på 1700-tallet (Wittmann 1999: 290). Sang lot seg dele minst like enkelt som annen litteratur. En lesekyndig forsanger kunne lett skape deltakende sangere av tause lyttere og på den måten lære dem en tekst som ellers ville forblitt ulært.

Det finnes ikke mange gode vitnesbyrd om hvordan denne metoden faktisk ble praktisert, for eksempel i husandakten omkring år 1700. En utførlig beskrivelse finner vi imidlertid i en roman hvis handling utspiller seg mer enn 200 år etter at Katekismesangene kom på markedet. Harper Lees To kill a mockingbird (1960) forteller om en oppvekst i Alabama, USA, på 1930-tallet. En dag tas fortelleren, en morløs, hvit jentunge, og hennes litt eldre bror med til gudstjeneste i kirken til familiens husholderske og morssubstitutt, en kirke som i prakis er reservert afro-amerikanere, det vil si fattige analfabeter. Men synge kan de, ved hjelp av en forsanger (Lee 1961: 139–40, oversatt av Magli Elster):

Vil musikklederen føre oss i den første salmen, sa han [pastoren].

Zeebo reiste seg fra benken sin og gikk opp midtgangen, stanset foran oss og sto vendt mot menigheten. Han holdt en medtatt salmebok i hånden. Han slo opp i den og sa: – Vi synger nummer to hundre og tre og sytti. Det ble for mye for meg. – Åssen skal vi synge når det ikke er noen salmebøker?

Calpurnia smilte, – Hysj, vesla, hvisket hun, om et øyeblikk får du se.

Zeebo klaret strupen og leste med en stemme som fjern kanontorden:

– Det finnes et land – på den andre siden av elven.

Fullkommen rent sang hundre stemmer ut ordene til Zeebo – det var som et mirakel. Den siste setningen, som ble trukket ut i en dyp summing, ble etterfulgt av Zeebo, som leste:

– Det lovede land til evig tid.

Igjen skyllet tonene over oss – den siste tonen ble holdt, og Zeebo fulgte på med neste linje: – Og denne strand vi ikkun når – ved troens makt.

Menigheten nølte, Zeebo gjentok verselinjen omhyggelig, og den ble sunget. Da han kom til omkvedet, lukket Zeebo salmeboken igjen, som et tegn til at menigheten kunne fortsette uten hjelp fra ham.

Så snart tonene av Halleluja døde hen, sa Zeebo:

– I dette fjerne underfulle land, over denne skinnende elv.

Linje for linje fulgte stemmene i enkel harmoni helt til salmen endte i en sørgmodig nynning.

Jeg så på Jem, som kikket på Zeebo fra siden. Jeg trodde det ikke jeg heller, men jeg hadde hørt det.

Parallellen til tidligere tiders andaktskultur og katekismeundervisning er slående. Avansert sang kan, ved ukentlig trening, læres uten hjelp av bok og skrift, om man bare har en formidlende instans, en klokker eller en Zeebo. Resens Instructio executionis catecheticæ foreskriver i prinsippet den samme metoden. Degnene (også kalt klokkere eller skolemestere) skulle undervise i salmesang ved å la elevene gjenta sangen etter seg, linje for linje (Resen 1636: upag.). Det fortelles fra Sjælland i 1729 at en degn, som ikke kunne Luthers Lille, likevel ble ansatt fordi han hadde god sangstemme (Larsen 1916: 38).

I den foreliggende litteraturen om Petter Dass finner vi ikke sjelden demonstrert en forestilling om at dikterprestens sanger ble overlevert muntlig, og at det av denne grunn oppstod en lang rekke «folkemelodier» til tekstene hans. Denne oppfatningen kan vanskelig forsvares. Overleveringen av sangene foregikk snarere ved shared singing, det vil si at en lesekyndig forsanger med bok i hånd ledet en gruppe med ikke- eller halvt lesekyndige i sangen. Hvis melodiforelegget ikke var oppgitt, eller det rett og slett ikke tilhørte forsangerens repertoar, da ble det nødvendig å finne en melodi som kunne passe, eventuelt med noen justeringer. Eller man kunne selv komponere en melodi fra grunnen av. Slik oppstod etter alt å dømme det rike forrådet av melodier til Dass' sanger. Jefta-visen topper statistikken med ca 80 melodier, fulgt av «Herre Gud, ditt dyre navn og ære» med ca 50 (muntlig kilde: Ivar Roger Hansen, Petter Dass-museet; jf. I.R. Hansen 1986). Hvis overleveringen derimot hadde foregått muntlig, uten bok, ville den opprinnelige melodien og teksten ha fulgt hverandre som uatskillige. I Siælens Aandelige Harpe-klangs Anden Part (1696) tilbyr Diderik Grubbe en hel liten konkordans over kirkesalmer «af lige slags Vers», slik at leseren/sangeren ved behov lettere kan bytte ut én melodi med en annen (upag., etter forordet).

Folkloristen Rikard Berge skriver i bygdeboken for Vinje og Rauland om den store utbredelsen av Dass' sanger i Vest-Telemark: «Ingen diktar kom [...] upp imot Peder Dass» (Berge 1973: 2.224). Han synes da å referere til oppfatninger på 1700-tallet og de første tiårene av 1800-tallet, i alt «seks mannsaldrar». Så lister han opp hele 17 sanger som han mener folk kunne «utanaat» (ibid.). Dessverre mangler Berges interessante opplysninger kildebelegg, men uansett virker det umiddelbart sannsynlig at noen lærte seg sangene utenat. At selve overleveringen i noen særlig utstrekning foregikk utaboks, er det imidlertid vanskeligere å feste lit til.

Spredningen av sangene foregikk altså helst ved hjelp av skreven eller trykt tekst. Sanglitteraturen på 1600- og 1700-tallet ble da heller ikke alltid sunget. Den kunne leses, stille eller høyt, som annen andaktslitteratur. I sitt Jammers Minde skriver Leonora Christina flere steder om hvordan hun i løpet av sitt 22 år lange fangenskap kunne bruke tekst: Hun sang med støtte i trykt tekst, men også det hun kunne utenat, hun sang sanger hun selv hadde diktet (til kjente melodier), alene eller sammen med sin tjenestepike. Og hun leste fra salmeboken uten å bry seg om melodien. Også Jørgen Lauridsen Aaskow, som før han utga sin katekismeforklaring hadde prøvd seg som dikter av åndelige sanger (Siælens Aandelig Muldklæde, 1677) påpeker i forordet (upag.) at sangene kan leses like godt som de kan synges.

6.2 Åndelige og verdslige melodier: kontrafakturprinsippet

Salmer og åndelige sanger ble fra reformasjonen av i de fleste tilfelle skrevet til melodiforelegg. Luther trakk selv på Romerkirkens gamle melodier. Man valgte seg simpelthen en kjent sang og diktet nye ord til den. Denne konvensjonen fulgte Petter Dass, slik man kunne vente seg. Kjenner vi melodiforelegget, kan vi fortsatt synge sangen slik han tenkte seg den realisert. Problemet oppstår i de tilfellene der førsteutgaven – og alle senere utgaver – ikke oppgir noe forelegg, men i stedet ganske så hemmelighetsfullt opplyser at sangen skal synges «efter sin egen Melodie». Uttrykksmåten er riktignok ikke unik, den finnes også i tilknytning til andre sanger uten noter, som for eksempel i Peder Matthissøn Ofvids Aandens Glæde (1648). Uansett er formuleringen til liten hjelp for en leser som faktisk ikke kjenner sangens egen melodi. I skarp kontrast til denne praksisen står Dorothe Engelbretsdatters. Til en ny sang med ukjent melodi gir hun fyldige, om enn unnskyldende, opplysninger: «Har en smuck Melodie. Efter en gammel Sang, som nu icke er at faa, ikke heller nogen, her, kunde sætte den ud paa Noder» (DESS 381). Bruken av notetillegg, som hos Kingo og Dorothe Engelbretsdatter, har selvsagt likevel sine begrensninger. Forholdsvis få lesere ville kunne nyttiggjøre seg tilleggene.

Hos Dass brukes uttrykket «egen Melodie» til i alt 21 av de 48 sangene, nesten halvparten. Formuleringen har gitt støtet til en rekke spekulasjoner: Betyr den kanskje at vi har med folketoner å gjøre? Samleren Catharinus Elling tenkte seg den muligheten (Elling 1909), selv om han ga opp håpet om å kunne identifisere dem: «Hvorvidt endnu nogle af disse Folketoner existerer, vil det nok være haabløst at faa Rede paa» (Elling 1927: 30). En annen teori går ut på at Dass selv skrev melodi til disse sangene. Språklig sett er dette en bedre forklaring: «egen Melodie» ville da nettopp bety sangens egen melodi, den som bare de nedenstående strofene hører til. Musikkhistorikeren Asbjørn Hernes synes det er «ein lokkande tanke» (Hernes 1952: 102) og får følge av salmehistorikeren Paul E. Rynning, som overhodet ikke nærer tvil om at det må forholde seg på denne måten: «Ofte vart det slik for honom, at tekst og tone sprang fram i hugen hans samstundes» (Rynning 1954: 1.114). I sin hovedoppgave fra 1986 diskuterer Ivar Roger Hansen problemet i sin fulle bredde (I.R. Hansen 1986: 125–28).

Gåten forble imidlertid en gåte så lenge man utelukkende forholdt seg til de trykte utgavene (Haarberg 1997). Løsningen ligger i håndskriftene. De tre noenlunde fullstendige oppgir alle melodiforelegg også til de 21 som mangler slike i førsteutgaven: i alt vesentlig de samme foreleggene. Spørsmålet melder seg umiddelbart: Hvorfor ble de luket ut av førsteutgaven? Studerer vi dem nærmere, avtegner mønsteret seg straks ganske tydelig. De undertrykte melodiene, viser det seg, tilhører (med ett påfallende unntak: TA 6) verdslige, ikke åndelige sanger. Deres verdslighet må åpenbart ha diskvalifisert dem. Boktrykkeren, Ove Lynov, eller en annen mellommann, sensor, kanskje, må ha byttet ut de uønskede med den forblommede formuleringen om «egen Melodie». At Dass selv gjorde det før han døde, virker mindre sannsynlig. På denne måten saboteres jo bruksverdien av en stor del av sangene. Dessuten virker det rimelig at han, hvis det nå var han, ville ha foretatt utlukingen med full konsekvens. To verdslige forelegg er nemlig blitt stående: til TB 6 og TA 5. De kan muligens ha blitt vurdert som mindre belastende. Ovenikjøpet virker det lite gjennomtenkt å vise til «den nest foregaaende» sangen, som i AS 3, når den tilviste faktisk har «sin egen Melodie».

Omfunksjonalisering av melodier til nye tekster kalles kontrafaktur (Jersild 1975: 70–71). Vi kjenner metoden fra konfirmasjoner og 50-årsdager. Hos Dass og andre 1600-talls-diktere dreier det seg ofte om en slags musikalsk «kristning» (jf. Nielsen 2010: 208). Verdslige uttrykk settes i åndelig tjeneste. Men det som hadde vært comme il faut tidligere i århundret, later til å bli sett på med større skepsis fremover mot århundreskiftet. Grunnen lå i en frykt for at effekten kunne bli parodisk eller lattervekkende, for at verdsligheten kunne underminere åndeligheten. Når dikterpresten som forelegg for FV 8, «Men frels os fra det Onde», viser til en sang med tittelen (eller førstelinjen) «Ha Ha Trundhiems piger», forstår vi problemet. «Det var midt i julenatt, tre konstabler tok meg fatt,» skrålte vi på vei hjem fra juletrefest på barneskolen. 1600-tallsdikterne valgte uansett ikke sjelden å ignorere parodieffekten, antakelig fordi de mest populære sangene hadde de beste forutsetningene for å nå dem som virkelig kunne trenge en åndelig sang eller to.

At Dass selv tok hensyn til den fortolkningsmessige effekten av melodiforeleggene, synes ganske opplagt. Leilighetsdiktet «Forskrækkelig Blodskam» skriver han – ikke tilfeldig – til melodi av «Vender om med Poenitense» (fra Cassubens salmebok, 1661). Slik blir det skrekkens eksempel diktet foreller om, musikalsk tilknyttet det moralske påbud som ligger implisitt i melodiforelegget. Og vi kan lett etablere en forbindelse mellom evangeliesangen «Der Jesus udi skibet ind» og forelegget «Hvem kan seigle foruden vind». I Katekismesangene finnes det flere, om enn ikke like slående, eksempler.

Da Kingo i 1674 utga første del av sitt Sjungekor, fant han det nødvendig å forsvare sin bruk av verdslige forelegg, selv om han egentlig bare slutter seg til en vel innarbeidet praksis. Vi forstår at normene har forandret seg (KSS: 3.7–8; jf. Schiørrings kommentar i KSS 7.16):

GUnstige og good-hjertede Læsere, lad det ey være dig underligt og urimeligt, at jeg haver sat disse Aandelige Morgen og Aften-Sange, tilliige med den Hellige og Høyopliuste Kong Davids Poenitentze-Psalmer, under nogle Melodier, som ellers af mange Siungis med forfængelig Ord: jeg haver dermed vildet giort de velklingende og behagelige Melodier saa meget mer Himmelske, og dit sind (om dig det befalder) dis mer Andeægtigt; at om du kand lade dig undertiden befalde, for en Melodies artigheds skyld, at gierne anhøre en Sang om Sodoma; du meget mere (om du est et ret Guds Barn) skulde lade dig behage, under selvsamme Melodie, at høre en sang om Zion. Jeg veed vel, at der ikke faa skal lade sig finde, som dette mit ringe Arbeidis spæde Foster skal vilde udqviste, fordi det ikke er overklæd med de gamle og brugelige Kirke-Sangis Toner. Men herudi haver jeg ikke vist at giøre mig nogens sær tanker til en Lou; besynderlig fordi jeg finder vore forfædre, som haver Digted og sammensat vore Kirke-Psalmer, at have brugt dend frihed, at de ikke have bundet sig til en to eller flere, men friit taget allehonde Melodier, end ogsaa af Lystige og Verdslige Toner, som mere end nok er beviisligt. Vil nogen sige at materien, for Melodiens vanskeligheds skyld, ikke vel skal kunde Læris, da er det kun Ord-Nisser til at kyvse Børn med. Vi finder udi vore Psalme-Bøger de vanskeligste Melodier over de slettiste Sange, de jeg ey nu, for viitløftigheds skyld, vil indføre; tilmed mange i vor tiid, ja for kort tiid, ere i Psalmebøgerne indførte, og nu i Kirkerne brugelige, som ere af Toner flux vanskeligere end disse, hvilke dog snart ere lærte og for ordenis Sundheds skyld, med Lyst antagne.

Her hevder han for det første ganske så ideelt at det å «kristne» en verdslig sang må regnes den til heder snarere enn forkleinelse. For det annet viser han til sine forgjengeres praksis, som innebar at også «Lystige og Verdslige» toner kunne brukes. Tittelen på hans egen bok, Aandelige Sjunge-Koor, er, nærmest til demonstrasjon, hentet fra Søren Terkelsens populære samling av hyrdedikt, Astree Siunge-Choer (1648–1654). Kingo kan med frimodighet hevde at hans praksis ikke strider mot Kirkens lære. Luthers og Resens (1628: upag [I3v]) advarsler mot «slemme Boleviser», «Løgnactige Kempedict» og «Borgestuufue Vijser» kan ikke uten videre sies å gjelde «kristnede» melodiforelegg.

Problemet tematiseres allerede hos Sthen, i Vandrebogen. Til forsvar for verdslige forelegg bruker han Kingos første argument, idet han hevder «At mand det onde til beste kand vende oc føre» (Sthen 1994: 172). Ellers synes noen av samtidens diktere å holde seg til de gamle kirkelige melodiene, mens andre ikke kvier seg synderlig for å bruke verdslige. Edvard Edvardsen, for eksempel, som etter all sannsynlighet var Dass' lærer på latinskolen i Bergen, og som pleide omgang med Dorothe Engelbretsdatter, lar 14 av 24 sanger i sin Guds Bolig hos Menniskene (1668) følge verdslige forelegg, det vil si over halvparten. Andre bruker verdslige forelegg i mindre grad: Peder Oluffsøn Svegning (Aurora eller Ny Morgenrøden, 1668), Johan Brunsmand (Den Siungende Himmel-Lyst, 1687), Peder Nielsøn Kiøge (Vandre-Bog udi Riim, 1692) og Elias Naur (Ny Strenge paa Davids Harpe, 1692). Jesper Rachløw opplyser i sin Taare-Perse (1684) om at han har «dristet» seg til å låne noen melodier fra Kingo og Dorothe Engelbretsdatter, men regner med at han i dette stykket har støtte av «Vel-Dømmende gemytter». Hos Dorothe Engelbretsdatter finnes ingen verdslige melodier.

Dass nøler ikke med å gå utenom den kirkelige eller åndelige sangtradisjonen. I Bibelsk visebok (1711) finnes det fire verdslige forelegg. Bare få år før trykkingen av Katekismesangene er de faktisk ikke blitt luket ut. Av de 73 evangeliesangene (1723) har omtrent 29 (40 prosent) verdslig forelegg i håndskriftet; tallet lar seg ikke bestemme nøyaktig fordi noen av de ukjente foreleggene ikke røper om de tilhører verdsligheten eller ei. I de første utgavene er flesteparten av de verdslige foreleggene blitt byttet ut med passende åndelige. Vi kan gjette på at Steen Wirtmand har hatt en finger med i spillet. Men likevel brukes i noen tilfelle – i alt åtte – formuleringen «egen Melodie». Et par verdslige forelegg får også stå, akkurat som i Katekismesangene.

Niels Schiørring presenterer i Det 16. og 17. århundredes verdslige visesang (1950) utførlige oversikter over de aktuelle dikternes bruk av melodiforelegg. Kommentarene til hver av Dass' 48 katekismesanger rommer opplysninger om de enkelte melodiforeleggenes opphav og bruk.

Et siste moment – om rytmen i sangene – skal nevnes til slutt. Det ser nemlig ut til at motstanden mot verdslige forelegg også kan ha en musikalsk side. Det reageres ikke bare på «forfengelig ord», men på «livlige» rytmer som kan vekke lysten til dans og det som verre er. De aller fleste tradisjonelle kirkemelodiene går i to-takt (jf. Holck 1925: 85). Blant Dass' katekismesanger finnes det 14 med innslag av trisyllabisk takt, og av dem har åtte verdslig forelegg. Nærmere undersøkelser av rytmens betydning i dansk-norsk åndelig sang på 1600- og 1700-tallet mangler, men Dianne Marie McMullen har skrevet opplysende om dette emnet med utgangspunkt i tyske forhold (McMullen 1997). Pietister og ortodokse lutheranere inntok forskjellige standpunkter i dette spørsmålet, hevder hun. De ortodokse brukte disyllabiske versemål – vers i jamber og trokéer, om vi skal bruke tidens egen terminologi. Pietistene, derimot, lot seg gjerne opplive av trisyllabiske takter – anapester og daktyler. Verdslige melodier, skriver McMullen, vekket lysten til dans og alt hva den medførte av hopp og sprang (Hüpffen og Springen). Både blant ortodokse og pietister tok man det for gitt at verdslige melodier var av djevelen og derfor måtte unngås, men overraskende nok opponerte ikke pietistene mot danserytmene. McMullen påpeker at August Hermann Francke selv opererte med et tydelig skille mellom kjønnslig dans på ball og dans av glede «for Guds ansikt». Denne distinksjonen synes å ha vært vel innarbeidet innenfor det tyske området. Sannsynligvis hadde den også gyldighet på den andre siden av grensen. Brochmand skriver om dette allerede i 1633, i en kommentar til det sjette bud. Han gir der flere bibelske eksempler på dans til Guds ære (Brochmand 1633: 2.62a–b). Petter Dass, som ellers fremstilles som en typisk ortodoks prest, fulgte altså på dette punkt en praksis som senere ble tatt opp av pietistene. Om hans uortodokse bruk av verdslige melodiforelegg og danserytmer kan ha skapt vansker i sensuren, diskuteres i kap. 1.2.

7. Katekismesangene i litteraturhistorien

7.1. Grunnleggeren J.S. Welhaven

Som genre har litteraturhistorien sitt opphav i nasjonsbyggingen. Det var først på 1800-tallet, da de europeiske nasjonalstatene for alvor vokste frem, at noen så det som maktpåliggende å gi en samlet historisk fremstilling av nasjonens litteratur. Så også i Norge. Når Albert Chr. Dass i fortalen til sin utgave av Nordlands Trompet så tidlig som i 1763 skriver at han ønsker å bidra til landets «Historia Literaria», får vi et forsvarsel om hva som skal komme. På 1760-tallet fantes det ennå ingen litteraturhistorieskriving, og den kunnskapen sønnesønnen tilbyr, benevnes med en lærd latinsk, ikke norsk betegnelse.

Den norske litteraturhistoriografiens historie begynner nesten hundre år etter Albert Chr. Dass, med Johan Sebastian Welhaven. I 1814 var en ny nasjonalstat blitt til, en nasjonalstat som søkte sin identitet i opposisjon til alt svensk og dansk, og det ikke minst ved hjelp av litteraturen. Den avgjørende impulsen kom i 1845, ovenfra, i form av en ny universitetslov (fundasrevisjonen av 1845). Denne loven åpnet for at studentene til «store philologicum» kunne erstatte studier i hebraisk med «Oldnorsk i Forening med Modersmaalets Literatur». Dermed opstod det for aller første gang et behov for undervisning i norsk litteratur ved Universitetet, og i denne situasjonen utpekte Johan Sebastian Welhaven seg som den fremste kandidaten til lærergjerningen. Ikke bare hadde han som ganske ung mann holdt offentlige forelesninger om «vort Sprogs skjønne Literaturs Historie» i et av Christianias fornemmere hoteller (Seip 2007: 181), han var også få år i forveien blitt ansatt som universitetslektor i filosofi (Collett 2011: 384–92). Studieåret 1847–1848 fikk han etter søknad fri fra undervisningen for å reise til København og samle stoff til noe så epokegjørende som en nasjonal litteraturhistorie (Seip 2007: 322). Men til tross for friåret i København ble Welhavens store plan aldri realisert annet enn i form av enkeltstudier. Den viktigste og best kjente av disse er utvilsomt den om Petter Dass, «Digteren fra Alstadhoug». I tidens terminologi kalles den «Afhandling»; vi ville nå heller bruke betegnelsen artikkel. Den stod på trykk i 1856, i Nordisk Universitet-Tidskrift, hvor Welhaven selv satt i redaksjonen.

Av tidligere omtaler hadde den unge filosof i realiteten bare to å bygge på: Albert Chr. Dass' lille biografi fra 1763 og litteraturprofessor Rasmus Nyerups kortfattede redegjørelse fra 1805 (Rahbek og Nyerup 1805). De fire hovedmomentene i Welhavens artikkel er like fullt hans egne: dikterens «Nationalitet», hans naturtalent, hans sangers monumentale uttrykk og deres umistelige verdi. Pionérens etterfølgere gjentar ham gjerne på hvert eneste punkt.

For det første trengte den nye nasjonallitteraturen en «far». Og for Welhaven gjør Dass definitivt nytten i så henseende, selv om det ikke er noe som tyder på at Dass oppfattet seg selv som noe annet enn en dansk undersått. Hans stil og hans språk er påfallende nasjonalt med sine «Synderligheder» (4.385), hevder Welhaven. I omtalen av de tre små bibelske eposene om henholdsvis Esther, Judith og Rut trekker litteraturhistorikeren linjen fra den gamle nordlandspresten til grekernes Homer og romernes Ennius (4.379). Peder Dass er Norges Homer, han presenteres som en «Sanger for Folket» (4.370). Også det andre momentet passer godt inn i tidens romantiske skole: Dikteren uttrykker seg ikke med lærdom, men med «Naivitet» (4.376). Hans diktergave er uslepet, av naturen. Faktisk kan det bare regnes som et fortrinn at «hans Ingenium saa ofte blot og bart kommer tilsyne» (4.388). For det tredje betegnes hans diktning som «storladen» (4.376): Ordene klinger mektig og monumentalt, med en poetisk kraft som savner sidestykke blant opphavsmannens samtidige. Som konklusjon kan Welhaven dermed fastslå at Petter Dass' verk må tilkjennes «uforanderligt Værd». I så fall kan det aldri falme. Høydepunktet finner han i den første av sangene til troens artikler, som overgår alt «i vor Literatur fra den Tidsalder og det Skriftslags» (4.376). «Men derfor synes det og paatide, at indtegne med bestemtere Mærker hans Navn og Forfattercharakter i vor Literaturhistorie» (4.390). Som sagt, så gjort.

Med Welhavens arbeid vekkes for alvor forestillingen om en norsk nasjonallitteratur, en kanon som siden har blitt beskrevet, fortolket og berømmet i en lang rekke litteraturhistoriske fremstillinger. På Welhavens initiativ omskapes Petter Dass' åndelige sanger fra andaktslitteratur til nasjonallitteratur. De skal ikke lenger synges til religiøs oppbyggelse, men til nasjonal bekreftelse og besinnelse.

Den første norske litteraturhistorien – en kortfattet fremstilling i ett bind – ble ikke realisert før i 1862. Unge Hans Olaf Hansen fant imidlertid ingen grunn til å lete etter det norske i det dansk-infiserte, derfor omtaler han da heller ingen litteratur fra før 1814. I 1866 forsøkte Lorentz Dietrichson å rette opp den mangelen, og slik innledes en lang rekke temmelig like litteraturhistoriske Dass-portretter. Poeten fremstilles som «helstøbt Digternatur» og «aandelig Folkedikter» (1866: 79). Katekismesangene utmerker seg med «Kraft i Skildringen og Frejdighed i Anskuelsen» (1866: 80).

I sin lange litteraturhistoriske innledning til Samlede Skrifter slutter Andreas Emil Eriksen seg til og nyanserer Welhavens nasjonale portrett. Til tross for at han må ha vært fullstendig klar over dikterprestens store utbredelse sør for Skagerak, utelukker han helt den delen av historien. Petter Dass ble som nasjonallitteraturens far angivelig «trykt, kjøbt, læst og sunget fra Nordkap til Lindesnes». Også verdidommen til Welhaven står ved lag: Hans katekismesanger «udholder Sammenligningen med de ypperste Skrifter, vor Literatur har at opvise» (SS 1.XLVII). Denne dommen gjentas ordrett av den neste litteraturhistorikeren, Henrik Jæger, ved århundreskiftet (Jæger 1896: 253). Kristian Elster berømmer i sin litteraturhistorie fra 1923 den andre katekismesangen Welhaven nevner spesielt, den første sangen til alterets sakramente. Han deler til og med Welhavens begeistring for særlig den siste strofen (Elster 1935: 192). Selv om vi ikke har bevart noe malt portrett som med sikkerhet kan sies å fremstille Petter Dass, har vi i det minste en litteraturhistorisk tradisjon som utmerker seg ved sin portrettlikhet.

I første halvdel av forrige århundre, etter unionsoppløsningen, er det ingen mangel på nasjonsbyggende omtaler av den gamle norske litteraturen. Men i tillegg til den nasjonale begeistringen gjør da etter hvert også en påfallende regional hevdelse seg gjeldende. Katekismesangene, skriver banksjef Elias Muribø til dikterens 300-årsjubileum i 1947, vant sin popularitet fordi «nordlendingen alltid har likt å synge». Som banksjef i Sandnessjøen hadde han vel en viss erfaring å bygge på. Ivrige sangere finnes det vel i flere landsdeler – og land. Men «på sildefjordene og på Lofothavet tonte diktene med en tyngde som bare nordlandske fiskere kan prestere,» hevder Muribø med krav om å bli trodd (1947: 40–41).

7.2 Mellommannen Gustav Jensen

Den litteraturhistoriske presentasjonen av Dass og hans katekismesanger kan, om aldri så uniform, likevel uten videre deles i to hovedtyper: én før og én etter Landstads reviderte salmebok (1926). Skillet ble først påpekt av Eivind Berggrav i 1947. Med Landstads reviderte fikk nemlig dikterpresten en ny rolle. Han var ikke lenger først og fremst å oppfatte som forfatteren av Nordlands Trompet, han ble nå «dikteren av Herre Gud, ditt dyre navn og ære» (Berggrav 1947: 385). En omtale av denne sangen har siden i praksis vært obligatorisk i litteraturhistorisk sammenheng. Utviklingen kan illustreres med en sammenligning av henholdsvis første og annen utgave av Francis Bulls innflytelsesrike litteraturhistorie. Forfatteren nevner i den første utgaven fra 1924 ingenting om annen sang til Fadervår («Herre Gud, ditt dyre navn og ære»). Bull følger bare Elster (1923), som følger Welhaven: «Indenfor norsk religiøs poesi er der ikke meget som når op mot det lille vers hvor Petter Dass har fundet inderligst uttryk for den tro som fyldte hans liv», det vil si den siste strofen av første sang til alterets sakramente (Bull 1924: 2.206). Men i den neste, reviderte utgaven (1958) av den samme litteraturhistorien, har Fadervår-sangen fått sin prominente plass: «[...] den 'reviderte salmebok' fra 1920-årene, som ellers møtte hård kritikk, inneholdt ett lykkelig funn fra gamle dager, en salme som ble manges trøst i okkupasjonstiden: Petter Dass's «Herre Gud! dit dyre Navn og Ære'» (Bull 1958: 2.207). Bull kaller de siterte strofene «majestetiske».

Mannen som brakte «Herre Gud, ditt dyre navn og ære» frem i lyset, het Gustav Jensen. Som stiftsprost i Kristiania fikk han i oppdrag å stå for revisjonen av Landstads gamle salmebok (1870). Jensen tok for seg annen sang til Fadervår og valgte ut tre av seksten strofer til salmebokbruk. Men ikke nok med det. I disse tre strofene byttet han ut både ord og hele verselinjer for å «sikre forståelsen». Jensens versjon ble en umiddelbar suksess. Salmen har i denne versjonen siden fungert både som skolepensum og varemerke for nasjonaldikteren (nærmere om Jensens arbeid i Haarberg 1998: 82–84).

Harald Beyer følger i sin litteraturhistorie fra 1937 opp med å legge særlig vekt på denne Petter Dass' såkalte lovsang, der dikterens fromhet, skriver han, når «det monumentale» (Beyer 1939: 112). Hans Midbøe setter i sin Petter Dass-biografi, som ble stående som den autoritative århundret ut, «Herre Gud, ditt dyre navn og ære» som overskrift over kapitlet om Katekismesangene (1947: 117). Den annen sang til Fadervår plasserer alle de 47 andre ettertrykkelig i skyggen.

7.3 Farvel til nasjonallitteraturen?

Hos Kjell Heggelund, som skrev kapitlet om Dass i den store seksbinds litteraturhistorien Edvard Beyer redigerte på 1970-tallet, kan den første sprekkdannelsen registreres. Riktignok gjentas portrettets obligatoriske ingredienser: Lovsangen omtales som «monumentaldiktet»; det rommer «en poesi som knapt noen annen religiøs dikter her i landet har nådd» (Holm-Olsen og Heggelund 1974: 1.434). Men samtidig sniker en historiserende tanke seg inn. Heggelund retter sine leseres oppmerksomhet mot tilblivelsens ytre betingelser: utenatlæring og leseferdighet (1974: 1.433). I det øyeblikk diktningen historiseres og forklares på bakgrunn av sin tilblivelse i historien, settes den kanoniske tidløsheten i umiddelbar fare.

Denne faren truer ikke hos Lars Roar Langslet, som i et av de utførligere Dass-portrettene, fra 1984, utroper «Herre Gud, ditt dyre navn og ære» til «den mektigste salmen vi har i hele vår rike salmediktning» (Langslet 1984: 16). Laila Akslens bok Norsk barokk (1997) rommer på sin side knapt noen panegyrikk. I hennes lesning av Dass' katekismesanger forsterkes den retoriske dimensjonen; den nasjonallitterære eller nasjonalistiske dimensjonen svekkes tilsvarende. Den til nå siste historiske fremstillingen av nasjonallitteraturen, Per Thomas Andersens, synes å ville forene de to posisjonene, Langslets og Akslens. Hos ham spiller lovsangen som man kunne vente seg, en hovedrolle. Litteraturhistorikeren lar en utførlig lesning av den annen sang til Fadervår utgjøre kjernen i fremstillingen. Dass' litteraturhistoriske nasjonalitet er likevel ikke lenger noen selvfølge, tvert imot: «Han er neppe nasjonal. Nordlandsk barokk er ikke attenfjortensk» (2001: 115). En historiserende årsaksforklaring svekker den tradisjonelle oppfatningen ytterligere. Her forklares dikterprestens katekismesanger som «pedagogikk» – ikke poesi – og bruken av dem ses i lys av leseferdigheten blant folk flest. Slik underkastes det tradisjonelle portrettet av Petter Dass hos Andersen grundig revisjon, men det uten at den høye vurderingen anfektes: «Det litteraturhistoriske budskap er at dette er stor diktning» (2001: 121).

I Hanne Lauvstads doktoravhandling om Nordlands Trompet og Kåre Hansens ned-fra-pidestallen-biografi, begge fra 2006, tas skrittet resolutt ut av den etablerte, litteraturhistoriske forståelsesrammen. Lauvstad leser dikterprestens topografiske dikt «historisk-kritisk», på bakgrunn av den klassiske retorikken og dikttekstens historiske forutsetninger. Hansen måler mannen og verket opp mot tidens krav – vår tids, vel å merke, ikke mannens. Slik peker de begge på veier ut av nasjonalromantikken, om enn i stikk motsatt retning. Lauvstad tangerer bare så vidt dikterens katekismesanger, men hun distanserer seg generelt fra den nasjonalromantiske fortolkningsrammen: den som forutsetter at meningen med verket (Nordlands Trompet) er «å bygge nasjonen og skildre og identifisere seg med lokalbefolkningens hverdag» (2006: 24). For henne som filolog og hermeneutiker blir det om å gjøre å forklare og fortolke verket på dets egne historiske premisser. Hansen trekker på sin side frem mange nye og opplysende kilder til Dass' biografi. Disse bruker han for alt de er verdt – og enda litt til – for å knuse det nasjonalromantiske bildet. Hans fortolkning av tekstene, som sangen til det fjerde bud (2006: 291–306), har som mål å diskreditere dikteren (og mennesket) i den grad at han ikke lenger kan brukes som nasjonal eller regional åndshøvding. Den kanoniserte helten mister sin hevdvunne status og fremstår som antikvert svovelpredikant og barnemishandler. Femti strofer om å hedre sin far og sin mor? Dette «kan i seg selv være med på å stille spørsmål om hans rolle som folkeopplyser og pedagog,» skriver Hansen med tilkjempet ro (2006: 292; jf. Haarberg 2008). Svaret på spørsmålet gir seg selv: en svovelpredikant fra 1600-tallet har ingenting å si opplyste mennesker 300 år senere.

Men historikerens oppgave – og filologens – må ikke den være å forstå fortiden, samfunnet så vel som enkeltmenneskene? Den kan i alle fall ikke gå ut på å avsi moralske dommer på grunnlag av idealer som ikke var tidens egne. Om – og hvor lenge – Petter Dass har en rolle å spille i norsk litteratur, kan derfor bare tiden vise.

8. Språket

8.1 Rettskrivningen på 1600- og 1700-tallet

Språket i Petter Dass' dikt og sanger befinner seg i grenselandet mellom «eldre» og «yngre nydansk». Det ligger moderne dansk og norsk så pass fjernt at mange vil miste motet med det samme og dermed la dikterpresten seile sin egen sjø (hvis han da ikke skulle stå på et obligatorisk pensum). Dette avsnittet tilbyr førstehjelp, det vil si en oversikt over noen viktige trekk ved dansk språk omkring år 1700 hva angår ortografi/rettskrivning (8.2), syntaks/setningskonstruksjon (8.3), morfologi/formverk (8.4) og leksikon/ordforråd (8.5). En bred innføring i Petter Dass' språk finnes hos Alfred Jakobsen (1952). Hans bok rommer også en ordliste over «særnorske» ord eller eventuelt ord med særnorsk form. Standardverket om dansk språk på Dass' tid er Peter Skautrups Det danske sprogs historie i fem bind, særlig kap. 6 (bd 2, 1947), «Den lærde tid (1600–1700)». D.A. Seips språklige redegjørelse i innledningen til sin utgave av dikterprestens evangeliesanger (1960) vil også på noen punkter kunne supplere den følgende fremstillingen. Seip er, i likhet med Jakobsen, spesielt på jakt etter norske og dialektale uttrykk i dikterprestens språk.

8.2 Ortografi

Språket på 1600- og 1700-tallet var ikke underlagt den type normering vi kjenner fra vår egen tid. Dette betyr at man som leser av dikterprestens vers må være forberedt på å takle inkonsekvens på flere plan, men særlig gjør dette seg gjeldende i ortografien. Samme ord kan være stavet på ulik måte selv om forekomstene følger tett på hverandre: «Edle» (Ded.fam. 9) følges kort etter av «Ædle» (14); «Kaarset» heter det ett sted (FV 8.7.1), men «Kors» i strofen etter (8.1). Og pronomenet den staves med og uten -d i samme vers: «Den Hand refser, dend elsker Hand» (FV 8.6.5). Lovtekster og bibelutgaver bidro riktignok til normering, men samtidig fulgte den enkelte boktrykker (og setter) sin egen mer tilfeldige praksis. Samme bok utgitt samme år hos to forskjellige boktrykkere kan derfor fremvise flere forskjeller hva angår rettskrivning og tegnsetting.

En annen viktig forutsetning ligger i det faktum at rettskrivningen fulgte ulike konvensjoner i henholdsvis (hånd)skrift og trykk. En setter ville dermed alltid måtte «oversette» et håndskrevet forelegg til trykkets krav. Av dette følger at den teksten vi leser i førsteutgaven, ikke er dikterens i minste detalj. Den er også boktrykkerens, Ove Lynovs. Dikterens egen ortografi, som finnes bevart i noen få brev og i leilighetsdiktet «Alle gamle lappaliers begrafvelse» (SV 1.282, se også forsatsen), er nærmere beskrevet av hans biograf, Hans Midbøe (1942; jf. Jakobsen 1952: 10–11). Også Drammens-manuskriptet, ført i pennen av dikterens svoger og kapellan Steen Wirtmand, bevarer opphavsmannens egen rettskrivning.

Førsteutgavens tekst, som ligger til grunn for den foreliggende utgaven, følger en rettskrivningspraksis som blant annet innebærer følgende:

A. Stor bokstav (versal)

- Stor bokstav markerer temmelig konsekvent substantiver og substantiverte adjektiver, som «Got» (AS 3.25.8). Når to substantiver koples sammen med bindestrek, får ofte bare det første stor forbokstav, som «Kind-tænder» (TA 3.11.2).

- Hver ny verslinje innledes konsekvent med stor bokstav. Ny sang innledes noen ganger av to store bokstaver (initial pluss versal): «EN Gud» (DS 2.1.1).

- Store bokstaver brukes dessuten til å markere respekt for det hellige, som for eksempel Guds navn, og da nøyer man seg ikke med én, men bruker to, tre eller flere: «HErren vor GUd» (HT 7.1.3), «JESU» (DS. 1.35.7) og «HERRE» (FV 8.10.2). Pronomen som viser til guddommen, kan òg få stor forbokstav, som «Hand» (FV 7.5.2). Det samme gjelder adjektivetet «Hellig» (TA 4.3.5) og treenighetens tall: «Tre» (TA 2.4.3).

- I pronomener markerer stor bokstav høflig tiltale: «I» (dere) (AS 3.26.1) og «Jers» (deres) (AS 3.26.3, jf. 25.1).

B. Apokope (bortfall av utlydende -e)

- Bortfallet av -e i slutten av et ord er dels et talespråklig trekk, dels et resultat av versemålets krav. Markering av bortfallet med apostrof forekommer sporadisk; som oftest mangler apostrofen: «Mistroend'» (TB 2.5.4), «rød» (TB 2.6.3).

- Muntlige, apokoperte former må i en del tilfelle regnes som det normale også i skriftspråket, eller som sideformer. Det gjelder trestavelsesord: «brusend» (TA 1.17.4), adjektiver på -ig: «forgjengelig» (TB 1.9.3) og adverber som «ingenlund» (TB 2.2.2) og «dissverr» (TB 2.3.4).

- Når verstakten krever det, kan i tillegg en vokal inne i et ord falle bort (synkope), som i TA 2.17.2, der høyest elskede bokstaveres «Høyst-elskt».

C. Sær- og sammenskriving av ord

- Ekte sammensatte verb skrives ofte i to ord: «fra besnære» (TB 9.12.3).

- Sammensatte ord særskrives ofte: «Livs Tid» (TB 3.4.10). Bruken av bindestrek synes noe vilkårlig.

- Det nektende prefikset u- følges helst av bindestrek: «u-muelig» (FV 1.13.4).

- Konstruksjonen for pluss adjektiv skrives som oftest i ett: «alt forlet» (TB 7.12.4).

D. Vokaler

- Lang vokal markeres i mange tilfelle ved dobbeltskriving: «Steen» (TB 1.4.1), «Huus» (TA 2.21.8), «viisis» (TA 2.22.2). Lang o skrives vanligvis oe: «foer» (FV 7.2.4), men oo forekommer også: «Sool» (TB 3.7.8). Lang y skrives gjerne iu: «Liud» (TA 1.17.2). Lang a skrives enten med enkel vokal: «var» (TA 1.20.2) eller med dobbel: «vaar» (TA 6.2.2). Lang u skrives undertiden også ue: «mueligt» (TB 5.25.1). Lang å skrives med aa: «slaar» (TB 1.2.1), med ae: «slaer» (TB 3.11.5), med aae (FV 1.5.1) eller med o: «vor» (TB 2.13.3). I uttalen kan vi registrere historisk veksling mellom lang a og lang å. På Dass' tid rimes ofte var på Faar.

- Med hensyn til de korte vokalene kan vi merke oss at i av og til brukes for e: «it» (TA 3.10.2); ø veksler med y og åpner for ordspill som i TB 3.9.6: «Synde-Dag» (dvs. søndag).

E. Konsonanter

- Lang k skrives ofte ck: «tacket» (AS 2.2.5), men like ofte med kk: «takke» (TA 7.34.3)

- Den frekvente konjunksjonen og skrives på flere måter: «og» (TB 5.1.3), «oc» (TB 5.19.8), «ock» (DS 2.18.1), «och» (FV 9.21.5), «ok» (AS 1.13.3) og «ogk» (TA 1.9.2).

- I noen hyppig forekommende ord står -nd i utlyd (i analogi med f.eks. «Vand»), selv når det ikke finnes historisk grunnlag for det: «hand» (TA 7.40.2) og «dend» (TA 1.31.4).

- Der moderne dansk og norsk har v, er rettskrivningspraksis varierende. I 1715Lyn skrives «self» (AS 2.9.5) og «selv» (AS 2.29.5), «blifver» (TA 1.31.5) og «bliver» (TA 1.33.5) uten konsekvens. Foran t skrives både enkel og dobbel f: «Skriften» (AS 2.15.4) og «skrifftens» (TB 6.21.2).

- Der moderne dansk og norsk har henholdsvis g-/k- og gj-/kj-, brukes som regel gi-/ki-: «giøre» (HT 1.1.6) og «Kiærlighed» (HT 12.1.3).

8.3 Syntaks

- At kan i visse tilfelle utelates der man i moderne norsk ikke ville kunne gjøre det: «Nogle spør: hvor kand det skee,/ Mand HErrens Blod kand drikke?» (at man kan drikke Herrens blod) (AS 2.11.2).

- At uttrykker ofte enten følge eller hensikt i tilfeller der moderne språk ville hatt henholdsvis slik at eller for at: «GUds Ord og Aand, som giør/ Troen fast og sikker,/ At den ikke vrikker (TA 2.26.8); «Tænck ey, O Synder,/ Sabbathen er bered,/ At du paa Hiynder/ Skal ikkun sidde ned» (TB 3.6.1–3).

- At kan i visse tilfelle også brukes istedenfor «som»: «Den samme Krop at JEsus fik» (AS 1.20.1).

- I visse tilfeller kan subjunksjonen som sløyfes der det ikke ville være mulig å sløyfe den 300 år senere: «Det Siælen giører glad» (det som gjør sjelen glad) (TB 3.3.4); «os end kand reste» (som enn kan gjenstå for oss) (TB 5.28.7).

8.4 Morfologi

- Flertall ender ikke sjelden på -er, både i intetkjønn og hankjønn (felleskjønn), selv om det normale vil være -e: «Bjerger og Dale» (TA 7.21.4), «Tungemaaler» (TA 8.28.3), «Himler» (FV 2.5.3). I de fleste av disse tilfellene spiller etter alt å dømme hensynet til rimet inn.

- Genitiv uttrykkes i bestemt form ikke sjelden med endelse lagt til stammen av ordet i tillegg til den vanlige genitivsmarkeringen som følger den etterhengte bestemte artikkelen. Denne formen brukes gjerne emfatisk (med særlig ettertrykk) og illevarslende: «Dødsens Port» (TB 10.3.5); «Mørkhedsens onde Magt» (TA 4.11.1).

- Greske (gresk-hebraiske) og latinske navn får kasusbøyning også på dansk: «Christe» (vok., TA 5.15.1), «Christum» (akk., TA 5.9.6), «Christi» (gen., TA 7.16.1), «Christo» (dat., HT 8.6.3), «Christo» (abl., TA 2.19.1).

- Adjektiv mangler ofte -t i intetkjønn: «Intet graadig Beest paa Jorden/ Er saa slem» (TB 7.41.1–2).

- Adjektiv på -ig mangler ofte bøyningsendelse i bestemt form: «Faaret hos den fattig Mand» (TilBogen 119).

- Eldre akkusativbøyning av adjektiv forekommer ikke sjelden (med en viss poetisk virkning), såkalt folkevisestil: «paa salten Vand» (TB 3.21.2).

- Perfektum partisipp på -en får normalt ikke flertallsbøyning: «de var omskaaren» (DS 1.13.2).

- Presens partisipp på -endes (el. -endis) konkurrerer med formen -ende: «rasendes» (TB 5.15.4), men «bævende» (FV 4.9.5). Ingen betydningsforskjell.

- Eldre personbøyning av verb i 2. pers. konkurrerer med former uten personbøyning: «kandst» (TB 1.2.2) og «kand» (TB 3.21.4); «est» (TB 3.21.1) og «er» (TB 4.39.4); «togst» (TA 4.20.3) og «tog» (TA 4.19.4).

- Flertallsbøyning brukes sporadisk på verb, som i presens av være: «ere» (TB 1.9.1), men «er» (1.9.3). Inkonsekvensen er ofte påfallende: «Vi Siunger og bekiende» (FV 9.1.3). Hensynet til rimet spiller gjerne inn.

- Merk at skriveformene kunne, skulle og ville normalt er å oppfatte som presens flertall (kand, skal og vil). Skriveformene kunde, skulde og vilde må normalt oppfattes som preteritum (evt med konjunktivisk funksjon): «Skulle GUds Træer ey knoppis» (TA 11.7.3), men «Skulde jeg forskiudis plat» (TA 10.26.1).

- Imperativ har flertallsbøyning: «Priiser derfor HErren» (TA 2.38.1).

- Konjunktiv brukes fritt produktivt: «Hvad som er u-gudeligt fordrive!» (FV 2.16.2), i dette tilfellet med oppfordrende betydning.

- Synkoperte former konkurrerer ofte med fulle: «blîr» (TB 7.8.3) og «bliver» (HT 5.7.5). Det samme gjelder andre kortformer: «bær» (FV 1.1.4) og «forebærer» (TB 7.41.6).

- Korte pronomenformer konkurrerer med (eldre) lange: «dennem» (AS 3.30.7) og «dem» (AS 2.2.6); «hannem» (FV 5.27.3) og «ham» (FV 5.34.7).

- Ikke sjelden brukes hunkjønnspronomen (hun) der vi hadde ventet det kjønnsnøytrale den/det. I slike tilfelle dreier det seg som regel om et abstrakt som personifiseres: «[...] Syndens Levning boer/ I vort Kiød hin kaade/ Hun ey slet aflader» (DS 1.15.3–5).

8.5 Leksikon

- Substantiv har ofte et annet kjønn enn vi er vant til i moderne språkbruk: «Din Sinds» (TB 3.22.9); «min Skiold» (FV 1.9.4).

- Nomina agentis på -ere konkurrerer med den nyere formen på -er: «Mordere» (TB 5.2.4) og «Morder» (TB 9.9.6).

- Pronomenformene Jer/Jers konkurrerer med Eder/Eders: «Eders» (AS 1.4.3) og «Jers» (AS 3.26.3), og det uten tydelig forskjell i stilnivå.

- I noen tilfelle brukes sin der vi hadde ventet hans el. deres: «Hvor ved Christus fæster/ Kirken, og i os vil boe/ Som sin værdig Giæster» (TA 2.21.4); « Told til dem, der Tolden tar,/ Giører hver sin Ære» (HT 4.2.3–4). Tilsvarende brukes det refleksive sig for ham: «Udi fuld Tillid hand troer/ Forladelse og Naade,/ Og at JEsus i sig boer» (AS 3.11.1–3).

- Fire forskjellige avledninger brukes til dannelsen av adverber, uten betydningsforskjell: -(e)lig, -(e)ligt, -(e)lige og -(e)ligen: «forfængelig» (TB 2.2.3), «u siunligt» (DS 2.5.4), «visselige» (AS 3.18.2), «siunligen» (TA 7.9.4).

- Som subjunksjon brukes ofte der istedenfor da: «Men der Staven blev en Orm/ Og paatog sig Slangens Form/ Flydde hand, som for en Storm.»

9. De overleverte tekstene

9.1 Håndskrifter

I de bevarte håndskriftene har vi Dass' sanger i tidlige versjoner. De tre store, tilnærmet fullstendige håndskriftene inneholder den versjonen han i 1698 sendte til bedømmelse hos biskopen. Førsteutgaven 17 år senere gjengir en revidert versjon av den opprinnelige. Vi kan gå ut fra at det var dikteren selv som stod for endringene i tiden mellom 1698 og 1707, det året han døde. Endringene han foretok, faller i to hovedkategorier: For det første har han erstattet latinske fremmedord med hjemlige alternativer, for det annet har han noen steder dempet uttrykket. Han har valgt mindre «drastiske» ord.

Uviljen mot fremmedord kan vi òg studere i overleveringen av Nordlands Trompet og Evangeliesangene. Likevel er det ikke grunnlag for å hevde at dikterpresten på dette området står for noe nyskapende eller originalt. Tendensen gjelder generelt på 1600-tallet. Med sin Buch von der Deutschen Poeterey bidro Martin Opitz i 1624 til å reformere det tyske dikterspråket – og verslæren. Han tar eksplisitt til orde for at latinske fremmedord bør unngås «wegen reinligkeit» (Opitz 1978: 377). Siden følger man opp i Danmark med å reservere seg også mot tyske fremmedord. «Vi har tysket så lenge,» skriver Hans Mikkelsen Ravn i 1646, «at vi er blevet halve tyskere, og nu er man ej nøjet dermed, men vil oven i købet flikke dette blandingssprog med franske gloser» (sitert etter Sktr 2.309). Vårt språk er «saa sygt», hevder Peder Syv (1633), «at det næppe uden ved stærk lægedom, nemlig ved brænden og afskæren kand til rete hielpes» (Syv 1915: 143). Kingo slutter seg til i forordene til begge de to delene av Sjungekoret. På denne bakgrunn kan man saktens spørre seg om det ligger en form for nasjonalisme i kim i dette språklige standpunktet. En bok som Peder Syvs Nogle Betænkninger om det cimbriske Sprog kan tyde på det, men samtidig skal vi også merke oss en annen og høyst pragmatisk begrunnelse for den puristiske praksisen. Johan Brunsmand skriver i fortalen til Den Siungende Himmel-Lyst (1687) at fremmedordene bør unngås rett og slett fordi de «kand og gandske ikke forstaaes aff den gemene Almue» (jf. Syv 1915: 148). En uforståelig forkynnelse har ikke noe for seg. At Dass utover dette ville bestrebe seg på å gjøre språket mer norsk, er det ingenting som tyder på (Jakobsen 1952: 18–22).

Den andre tendensen i endringene, avdempingen av uttrykket, kan tyde på at folkelige kraftuttrykk, som heller ikke er uvanlige i 1600-tallets åndelige diktning, ikke lenger ble ansett som helt stuerene. Elias Naur stiller riktignok ofte Petter Dass i skyggen på dette området; han skrev sine dikt på samme tid som Nordlands-presten (jf Brask i Naur 1973: 2.203). I «Herre Gud, ditt dyre navn og ære» (FV 2) bytter Dass ut følgende strofe: «Satan Sielf for Herren Ned schal falde/ dog det er ham til fortred och galde/ Lad ham med sine kon giøe och grine/ de schal dog huine med frygt och Pine/ paakalde.» Uttrykket her påkaller knapt oppmerksomheten for sin folkelighet, men fremstillingen av de fortaptes desperate bønn, til akkompagenment av Djevelens demoniske latter, ser ut til å ha blitt oppfattet som for sterk eller «drastisk». Ikke desto mindre blir diktere som Naur og Dass, til forskjell fra de fleste av deres samtidige, ennå i en viss utstrekning lest og studert. Det dramatiske uttrykket bidrar ganske sikkert til at livskraften ennå kommer til uttrykk i tekstene deres. Kanskje skal vi være takknemlige for at Dass ikke gjorde flere endringer av denne typen.

D – Drammens-manuskriptet

Håndskriftet har siden 2007 vært i Petter Dass-museets eie. Denne avskriften ble offentlig kjent så sent som i 2002 (Haarberg 2003): en liten skinnbok ca 15,7 x 10 cm i oktavformat, som brukt- og antikvitetshandleren Ivar Watnås i Drammen hadde funnet i et dødsbo i Oslo en ti års tid før, uten å vite hva slags bok det var han hadde fått tak i. Året 1698 (i speilvendte romertall) fremkom ved hjelp av Nasjonalbibliotekets konservatorer og infrarødt lys på det første bladet som var limt fast til permen. Tittelbladet, nå tapt, må ha smittet av før blekket var tørt. Årstallet lar seg så vidt lese; annen tekst ikke. På en ledig plass innledningsvis har eieren i 1775 etter alt å dømme regnet ut bokens alder – 77 år – ved å trekke 1698 fra 1775. Dette lille notatet vitner om at dateringen av avskriften på det tidspunktet ennå var intakt. Sammenligner man med håndskriften i Steen Wirtmands autobiografiske meddelelser (KB Thott 563 8vo), synes manuskriptet å være ført i pennen av nettopp ham. Leilighetsdiktet «Krigen i Vigen» (SV 1.338), bevart i en avskrift ved Nasjonalbiblioteket i Oslo (NBO Ms 4° 479: 1R), foreligger etter det jeg kan se, i samme hånd. Drammens-manuskriptet inneholder faktisk ingen opplagte feil eller misforståelser og er dermed til god hjelp hver gang man kommer i stuss over førsteutgavens tekst. Det gjengir verket i dets første kjente versjon. Teksten i den trykte boken avviker altså fra håndskriftets tekst på flere punkter. Den mest omfattende tilblivelsesvarianten ligger i AS 3. Dessuten er HT 10 tapt: Ett blad (s. 370–71) er revet ut. Heller ikke æresversene fra Anders Dass og Steen Wirtmand finnes gjengitt i håndskriftet. Dedikasjonene innledningsvis står der, men bare de siste versene av diktet til Peder Jespersen kan ennå leses – om enn i en noe annen versjon enn den vi kjenner. To blader ser ut til å være revet ut, deretter renskåret. Det redegjøres for avvikene i det kritiske apparatet.

Avskriftens vei fra Alstahaug til Drammen lar seg ikke uten videre rekonstruere. En eier på slutten av 1700-tallet, Anders Andersen Gjerdeth/Giærde/Høybe-Giærde, har skrevet sitt navn på ledig plass noen steder; han later til å ha kjøpt håndskriftboken av en «Jo øvinsen» i 1773. Hans sønn, skolemester Ravald Andersen Gierdeth, har etter alt å dømme arvet boken etter ham. Gjerde-navnet stammer fra Bolsøy i Møre og Romsdal, nå innlemmet i Molde kommune. «Rasmus O(?). 1825» og «A. Lund, Kristiania 1911», har også skrevet sitt navn i boken. På bakre forsats står – med annen hånd – en liste over 51 rettelser, dvs. referanser til sider med rettelser, hvorav tre er overstrøket. Inne i teksten står så et kors i margen utenfor det aktuelle verset, eventuelt en loddrett strek. Vi har åpenbart med en kollasjonist å gjøre, antakelig en som har sammenlignet med en trykt utgave. Likevel er slett ikke alle avvik fra førsteutgaven registrert.

Den gotiske håndskriften er jevn og tydelig. Sidene er paginert (f.o.m. TB 1) øverst i det ytre hjørnet og teksten gjennomgående innrammet med en tydelig trukket strek. Vi kan gå ut fra at teksten er skrevet før arkene ble falset, bundet og skåret til. Dedikasjonen til familien gjenspeiler en situasjon som ville ha vært ukorrekt etter 1701: Det året døde nemlig dedikaten Benjamin Dass.

O – Oslo-manuskriptet

Dette håndskriftet befinner seg i Nasjonalbiblioteket i Oslo (Ms 8° 1501). Det gjengir teksten i samme versjon som Drammens-manuskriptet. Men i dette tilfellet er det snakk om en brukeravskrift; bare selve katekismesangene har hatt interesse for avskriveren, Daniel Engelhardt (1638–1733) på Grutseter (under Løkken verk). I 1705 foretok han denne avskriften som en gave til sin halvsøster Dorothea Elisabeth With. Gaven er datert 12. juni. Albert Angel, halvbror av Rebecca, som Anders Dass var blitt «copuleret» med året før, hadde rett og slett kjøpt Grutseter i 1705. Heri ligger en mulig forklaring på hvordan Engelhardt kan ha fått sitt forelegg i hende. En inskripsjon av en viss Peder Halvorsen Kjerviig opplyser at han kjøpte boken i 1830 av «R.A. Hierdit». Det må være samme mann som eide Drammens-manuskriptet, den nevnte Ravald Andersen Gjerde på Bolsøya utenfor Molde. Av dette følger likevel ikke uten videre at D har vært forelegg for O, men vi kan på bakgrunn av Ravald Andersen Gjerdes eierskap i alle fall etablere en ytre forbindelse mellom de to avskriftene.

De seks første budene er skrevet uten tegnsetting. Noen av sangene har dessuten en annen versdeling enn D. I strofer med innrim deles verset ved innrimet, slik at det blir stående som enderim (TA 6, FV 1, FV 2, DS 1, HT 1, HT 3, HT 6 og HT 10). Skriveren gjør av og til feil, særlig i fremmedord. Det kan tyde på at avskriften er gjort etter diktat.

T – Trondheims-manuskriptet

Håndskriftet eies av Gunnerus-biblioteket i Trondheim (Ms 162): en liten skinnbok i duodes-format. Boken har tilhørt antikvitetshandler O. Bangfil i Trondheim (jf. brev innlagt i boken), som lånte den ut til Eriksen. Antikvitetshandleren hadde kommet over den i Brønnøysund, etter det han selv opplyser i et brev til utgiveren (bevart blant Eriksens etterlatte papirer, Byarkivet i Stavanger, privatarkiv nr 110, boks IX Dassiana).

Før den første katekismesangen står åtte sider (et oktavark) med kateketiske spørsmål og svar («Catecismus Eenfoldige Spørsmaal»). Avskriften omfatter ingen dedikasjoner eller æresvers. Boken mangler tittelside, og autors navn er overhodet ikke nevnt. Den gir heller ingen særlige holdepunkter for en nærmere datering. Men teksten følger i det vesentlige den versjonen vi har bevart i D og O. Dermed kan den neppe være særlig mye yngre enn den første trykte utgaven. Denne vurderingen støttes av ortografien, som ligger nær Dass' egen (jf. Midbøe 1942). Avskriften ser ut til å ha vært et samarbeidsprosjekt mellom i hvert fall to skrivere. En nøktern hånd veksler med en mer forsirende. Avskriften er foretatt uten bruk av skilletegn, og fremmedordene er ofte forvansket på en måte som røper en ulærd skriver (som eventuelt skriver etter diktat). Teksten røper heller ingen sans for skandering. Apokope forkommer sjelden der en slik ville ha gjort nytte for seg, og fulle verbformer brukes der takten forutsetter en kortform. Avskriften slutter med DS 2; de siste 14 (15) sangene mangler altså. Skriveren ser imidlertid ut til å ha planlagt å slutte her, etter de to sangene til dåpen. Til avslutning står nemlig: «Ende/ Gud os sin Naade sende».

K – «Peder Dassis Lovsang»

Avskrift i Det Kongelige Bibliotek, København (KB Add 247a 4to). Denne lovsangen er en kortere, ti-strofers, versjon av FV 2 («Herre Gud, ditt dyre navn og ære»). Avskriften stammer fra Frederik Rostgaards (1671–1745) samling. Ved hans død overtok Universitetsbiblioteket i København blant annet en omfattende manuskriptsamling omfattende 524 numre og 762 paginerte sider. Håndskriftene bærer preg av å ha blitt ført i pennen av profesjonelle skrivere. Først står dikt av Tøger Reenberg; «Norlands Beschrivelse» kommer som det første i rekken av Dass-dikt på s. 321–400. Deretter følger dikt av Dorothe Engelbretsdatter, leilighetsdikt av Petter Dass og så, på s. 423–25, «Peder Dassis Lovsang». Siste del av samlingen rommer flere dikt av både Dorothe Engelbretsdatter og Petter Dass, dessuten andre dikt med tilknytning til Norge. Tekstene er bare unntaksvis datert. Hvis det medfører riktighet at den islandske dikteren Stefán Ólafssons «Melodia» er en gjendiktning av Dass' lovsang, noe mye tyder på (Eggertsdóttir og Haarberg 2010), må den ha blitt til før 1688, Stefán Ólafssons dødsår. Teksten, som er identisk med den vi har i C, gjengis in extenso i det kritiske apparatet.

C – «Peder Dasses Lovsang»

Avskrift i Det Kongelige Bibliotek, København (KB Add 167 fol), i praksis identisk med K: en ti-strofers versjon av FV 2 («Herre Gud, ditt dyre navn og ære»). Folianten teksten står gjengitt i, er svær; den omfatter i alt 1460 paginerte sider. Den ble donert Universitetsbiblioteket i København i 1838 av hoffbyggmester Christian Bernhard Hornbech, som hadde kjøpt den på auksjon. Innholdet spriker. Her er gjengitt materiale fra krigen mellom Danmark og Sverige ca 1715 og mange dikt av ulikt opphav. «Nordlands Beskrivelse af Pet. Dass» står på s. 384 ff., men før det, på s. 381–82, «Peder Dasses Lovsang». Teksten, som altså i det alt vesentlige tilsvarer den vi har i K, står gjengitt in extenso i det kritiske apparatet.

N – «En Vise Componeret af Her Petter Dass»

Avskriften eies av Gunnerus-biblioteket, Trondheim (Mskr. 8vo 527). Det dreier seg om en åtte-strofers versjon av FV 2 («Herre Gud, ditt dyre navn og ære») i en oktav omfattende «Kunsterige Danske Vers». Redaktøren og boksamleren (senere universitetsbibliotekaren) Paul Botten Hansen kjøpte den på auksjon i 1858 «efter Organist Tellefsen». Også denne boken inneholder en avskrift av «Peder Dasses Beskrivelse over Nordland»; jf. brev i Eriksens arkiv (boks X, mappe 3, Byarkivet i Stavanger). «En Vise Componeret af Her Petter Dass» står på s. 61 f. Strofene kommer hulter til bulter i forhold til både de andre avskriftene og førsteutgavens versjon. De avviker også i oppsettet. Sannsynligheten taler for at det er nedskrevet etter hukommelsen. Teksten gjengis i sin helhet i det kritiske apparatet.

A – tapt håndskrift

Det håndskriftet Eriksen i Dassiana (s. 106) kaller A, er en visebok i oktavformat, ført i pennen omkring 1720 av tre eller fire forskjellige skrivere. Boken inneholder hele 86 viser av diktere som Samuel Olsen Bruun, Iver Brinck, Marcus Volqvartz og Petter Dass, av sistnevnte ikke mindre enn 16 dikt og sanger. Dette håndskriftet later til å være tapt. Seip kunne heller ikke finne det da han utga Viser og Rim (Dass 1980: 271). Eriksen oppgir imidlertid noen få varianter til de tre første budsangene, som inngår i håndskriftet, i Dassiana (1891: 126–27), og disse er tatt med her, i det kritiske apparatet. A gjenspeiler i all hovedsak den samme versjon av verket som D, O og T.

9.2 Trykte utgaver

Nedenfor følger en oversikt over utgaver registrert pr 15. desember 2012. I alt omfatter oversikten 54 utgaver fra perioden 1715–1997: 45 fra 1700-tallet, åtte fra 1800-tallet og tre fra 1900-tallet. Boken har blitt utgitt i seks byer, hvorav to danske og fire norske. Minst 18 boktrykkere har vært i sving, hvorav tolv på 1700-tallet.

Fortegnelsen er basert på systematiske undersøkelser av de foreliggende eksemplarene ved alle de store bibliotekene i Skandinavia. Utenfor Skandinavia har søkene helst fulgt innfallsmetoden. Desto morsommere er det da når eksemplarer dukker opp langt av lei, som for eksempel i det norske Minnesota.

I tillegg til bibliotekene eier norske og danske museer et anselig antall eksemplarer. Flere av museene har imidlertid aldri fått katalogisert sine boksamlinger, og det har i noen tilfelle budt på ekstra utfordringer. Jeg har ikke saumfart hvert eneste museum sør og nord for Skagerak, men har i alle fall dekket amts- og fylkesmuseene, pluss noen til, på mistanke eller etter tips.

De aller fleste undersøkte eksemplarene har jeg selv holdt i hendene, men når den geografiske avstanden har vært stor, har jeg i noen tilfelle fått hjelp av beredvillig museums- og bibliotekspersonale med telefoniske beskrivelser, fotokopier eller scannede filer.

Det refereres nedenfor til tidligere bibliografiske oversikter: til Bibliotheca Norvegia (BN) ved nummer, til Bibliotheca Danica (BD) ved bind og spaltenummer, til Eriksens Samlede Skrifter (SS 1.LXXXIII–LXXXIV) ved hans egne nummer, til Bibliotheca Bergensis (BB) ved spaltenummer og til den såkalte Skougaard-katalogen (1973) ved sidetall.

Oversikten kan ikke gjøre krav på fullstendighet. Eriksen nevner én utgave det også for meg har vært umulig å finne (SS 1.LXXXIV): en utgave trykt av Godiche i 1756 (antakelig den første med kongelig privilegium). Den angivelige førsteutgaven fra 1714 som lenge ble tatt for gitt, beror etter alt å dømme på en misforståelse, antakelig fra Jens Worms forfatterleksikon (Eriksen i Dassiana: 133). Sensuren er datert 31. mai 1714, men det behøver selvsagt ikke bety at boken faktisk utkom det året.

Noen fragmenter har ikke latt seg bestemme sikkert. Når tittelsiden mangler, blir man som bibliograf avhengig av å bruke mer raffinerte metoder. Full kollasjonering tar altfor lang tid. Det faktum at de eldste eksemplarene befinner seg på forskjellige steder, og at bibliografen ikke alltid har tatt like fyllestgjørende notater og kopier, har imidlertid vanskeliggjort arbeidet. Av og til kan også boktrykkeren ha skapt forvirring ved å selge overskuddsark fra en eldre utgave i kombinasjon med nytrykte ark. Han kan også ha rettet under trykkeprosessen, slik at for eksempel en trykkfeil bare gjør seg gjeldende i en del av opplaget (såkalt internvarians). Spesielt de eldste (udaterte) utgavene fra Bergen skaper problemer på denne måten.

1715Lyn

utgiver

Lynov (Tryckt hos Ove Lynnow/ ANNO     1715)

sted

Kjøbenhavn

tittel

α και ω./ D. Mort: Luthers/ Lille/ Catechis-/ mus/ Forfatted/ I/ beqvemme Sange/ under/ føyelige Melodier/ af/ Petter Dass.

format

oktav

sidetall

30 + 424 s.

kilde(r)

BN 1604, BD: 1.346, SS     2

ekspl/sign

NBO: 2011: 8930/si

KB: 4,-246

Gunnerus-biblioteket: GO An 8 Das/1715 (= faksimileutg. 1999), dessuten to fragmenter med samme signatur

Aust-Agder-museet (fragment, s. 1–390)

1720Boc

utgiver

Bockenhoffer (Trykt udi Sl. J. Ph. Bockenhoffers Bog-/ tryckerie, og findis sammesteds tilkiøbs.)

sted

Kiøbenhafn

tittel

α κ ω./ D. Morten Luthers/ Lille/ Catechis-/ mus,/ Forfattet/ I/ Beqvemme Sange,/ under/ føyelige Melodier/ af/ Petter Dass.

format

oktav

sidetall

341 + 11 upag.

kilde(r)

BN 1605, BD: 1.346, SS     3

ekspl/sign

KB: DA 1. 2.S 4 8°

Syddansk universitetsbibliotek, Karen Brahes bibl., Odense: A.8–62

1721Bru

utgiver

ikke oppgitt (Til Trykken befordret af Friderich Jacobsen Brun/ privilegerede Booghandler og Boog-/binder i Christiania; Og findes hos/ hannem tilkiøbs der sammesteds.)

sted

København

tittel

α κ ω./ D. Mort. Luthers/ Lille/ Catechis-/ mus,/ Forfattet/ I/ Beqvemme Sange,/ Under/ Føyelige Melodier/ Af/ Petter Dass.

format

oktav

sidetall

24 + 424

kilder

Skougaard 1973: 58

ekspl/sign

NBO: NA/A f 6912, NA/A d 3906 (frgm), NA/A 2004:5631 (frgm)

Aust-Agder-museet: To fragmenter (36981 og 15123)

1722Nør1

år

Ingen av Nørvigs utgaver er datert. Fra perioden 1722–1741. Fragmentene lar seg vanskelig identifisere; Nørvig kan ha hatt ferdig trykte ark liggende, kombinert dem med nye og solgt hybride utgaver. Skougaard (1973: 58–59) mente å kunne identifisere syv forskjellige trykk. (Hans samling ble solgt og spredt.)

utgiver

Peder Nørvig (Tryckt og tilkiøbs udi Kongl. Majsts. Pri-/vilegerede Bogtryckerie.)

sted

Bergen

tittel

α & ω./ D. Morten Luthers/ lille/ Catechis-/ mus,/ Forfattet/ I/ Beqvemme Sange,/ under/ føyelige Melodier/ af/ Petter Dass.

format

oktav

sidetall

341 + 11

kilder

BN     7486, BB: 221–22, Skougaard 1973: 58–59

ekspl/sign

NBO: NA/A c 2659

To ekspl. i privat eie

merkn

Trykkfeil i pagina    : 120>102, 153>158, 330>320

1722Nør2

år

Ingen av Nørvigs utgaver er datert. Fra perioden 1722–1741. Fragmentene lar seg vanskelig identifisere; Nørvig kan ha hatt ferdig trykte ark liggende, kombinert dem med nye og solgt hybride utgaver. Skougaard (1973: 58–59) mente å kunne identifisere syv forskjellige trykk. (Hans samling ble solgt og spredt.)

utgiver

Peder Nørvig (Tryckt og tilkiøbs udi Kongl. Majsts. Pri-/vilegerede Bogtryckerie.)

sted

Bergen

tittel

α & ω./ D. Morten Luthers/ lille/ Catechis-/ mus,/ Forfattet/ I/ Beqvemme Sange,/ under/ føyelige Melodier/ af/ Peder Dass.

format

oktav

sidetall

341 + 11

kilder

BN     7486, BB: 221–22, Skougaard 1973: 58–59

ekspl/sign

NBO: NA/A s 7350, NA/A c 7003

merkn

Forfatternavnet: Petter>Peder (eller omvendt)

1722Nør3

år

Ingen av Nørvigs utgaver er datert. Fra perioden 1722–1741. Fragmentene lar seg vanskelig identifisere; Nørvig kan ha hatt ferdig trykte ark liggende, kombinert dem med nye og solgt hybride utgaver. Skougaard (1973: 58–59) mente å kunne identifisere syv forskjellige trykk. (Hans samling ble solgt og spredt.)

utgiver

Peder Nørvig (Tryckt og tilkiøbs udi Kongl. Majsts. Pri-/vilegerede Bogtryckerie.)

sted

Bergen

tittel

[α & ω./ D. Morten Luthers/ lille/ Catechis-/ mus,/ Forfattet/ I/ Beqvemme Sange,/ under/ føyelige Melodier/ af/ Peder Dass.]

format

oktav

sidetall

341 + 11

kilder

BN     7486, BB: 221–22, Skougaard 1973: 58–59

ekspl/sign

Sunnfjord museum, Førde: ekspl 1 (mgl. s. 1–52)

merkn

Trykkfeil i pagina    : 57>67, 130>122, 330>320; «kaldis»>«kaldes» i note (a) på s. 205

1722Nør4

år

Ingen av Nørvigs utgaver er datert. Fra perioden 1722–1741. Fragmentene lar seg vanskelig identifisere; Nørvig kan ha hatt ferdig trykte ark liggende, kombinert dem med nye og solgt hybride utgaver. Skougaard (1973: 58–59) mente å kunne identifisere syv forskjellige trykk. (Hans samling ble solgt og spredt.)

utgiver

Peder Nørvig (Tryckt og tilkiøbs udi Kongl. Majsts. Pri-/vilegerede Bogtryckerie.)

sted

Bergen

tittel

[α & ω./ D. Morten Luthers/ lille/ Catechis-/ mus,/ Forfattet/ I/ Beqvemme Sange,/ under/ føyelige Melodier/ af/ Peder Dass.]

format

oktav

sidetall

341 + 11

kilder

BN     7486, BB: 221–22, Skougaard 1973: 58–59

ekspl/sign

Nordfjord museum, Sandane: ett fragment

merkn

Likner 1722Nør3    , men noen arksignaturer står annerledes plassert

1722Nør5

år

Ingen av Nørvigs utgaver er datert. Fra perioden 1722–1741. Fragmentene lar seg vanskelig identifisere; Nørvig kan ha hatt ferdig trykte ark liggende, kombinert dem med nye og solgt hybride utgaver. Skougaard (1973: 58–59) mente å kunne identifisere syv forskjellige trykk. (Hans samling ble solgt og spredt.)

utgiver

Peder Nørvig (Tryckt og tilkiøbs udi Kongl. Majsts. Pri-/vilegerede Bogtryckerie.)

sted

Bergen

tittel

α & ω./ D. Morten Luthers/ lille/ Catechis-/ mus,/ Forfattet/ I/ Beqvemme Sange,/ under/ føyelige Melodier/ af/ Peder Dass.

format

oktav

sidetall

341 + 11

kilder

BN     7486, BB: 221–22, Skougaard 1973: 58–59

ekspl/sign

UBB: Lib. rar. 75 ekspl. 1 og 2 (internvariasjon)

Sunnfjord museum, Førde: ekspl. 2 (frgm.)

Telemark museum, Skien: o 238 (frgm. s. 71–302)

merkn

Likner 1722Nør3 og 1722Nør4    , men har feilpaginert s. 117>115 og 284>286

1722Nør6

år

Ingen av Nørvigs utgaver er datert. Fra perioden 1722–1741. Fragmentene lar seg vanskelig identifisere; Nørvig kan ha hatt ferdig trykte ark liggende, kombinert dem med nye og solgt hybride utgaver. Skougaard (1973: 58–59) mente å kunne identifisere syv forskjellige trykk. (Hans samling ble solgt og spredt.)

utgiver

Peder Nørvig (Tryckt og tilkiøbs udi Kongl. Majsts. Pri-/vilegerede Bogtryckerie.)

sted

Bergen

tittel

α & ω./ D. Morten Luthers/ lille/ Catechis-/ mus,/ Forfattet/ I/ Beqvemme Sange,/ under/ føyelige Melodier/ af/ Peder Dass.]

format

oktav

sidetall

341 + 11

kilder

BN 7486, BB    : 221–22, Skougaard 1973: 58–59

ekspl/sign

Ekspl. i privat eie

merkn

Likner 1722Nør5    , men har ikke dennes feilpaginering

1722Nør7

år

Ingen av Nørvigs utgaver er datert. Fra perioden 1722–1741. Fragmentene lar seg vanskelig identifisere; Nørvig kan ha hatt ferdig trykte ark liggende, komindert dem med nye og solgt hybride utgaver. Skougaard (1973: 58–59) mente å kunne identifisere syv forskjellige trykk. (Hans samling ble solgt og spredt.)

utgiver

Peder Nørvig (Tryckt og tilkiøbs udi Kongl. Majsts. Pri-/vilegerede Bogtryckerie.)

sted

Bergen

tittel

α & ω./ D. Morten Luthers/ lille/ Catechis-/ mus,/ Forfattet/ I/ Beqvemme Sange,/ under/ føyelige Melodier/ af/ Peder Dass.]

format

oktav

sidetall

341 + 11

kilder

BN 7486, BB    : 221–22, Skougaard 1973: 58–59

ekspl/sign

St. Olaf College, MN: StO Rolvaag Vault 1714 D2231a

merkn

Likner 1722Nør3    , men arksignaturene står annerledes plassert

1723Lyn

utgiver

Lynov (Trykt hos Ove Lynow, boende paa Vandkonsten;/ Og findes hos hannem tilkiøbs der sammesteds.)

sted

København

tittel

α κ ω./ D. Mort. Luthers/ Lille/ Catechismus,/ Forfattet/ I/ beqvemme Sange/ Under/ Føyelige Melodier/ Af/ Petter Dass.

format

oktav

sidetall

315

kilde(r)

BN 1606, BD: 1.346, SS     4

ekspl/sign

KB: O 3840 8°

1727Bru

utgiver

ikke oppgitt (Til Trøkken befordret af Fridrich Jacobsen Brun/ privilegerede Booghandler og Boogbinder i Chri-/ stiania, og findes hos/ hannem til kiøbs/ der sammesteds.)

sted

Kjøbenhavn

tittel

α κ ω./ D. Mort. Luthers/ Lille/ Catechis-/ mus,/ Forfattet/ I/ Beqvemme Sange,/ Under/ Føyelige Melodier/ Af/ Petter Dass.

format

oktav

sidetall

24 + 424

kilder

BN 1607, BD: 1.346, SS     5

ekspl/sign

NBO: NA/A l 6332, NA/A c 6965

KB: 4,-246

1728Lyn

utgiver

Lynov (Trykt hos Ove Lynow, boende paa Vandkonsten;/ og findes hos hannem til kiøbs/ der sammesteds.)

sted

Kjøbenhavn

tittel

α κ ω./ D: Mort: Luthers/ Lille/ Catechis-/mus,/ Forfattet/ I/ Beqvemme Sange/ Under/ Føyelige Melodier/ Af/ Petter Dass.

format

oktav

sidetall

315 + 5

kilde(r)

BN 1608, BD: 1.346, SS     7

ekspl/sign

KB: O 3840 8°

Kungl. Bibl., Sth.: 173 P m

1732Lyn

utgiver

Lynov (Trykt hos Ove Lynow, Univ. Bogtr. boende paa/ Vandkonsten, og findes hos hannem til kiøbs der/ sammesteds.)

sted

Kjøbenhavn

tittel

D. Mort. Luthers/ Lille/ Catechis-/mus,/ Forfattet/ I/ Beqvemme Sange/ Under/ Føyelige Melodier/ Af/ Petter Dass.

format

oktav

sidetall

18 + 315 + 3

kilde(r)

BN     1609

ekspl/sign

NBO: NA/A a 6910

KB: O 3840 8°

1734Bru

utgiver

Rotmer (Til Trøkken beførdret af Friderich Jacobsen Brun/ privilegerede Booghandler og Boogbinder i Chri-/ stiania, og findes hos/ hannem tilkiøbs/ der sammestæds.) Overklistret med lapp (Trykt hos Herman Henrich Rotmer, boende/ paa Graabrødre Torv, og findes samme-/ steds tilkiøbs.)

sted

Kiøbenhavn

tittel

Α κ Ω./ D. Mort. Luthers/ Lille/ Catechis-/ mus,/ Forfattet/ I/ Beqvemme Sange,/ Under/ Føyelige Melodier/ Af/ Petter Dass.

format

oktav

sidetall

24 + 424

kilder

BN 1610, BD: 1.346, SS     8 og 9

ekspl/sign

NBO: NA/A d 4150 (frgm), NA/A h 5058

KB: 4,-246 (to ekspl, ett med og ett uten Rotmers klistrelapp)

Gunnerus-biblioteket: GO An8 Das/1700

1734ano

utgiver

ikke oppgitt, antakelig Wilhelm Wedemanns enke, Ambjør Marie Jensdatter Hobro (Trykt Aar 1734)

sted

ikke oppgitt, antakelig Christiania

tittel

D. Mort. Luthers/ Lille/ Catechi-/smus,/ Forfattet/ I/ Beqvemme Sange,/ Under/ Føyelige Melodier/ Af/ Petter Dass.

format

oktav

sidetall

24 + 360

kilder

ikke registrert

ekspl/sign

NBO: NA/A b 5922 (frgm)

UBB: Lib. rar. 170

Ett ekspl. i privat eie

1736Ber

utgiver

Berling (Trykt og bekostet af Ernst Henrich Berling)

sted

Kjøbenhav[n]

tittel

Α και Ω./ D. Morten Luthers/ Lille/ Catechismus,/ Forfattet/ I/ Beqvemme Sange/ Under/ Føyelige Melodier,/ Af/ Peder Dass.

format

duodes

sidetall

22 + 360

kilde(r)

BN 1611, BD: 1.346, SS     10, Skougaard 1973: 59 (oppgitt som oktav)

ekspl/sign

NBO: NA/A m 1947/42

1736God1

utgiver

Godiche (Trykt og bekostet af Andreas Hartvig Godiche)

sted

Kiøbenhavn

tittel

Α και Ω./ D. Morten Luthers/ Lille/ Catechismus,/ Forfattet/ I/ Beqvemme Sange,/ Under/ Føyelige Melodier,/ Af/ Peder Dass.

format

oktav

sidetall

22 + 258 +2

kilde(r)

BN 1612a, BD: 1.346 og 5.46, SS     11(?)

ekspl/sign

KB: 4,-246

Ett ekspl. i privat eie

1736God2

utgiver

Godiche (Bekostet af Andreas Hartvig Godiche og findes/ hos hannem tilkiøbs nest ved vor Frue Skole.)

sted

Kjøbenhavn

tittel

Α και Ω./ D. Mort. Luthers/ Lille/ Catechis-/mus,/ Forfattet/ I/ Beqvemme Sange,/ Under/ Føyelige Melodier,/ Af/ Peder Dass.

format

oktav

sidetall

24 + 424

kilde(r)

BN 1612b, BD: 1.346 og 5.46, SS     11(?), Skougaard 1973: 59

ekspl/sign

NBO: NA/A a 6912, NA/A m 1947/48

KB: O, 3840–8°

UBB: Lib. Rar. 172 (ekspl. 1 og 2)

1736Lyn

utgiver

Lynov (Trykt hos Owe Lynow, Univ: Bogtr:, boende paa/ Vandkonsten, og findes hos hannem til kiøbs der/ sammesteds.)

sted

Kjøbenhavn

tittel

D. Mort. Luthers/ Lille/ Catechis-/mus,/ Forfattet/ I/ Beqvemme Sange/ Under/ Føyelige Melodier/ Af/ Petter Dass.

format

oktav

sidetall

18 + 315 + 3

kilde(r)

BN     1613

ekspl/sign

NBO: NA/A a 6911

1742Ber

utgiver

Berling (Trykt og bekostet af Ernst Henrich Berling.)

sted

Kjøbenhav[n]

tittel

Α και Ω./ D. Morten Luthers/ Lille/ Catechismus,/ Forfattet/ I/ Beqvemme Sange, / Under/ Føyelige Melodier,/ Af/ Peder Dass.

format

duodes

sidetall

16 + 309 + 2

kilde(r)

BN 1614b, SS     12, Skougaard 1973: 59 (oppgitt som oktav)

ekspl/sign

NBO: NA/A a 6932, NA/A a 6913, NA/A 1992:11550

Aust-Agder-museet, Arendal: 24 139

Thisted Museum: 1542

1742Lyn

utgiver

Lynov (Trykt hos Kongel. Universit. Bogtrykker Owe Lynow,/ boende paa Vandkonsten, og findes hos hannem/ til Kiøbs der sammesteds.)

sted

Kjøbenhavn

tittel

D. Morth. Luthers/ Lille/ Catechis-/mus,/ Forfattet/ I/ Beqvemme Sange,/ Under/ Føyelige Melodier/ Af/ Petter Dass.

format

oktav

sidetall

18 + 315 + 3

kilde(r)

BN 1614a, BD: 1.346, SS     12(?)

ekspl/sign

KB: 4,-246 (DA 1.–2.S 4 8°)

UBB: Lib. rar. 173 (frgm)

Gunnerus-biblioteket: GO An 8 Das (Af Biskop J.N. Skaars Bibliothek)

1743ano

utgiver

ikke oppgitt, antakelig Wilhelm Wedemanns enke, Ambjør Marie Jensdatter Hobro (Trykt Aar 1743)

sted

ikke oppgitt, antakelig Christiania

tittel

D. Mort. Luthers/ Lille/ Catechi-/smus,/ Forfattet/ I/ Beqvemme Sange,/ Under/ Føyelige Melodier/ Af/ Petter Dass.

format

oktav

sidetall

24 + 360

kilder

ikke registrert

ekspl/sign

Petter Dass-museet

1744Kot1

år

Ingen av Kotherts utgaver er datert (slik heller ikke forgjengeren Nørvigs var det. Fra perioden 1744–1770. Fragmentariske eksemplarer lar seg vanskelig identifisere sikkert

utgiver

Kothert (trykt, hos Christoph Koth[ert Kongel. Majests.] privilegerede Bogtryk[ker/ og findes hos] hannem til[kjøbs])

sted

Bergen

tittel

D. Morten Luthers/ Lille/ Catechismus,/ Forfattet/ I beqvemme Sange/ under føyelige [Melodier]/ af/ Peder Dass.)

format

duodes

sidetall

18 + 333 + 7

kilde(r)

BB    : 222

ekspl/sign

NBO: NA/A b 8060

ACU Reference Library, London: Amicus No 23339937

1744Kot2

år

Ingen av Kotherts utgaver er datert (slik heller ikke forgjengeren Nørvigs var det. Fra perioden 1744–1770. Fragmentariske eksemplarer lar seg vanskelig identifisere

utgiver

Kothert (Trykt hos Christopher Kothert/ Kongel. Majests. privilegerede bogtrykker,/ og findes hos/ hannem tilkjøbs

sted

Bergen

tittel

D. Morten Luthers/ Lille/ Catechismus,/ forfattet/ i beqvemme sange/ under føyelige melodier/ af/ Peder Dass.)

format

duodes

sidetall

334 + 8

kilde(r)

BB    : 222

ekspl/sign

St. Olaf College, MN: Sto Rolvaag Vault 1714 D231

1744Kot3

år

Ingen av Kotherts utgaver er datert (slik heller ikke forgjengeren Nørvigs var det. Fra perioden 1744–1770. Fragmentariske eksemplarer lar seg vanskelig identifisere

utgiver

Kothert (Trykt hos Christopher Kothert/ Kongel. Majests. privilegerede bogtrykker,/ og findes hos/ hannem tilkjøbs

sted

Bergen

tittel

D. Morten Luthers/ Lille/ Catechismus,/ forfattet/ i beqvemme sange/ under føyelige melodier/ af/ Peder Dass.)

format

duodes

sidetall

334 + 8

kilde(r)

BB    : 222

ekspl/sign

NBO: NA/A 1992:12362/si

UBB: Lib. rar. box 2

1749Hol

utgiver

Holtzberg (Trykt udi H.K.M. privileg. Bogtrykkerie,/ af Johan Peters. Holtzberg)

sted

Aalborg

tittel

Α και Ω./ D. Morten Luthers/ Lille/ Catechismus,/ Forfatted i/ Beqvemme Sange,/ Under føyelige Melodier/ Af/ Peder Dass.

format

oktav

sidetall

12 + 194 + 2

kilde(r)

BN 1615, BD: 1.346, SS 14, DP     Al 14

ekspl/sign

KB: 4,-246-8°

De stærke Jyders Mindestuer, Gammelsole ved Vejle: to ekspl.

1750God

utgiver

Godiche (Trykt og bekostet af Andreas Hartvig Godiche.)

sted

Kiøbenhavn

tittel

Α και Ω./ D. Morten Luthers/ Lille/ Catechismus,/ Forfattet/ I/ Beqvemme Sange,/ Under/ Føyelige Melodier,/ Af/ Peder Dass.

format

oktav

sidetall

12 + 258 + 2

kilde(r)

BN 1616, SS     15

ekspl/sign

NBO: NA/A a 6914, NA/A a 8572 (frgm)

Ett ekspl. i privat eie

1750Møl

år

ca 1750 (boktrykkeren virksom i perioden 1733–1759)

utgiver

Møller (Trykt hos Niels Hansen [Møller])

sted

Kiøbenhavn

tittel

Α και Ω./ D. Mort. Luthers/ Lille/ Catechis-/mus,/ Forfattet/ I/ Beqvemme Sa[nge],/ Under/ Føyelige Melodi[er,]/ Af/ Peder D[ass].

format

oktav

sidetall

22 + 424 + 2

kilde(r)

BD: 1.346, SS     16

ekspl/sign

KB: 4,-246

Gunnerus-biblioteket: LibR Oct. 5677 (med forbehold)

1750Berg

år

ca 1750. Berg overtok trykkeriet etter Wilh. Wedemanns enke (1734ano og 1743ano    ). Virksom 1746–1757.

utgiver

Berg (Trykt hos Jens Berg,/ Kongel. Majests. Privilegered Bogtrycker [...])

sted

[Christiania]

tittel

D. Mort. Luthers/ Lille/ Catechi-/smus,/ Forfattet/ I/ Beqvemme Sange,/ Under/ Føyelige Melodier/ Af/ Petter Dass.

format

oktav

sidetall

ca 260 (intet komplett ekspl. bevart)

kilder

ikke registrert

ekspl/sign

NBO: NA/A c 5161 (frgm), NA/A 2005:888

St. Olafs College, MN: Sto Rolvaag Vault 1710z D231

1753God

utgiver

Godiche (Trykt og bekostet af Andreas Hartvig Godiche.)

sted

Kiøbenhavn

tittel

Α και Ω./ D. Morten Luthers/ Lille/ Catechismus,/ Forfattet/ I/ Beqvemme Sange,/ Under/ Føyelige Melodier,/ Af/ Peder Dass.

format

oktav

sidetall

12 + 258 + 2

kilde(r)

BN 1618, BD    : 1.346

ekspl/sign

NBO: NA/A a 6917, NA/A a 6927, Schw 2 Das, NA/A 2007: 3958

KB: 4,-246

Gunnerus-biblioteket: GO An 8 Das (G. Schønings ekspl.)

1753Lyn

utgiver

Lynov (Trykt hos Kongelig Universit. Bogtrykker Owe/ Lynow, boende paa Vandkonsten.)

sted

Kiøbenhavn

tittel

D. Morth. Luthers/ Lille/ Catechismus,/ Forfattet/ I/ Beqvemme Sange,/ Under/ Føyelige Melodier,/ Af/ Peder Dass.

format

duodes

sidetall

15 + 309 + 1

kilde(r)

BN 1617, SS     17, Skougaard 1973: 59

ekspl/sign

NBO: NA/A a 6915, NA/A a 6916

KB: DA8–N3300

UBB: Lib. rar. 171

Gunnerusbiblioteket: GO An 8 Das

Stvg. bibliotek (ilagt lapp fra Eriksen: «Kan maaske være den [...] af 1714?»)

Sogn folkemuseum, Kaupanger

Sorø Akademi

St. Olaf College Library, MN: StO Rolvaag Vault 1753 D231

Ett eks. i privat eie

1755Hol

utgiver

Holtzberg (Trykt udi H.Kongel. M. privil. Bogtrykkerie,/ af Johan Peters. Holtzberg)

sted

Aalborg

tittel

Α και Ω./ D. Morten Luthers/ Lille/ Catechismus,/ Forfatted i/ Beqvemme Sange,/ Under føyelige Melodier/ Af/ Peder Dass.

format

oktav

sidetall

12 + 194 + 2

kilde(r)

DP     Al 36

ekspl/sign

KB: 4,-246-8°

De stærke Jyders Mindestuer, Gammelsole ved Vejle: ett eks. (tittelbl. skrevet av etter 1753Lyn    )

1761God

utgiver

Godiche (Trykt og bekostet af Andreas Hartvig Godiche, og findes/ hos hannem tilkiøbs.)

sted

Kiøbenhavn

tittel

Α και Ω./ D. Morten Luthers/ Lille/ Catechismus,/ Forfattet/ I/ Beqvemme Sange,/ Under/ Føyelige Melodier,/ Af/ Peder Dass./ Med Kongel. Majestæts Allernaadigste Privilegio,/ for A.H. Godiche og hans Arvinger.

format

oktav

sidetall

12 + 258 + 2

kilde(r)

BN 1619, BD: 1.346, SS     19

ekspl/sign

NBO: NA/A a 6918

KB: O, 3840–8°

Aust-Agder-museet, Arendal: 8609

1764Hol

utgiver

Holtzberg (trykt udi H. Kongel. Majests. privil. Bogtrykkerie,/ af Johan Peters. Holtzberg)

sted

Aalborg

tittel

Α και Ω./ D. Morten Luthers/ Liden/ Catechismus,/ forfatted i/ beqvemme Sange/ under føyelige Melodier/ af/ Peder Dass.

format

oktav

sidetall

191 + 1

kilde(r)

BN 5404, BD: 5.46, SS 13, DP     Al 69, Skougaard 1973: 59

ekspl/sign

NBO: NA/A 6902

KB: 4,-246

Thisted Museum: 714b

1765God

utgiver

Godiche (Trykt og bekostet af Andreas Hartvig Godiche, og findes/ hos hannem tilkiøbs.)

sted

Kiøbenhavn

tittel

Α και Ω./ D. Morten Luthers/ Lille/ Catechismus,/ Forfattet/ I/ Beqvemme Sange,/ Under/ Føyelige Melodier,/ Af/ Peder Dass./ Med Kongel. Majestæts Allernaadigste Privilegio,/ for A.H. Godiche og hans Arvinger.

format

oktav

sidetall

12 + 258 + 2

kilde(r)

ikke registrert

ekspl/sign

NBO: NA/A h 5059, NA/A 2005:887

UBB: Lib. rar. 174

Sunnmøre museum, Ålesund

1770God

utgiver

Godiche (Trykt og bekostet af Andreas Hartvig Godiche, og findes/ hos hannem tilkiøbs.)

sted

Kiøbenhavn

tittel

Α και Ω./ D. Morten Luthers/ Lille/ Catechismus,/ Forfattet/ I/ Beqvemme Sange,/ Under/ Føyelige Melodier,/ Af/ Peder Dass./ Med Kongel. Majestæts Allernaadigste Privilegio,/ for A.H. Godiche og hans Arvinger.

format

oktav

sidetall

12 + 258 + 2

kilde(r)

ikke registrert

ekspl/sign

NBO: NA/A d 4121, NA/A a 6921 (frgm)

Petter Dass-museet

Aust-Agder-museet: 8610

1777God

utgiver

Godiche (Trykt og bekostet af Andreas Hartvig Godiche, og findes/ hos hannem tilkiøbs.)

sted

Kiøbenhavn

tittel

Α και Ω./ D. Morten Luthers/ Lille/ Catechismus,/ forfattet/ I/ beqvemme Sange,/ under føyelige Melodier,/ af/ Peder Dass./ Med Kongel. Majestæts Allernaadigste Privilegio,/ for Sal. A.H. Godiches Enke og Arvinger.

format

oktav

sidetall

12 + 258 + 2

kilde(r)

ikke registrert

ekspl/sign

NBO: NA/A h 2454, NA/A h 5059/si (frgm)

Petter Dass-museet

Stavanger bibliotek (frgm)

De stærke jyders mindestuer, Gammelsole ved Vejle

To ekspl i privat eie

1782Ber

utgiver

Berling (Med Kongel. Majestæts Allernaadigste Privilegio,/ for E.C. Berling og hendes Arvinger./ Trykt i det Berlingske Bogtrykkerie,/ og findes sammestæds tilkiøbs.)

sted

Kiøbenhavn

tittel

Â´Α και Ω./ D. Morten Luthers/ Lille/ Catechismus,/ forfattet/ I/ beqvemme Sange,/ under/ føyelige Melodier,/ af/ Peder Dass./

format

oktav

sidetall

12 + 258 + 2

kilde(r)

ikke registrert

ekspl/sign

NBO: NA/A b 6150

Herning museum: 04274 x 00246

St. Olaf College, MN: StO Rolvaag Vault 1782 D231

1788Ber

utgiver

Berling (Med Kongel. Majestæts Allernaadigste Privilegio,/ for E.C. Berling og hendes Arvinger./ Trykt i det Berlingske Bogtrykkerie,/ og findes sammestæds tilkiøbs.)

sted

Kiøbenhavn

tittel

Α και Ω./ D. Morten Luthers/ Lille/ Catechismus,/ forfattet/ I/ beqvemme Sange,/ under/ føyelige Melodier,/ af/ Peder Dass./

format

oktav

sidetall

12 + 258 + 2

kilde(r)

BN 1620, BD    : 5.46, Skougaard 1973: 59

ekspl/sign

NBO: NA/A a 6919

KB: 4,-246

Stavanger bibliotek: frgm.

1794Ber

utgiver

Berling (Med Kongel. Majestæts Allernaadigste Privilegio,/ for E.C. Berling og hendes Arvinger./ Trykt i det Berlingske Bogtrykkerie,/ og findes sammestæds tilkiøbs.)

sted

Kiøbenhavn

tittel

ΑÂ´ και Ω./ D. Morten Luthers/ Lille/ Catechismus,/ forfattet/ i/ beqvemme Sange,/ under/ føyelige Melodier,/ af/ Peder Dass./

format

oktav

sidetall

12 + 258 + 2

kilde(r)

BN 1621, BD: 1.346, SS     20, Skougaard 1973: 59

ekspl/sign

NBO: NA/A a 6920, NA/A a 6928 (frgm), NA/A h 5060 (frgm)

KB: O,3840–8°

Gunnerus-biblioteket: GO An 8 Das

Syddansk Universitetsbibliotek, Odense: Ced LUT

Stavanger bibliotek: ett ekspl. (fra Eriksens samling)

Sogn folkemuseum, Kaupanger: to ekspl.

Ett ekspl i privat eie

1845Dit

utgiver

Ditlewsen (Med Kongel. Majestæts Allernaadigste Privilegio for/ E.C. Berling og hendes Arvinger./ Med Brødrene Berlings retmæssige Afstaaelse forlagt/ af Boghandler N.C. Ditlewsen, trykt i det/ Berlingske Bogtrykkeri)

sted

Kiøbenhavn

tittel

ΑÂ´ και Ω./ Dr. Morten Luthers/ lille/ Catechismus,/ forfattet/ i/ beqvemme Sange,/ under/ føyelige Melodier,/ af/ Peder Dass./

format

oktav

sidetall

14 + 258 + 2

kilde(r)

BN     1623, Skougaard 1973: 59

ekspl/sign

NBO: NA/A a 6922, NA/A a 6929

UBB: Mag S4 Da

Petter Dass-museet

Dalane folkemuseum, Egersund

Sunnmøre museum, Ålesund: 1657

Stavanger bibliotek (Eriksens rettede satsforelegg)

Syddansk universitetsbibliotek, Karl Clausens sanghist. saml.: 173

Ett ekspl. i privat eie

1845Kil

utgiver

Kildahl (Forlagt af Boghandler Kildahl./ Prahls Officin. Trykt af Chr. Fr. Nissen)

sted

Bergen

tittel

Dr. M. Luthers/ lille/ Catechismus,/ forfattet/ i/ beqvemme Sange,/ under/ føielige Melodier,/ af/ Peder Dass./

format

duodes halvark

sidetall

326 + 2

kilde(r)

BN 1622, SS 21, Skougaard 1973: 60, BB    : 222

ekspl/sign

NBO: NA/A a 6923, NA/A 6930

UBB: Bros 246

Gunnerus-biblioteket: An 8 («Af Biskop J.N. Skaars Bibliothek»)

Petter Dass-museet: Eksemplaret synes planlagt innlemmet i Samlede Digte (ekstra tittelblad)

Bergen off. bibl.: G B. avd. D

Stavanger bibliotek: oppr. Eriksens samling

merkn

se Boyesen 1953: 318–23 ang. konflikten om utgiverrettighetene.

1851Nis

utgiver

Nissen (Faaes tilkjøbs hos J.W. Cappelen.)/ A.Th. Nissens Bogtrykkerie./ Trykt af N.F. Axelsen) Noen ekspl. har på siste side (s. 276): «Faaes hos A.Th. Nissen»

sted

Christiania

tittel

ΑÂ´ και Ω./ Dr. Morten Luthers/ lille/ Catechismus,/ forfattet/ i/ beqvemme Sange,/ under/ føielige Melodier,/ af/ Peder Dass./

format

duodes

sidetall

264 + 12

kilde(r)

BN 1624a, SS     22, Skougaard 1973: 59

ekspl/sign

NBO: NA/A a 6924, NA/A a 6925, NA/A a 6931, NB/DEP a

Petter Dass-museet

Stavanger bibliotek: oppr. Eriksens saml.

Kirkehist. bibliotek, Kbh.: V m 1

1855Lyng

utgiver

Lynge (Paa Boghandler H.H.J. Lynges Forlag) På siste side: «A.Th. Nissens Bogtrykkerie./ Trykt af N.F. Axelsen)

sted

Kjøbenhavn

tittel

ΑÂ´ και Ω./ Dr. Morten Luthers/ lille/ Catechismus,/ forfattet/ i/ beqvemme Sange,/ under/ føielige Melodier,/ af/ Peder Dass./

format

duodes

sidetall

264 + 12

kilde(r)

ikke registrert

ekspl/sign

Dalane folkemuseum, Egersund

merkn

se Boyesen 1953: 318–23 ang. kjøp av restopplag fra Cappelen.

1866Wet

utgiver

Wetteland (Tilkjøbs hos Bogbinder T. Wetteland./ Trykt hos L.C. Kielland)

sted

Stavanger

tittel

Dr. M. Luthers/ lille/ Katechismus,/ forfattet i/ bekvemme Sange/ under/ føielige Melodier,/ af/ Peder Dass./

format

duodes

sidetall

192

kilde(r)

BN 1624b, SS     23, Skougaard 1973: 60

ekspl/sign

NBO: NA/A a 6926

Petter Dass-museet

1875Eri

utgiver

Eriksen (Petter Dass's/ Samlede Skrifter./ Udgivne/ af/ A.E. Eriksen./ Anden Del./ J.W. Cappelens Forlag    )

sted

Kristiania

tittel

Dr. Morten Luthers/ lille/ Katechismus,/ forfattet/ i/ bekvemme Sange/ under/ føielige Melodier.

format

Oktav

sidetall

s. 133–448 (i alt 315)

1888Knu

utgiver

Knudsen [J.M. Knudsens Forlag] (D. Torviks Bogtrykkeri, Bergen)

sted

Haugesund

tittel

Dr. Marthin Luthers/ Lille Katechismus,/ forfattet i/ bekvemme Sange under føielige Melodier/ af/ Peder Dass./

format

oktav

sidetall

8 + 216

kilde(r)

BB    : 222

ekspl/sign

Bergen off. bibl.: G.B. avd.

merkn

Sampublisering mellom én forlegger i Bergen og én i Haugesund; jf. 1891Tol    .

1891Tol

utgiver

Tollefsen & Johannesen (Tollefsen & Johannesens Forlag (D. Torviks Bogtrykkeri, Bergen)

sted

Bergen

tittel

Dr. Marthin Luthers/ Lille Katechismus,/ forfattet i/ bekvemme Sange under føielige Melodier/ af/ Peder Dass./

format

oktav

sidetall

8 + 216

kilde(r)

Skougaard 1973: 60

ekspl/sign

NBO: NA/A b 5308

merkn

Sampublisering mellom én forlegger i Bergen og én i Haugesund; jf. 1888Knu    .

1947Bey

utgiver

Harald Beyer (J.W. Eides Forlag)

sted

Bergen

tittel

Katechis-/mus/ Sange. Jubileumsutgave

format

oktav

sidetall

16 + 304

1956For

utgiver

Forening for norsk bokkunst

sted

Oslo

tittel

Herrens Bøn. Fader vor. Forfattet udi ni Sange

format

oktav

sidetall

92

merkn

Inneholder bare Fadervår, Katekismesangenes tredje del. Illustrert av Reidar Johan Berle

1980Heg

utgivere

Kjell Heggelund og Sverre Inge Apenes (Petter Dass/ Samlede verker/ 2/ Bibelsk visebok Â· Katekismesangene/ Gyldendal Norsk Forlag    )

sted

Oslo

tittel

Katekismesangene

format

oktav

sidetall

s. 131–424 (i alt 293 s.)

merkn

illustrert (elleve litografier av Hans Gerhard Sørensen)

1997Heg

utgivere

Kjell Heggelund og Sverre Inge Apenes (Petter Dass/ Samlede verker/ 2/ Bibelsk visebok Â· Katekismesangene/ Gyldendal Norsk Forlag    )

sted

Oslo

tittel

Katekismesangene

format

oktav

sidetall

s. 131–424 (i alt 293 s.)

merkn

rettet opptrykk av 1980Heg

I tillegg til disse kommer to ikke identifiserbare utgaver, bevart som fragmenter ved NBO og KB:

- NA/A h 5061: Notene til FV 1.17 står på side 222; det gjør de ikke i noen annen utgave. Etter ortografien (og typografien) å dømme: ca 1730.

- NA/A a 6909: I slekt med 1734ano (noten på s. 204), men eldre enn denne (solidus istf. komma). Flere likheter med 1734ano. Sannsynligheten taler for at dette kan være en utgave Eriksen hadde tilgjengelig, den sjette på hans liste (SS 1.LXXXIII–IV), identisk med den første av Maren Hobros tre «piratutgaver». Ved KB finnes bevart et fragment av et eksemplar DA8–T 5841 (s. 275–350), som åpenbart tilhører samme utgave.

Ytterligere to beskrevne, men tapte utgaver:

- Eriksen (SS 1.LXXXIII–IV) lister også en Godiche-utgave fra 1756, nå tapt.

- Et ukatalogisert fragment på Nasjonalbiblioteket i Oslo, som utgiveren studerte i 2003, lar seg ikke lenger oppdrive. I tradisjonen etter 1736God1, men ikke identisk med noen kjent utgave. Neppe identisk med den tapte 1756-utgaven. Deler noen trykkfeil med 1788Ber og 1794Ber.

Med disse tilføyelsene kommer det totale antallet utgaver i perioden 1715–1794 opp i 45.

9.3 Utgavetyper

Mange bevarte eksemplarer er fragmenter. Ofte mangler noen blad først og sist i boken, for disse er alltid mest utsatt for slitasje. Men når tittelsiden mangler, vanskeliggjøres selvsagt identifiseringen av utgaven. I slike tilfelle – nesten årlig dukker det opp nye fragmenter – kan man med fordel ta utgangspunkt i et kjennemerke sentralt i boken. Oversikten nedenfor bruker de to forklarende notene nederst på siden etter FV 1 (litt over midtveis) som identifiseringskriterium. Alt etter hvilken side de to notene står på, kan den trykte overleveringen deles i 13 distinkte grupper. Disse gruppene sannsynliggjør dessuten hvilken utgave en boktrykker har lagt til grunn for lay-out og, eventuelt, sats i sin utgave. Notene rommer dessuten flere ortografiske og typografiske varianter (f.eks. i linjefallet) enn teksten for øvrig, og de kan dermed også brukes til å skille utgaver innen samme gruppe fra hverandre. I førsteutgaven står notene slik: «(a) Himmel-Glantz kaldis GUD her, fordi hand/ glantzer og skinner i sin Magtis, Naadis og Æris/ Himmel. (b) Den som eyer een smuk/ Krantz, elsker ham; GUds Børn ere GUds Krantz, ikke som de skulle pryde GUD, som en/ Krantz pryder nogen, men som de, der baade pry-/dis og elskis af GUD, som deris Bereeder og Eyermand, annammer Skin og Hærlighed af ham, saa de bliver deylige Krantzer og Kroner i hands Haand, Esa. 62,3.»

A. Utgaver med notene på s. 242

- 1715Lyn

- 1721Bru

- 1727Bru

- 1734Bru

- 1736God1

- 1750Møl

B. Utgave med notene på s. 222

- Uidentifisert frgm (NBO: NA/A h 5061)

C. Utgaver med notene på s. 205

- 1720Boc

- 1722Nør

D. Utgaver med notene på s. 204

- To uidentifiserte fragmenter (NBO: NA/A a 6909; KB: DA8–T 5841)

- 1734ano

- 1743ano

E. Utgave med notene på s. 200

- 1736Ber

F. Utgave med notene på s. 191

- 1744Kot

G. Utgave med notene på s. 184

- 1845Kil

H. Utgaver med notene på s. 177

- 1723Lyn

- 1728Lyn

- 1732Lyn

- 1736Lyn

- 1742Lyn

I. Utgave med notene på s. 175

- 1753Lyn

J. Utgave med notene på s. 171

- 1742Ber

K. Utgaver med notene på s. 146

- 1736God2

- 1750God

- 1750Berg

- 1753God

- 1761God

- 1765God

- 1770God

- 1777God

- 1782Ber

- 1788Ber

- 1794Ber

- 1845Dit

- 1851Nis

- 1855Lyng

L. Utgaver med notene på s. 121

- 1888Knu

- 1891Tol

M. Utgaver uten noter

- 1749Hol

- 1755Hol

- 1764Hol

- 1866Wet

9.4 Enkeltvisetrykk

Bare sangene til de ti bud ser ut til å være spredt som «skillingstrykk». Vi har imidlertid bevart enkeltvisetrykk av samtlige ti budsanger. Interessant nok viser denne overleveringen at også boktrykkere i Sønderjylland (i tillegg til dem i København, Aalborg, Christiania og Bergen) har vært engasjert i formidlingen av dikterprestens sanger. Som regel oppgir ikke enkeltvisetrykkene navnet på produsenten, men unntak finnes. Vi har navnene på to Dass-utgivere i Flensborg (Flensburg) i Slesvig, dessuten opplyses det på ett av trykkene at utgiverstedet er Haderslev. Den anonyme boktrykkeren het Hinrich Luckander. Han fikk kongelig privilegium for sin virksomhet i 1759. Blant trykkene hans finnes også andre Dass-viser (Christensen 1959). Angående publiseringen av enkeltvisetrykkene, se også kap. 1.5.

1. og 2. bud

år

1724 (Tryckt Aar 1724)

sted

u.s.

tittel

Tvende skjønne/ Aandelige Psalmer/ Over/ Det Første og Andet Bud/ af de Ti Guds Bud;/ Det første Bud:/ Jeg er Herren din Gud, du skal icke/ have fremmede Guder &c./ Kom hid o kjære Christen Lem./ Siunges som:/ Jeg veed et ævigt Himmerig &c./ Det andet Bud:/ Du skal icke tage HERRens din/ Guds Navn forfængelig &c./ Siunges som:/ Jeg gick mig i min Urtegaard/ Begge to meget vel forklaret.

format

oktav (8 s.)

kilde(r)

BD: 5.46, BN     622

eks/sign

KB: 4,-246-8° / 05322

3. bud

år

u.å. (Trykt i dette Aar)

sted

u.s.

tittel

En skiøn/ Aandelig Psalme,/ Uddragen af/ Det Tredie Bud,/ Kom ihu at helliggiøre Hvi-/ le-Dagen./ Hvorudi nøye betragtes paa hvad/ Maade Søndagen, som af GUd er ind-/ sat til Hvile-Dag, ret bør at/ helligholdes./ Begynder saaledes:/ Vi vil begynde Det Tredie/ HErrens Bud, &c./ Siunges som:/ Paa GUD alleene Haver jeg sat &c.

format

oktav (8 s.)

kilde(r)

BD: 5.46, BN     624

eks/sign

KB: 4,-246-8° / 05323, O 3842 8°, 4,-322 / 03720

3. bud

år

1724 (Tryckt Aar 1724)

sted

u.s.

tittel

En skiøn/ Aandelig Psalme,/ Uddragen af/ Det Tredie Bud,/ Kom ihu at helliggiøre Hvi-/ le-Dagen./ Hvorudi nøye betragtes paa hvad/ Maade Søndagen, som af GUd er ind-/ sat til Hvile-Dag, ret bør at/ helligholdes./ Siunges som:/ Paa GUd alleene haver jeg sat &c.

format

oktav (8 s.)

kilde(r)

BD: 5.46, BN     623

eks/sign

KB: 4,-246-8° / 05340, DA 1.–2. S 4 8°

4. bud

år

u.å. (Trykt i dette Aar)

sted

u.s.

tittel

En/ Aandelig Psalme,/ Uddragen af/ Det Fierde Bud:/ Du skalt hædre og ære din Fa-/ der og din Moder, &c./ Hvorudi meget vel forklares, hvor-/ for, og hvorledes Forældre, eller de som ere/ i Forældres Sted, samt Geistlig og Verd-/ slig Øvrighed efter dette Bud bør/ at hædres og æres./ Siunges som:/ Jeg veed et ævigt Himmerig, &c.

format

oktav (8 s.)

kilde(r)

BD    : 5.46

eks/sign

KB: 4,-246-8° / 05324

4. bud

år

u.å. (Trykt i dette Aar)

sted

u.s.

tittel

En/ Aandelig Psalme,/ Uddragen af/ Det Fierde Bud:/ Du skalt hædre og ære din Fa-/ der og din Moder, &c./ Hvorudi meget vel forklares, hvor-/ for, og hvorledes Forældre, eller de som ere/ i Forældres Sted, samt Geistlig og Verd-/ slig Øvrighed efter dette Bud bør/ at hædres og æres./ Siunges som:/ Jeg veed et ævigt Himmerig, &c.

format

oktav (8 s.)

kilde(r)

BD    : 5.46

eks/sign

KB: 4,-246-8° / 05332

4. bud

år

u.å. (Trykt i dette Aar)

sted

u.s.

tittel

En/ Aandelig Psalme,/ Uddragen af/ Det Fierde Bud:/ Du skalt hædre og ære/ din Fader &c./ Hvorudi meget vel forklares, hvor-/ for, og hvorledes Forældre, eller de som ere i/ Forældres Sted, samt Geistlig og/ Verdslig Øvrighed efter dette Bud/ bør at hædres og æres./ Siunges som:/ Jeg veed et ævigt Himmerig, &c.

format

oktav (8 s.)

kilde(r)

BD: 5.46, BN     630

eks/sign

KB: 4,-246-8° / 05333

4. bud

år

u.å.

sted

Kiøbenhavn (Trykt hos L.N. Svares Efterleverske)

tittel

En/ Aandelig Psalme/ uddragen af/ Det Fierde Bud,/ Du skal Hædre og ære din Fader/ og din Moder, &c./ Hvorudi meget vel erfares, hvorfor/ og hvorledes Forældre, eller de, som ere i For-/ ældres Sted, samt geistlig og verdslig Øv-/ righed efter dette Bud bør at hæ-/ dres og æres./ Siunges som:/ Jeg veed et ævigt Himmerig &c.

format

oktav (8 s.)

kilde(r)

BD    : 5.46

eks/sign

KB: 4,-322 / 03720

4. bud

år

u.å.

sted

Flensborg (Trykt hos Christoph. Fogel)

tittel

En/ Aandel. Psalme/ Uddragen af/ Det Fierde Bud,/ Du skal hædre og ære din Fa-/ der og din Moder, &c./ Hvorudi meget vel forklares, hvor-/ for og hvorledes Forældre, og de, som ere i/ Forældres Sted, samt Geistlig og Verdslig/ Øvrighed effter dette Bud bør at/ hædres og æres./ Begyndes saaledis:/ O Synder! Veedst du/ ey din Pligt Mod &c./ Siunges som:/ Jeg veed et ævigt Himmerig, &c.

format

oktav (8 s.)

kilde(r)

BD: 5.46, BN     627

eks/sign

KB: 4,-246 / 05334

4. bud

år

u.å.

sted

Haderslev (Trykt og at bekomme i dette Steds Bogtrykkerie.)

tittel

En gudelig Sang/ om det / Fierde Bud,/ hvorledes/ Forældre, og de, som ere i Forældres Sted,/ samt/ Geistlig og Verdslig Øvrighed,/ efter dette Bud/ bør hædres og æres./ Begyndelsen er saaledes:/ O Synder! veed du ei din Pligt &c.

format

oktav (8 s.)

kilde(r)

BD: 5.46, BN 634, DP     Ha 527

eks/sign

DFS: 1929/30 XA: 157

4. bud

år

u.å.

sted

Flensborg (Tryckt hos Christ. Fridr. Holwein)

tittel

En/ Aandel. Psalme,/ Uddragen af/ Det Fierde Bud,/ Du skalt hædre og ære din Fa-/ der og din Moder, &c./ Hvorudi meget vel forklares, hvor-/ for og hvorledes Forældre, og de, som ere i/ Forældres Sted, samt Geistlig og Verdslig/ Øvrighed effter dette Bud bør at/ hædres og æres./ Begyndes saaledis:/ O Synder! veedst du/ ey din Pligt Mod &c./ Siunges som: Jeg veed et ævigt Himmerig, &c.

format

oktav (8 s.)

kilde(r)

ikke registrert

eks/sign

DFS: 1929/30 XA: 129

4. bud

år

1724 (Trykt Aar 1724)

sted

u.s.

tittel

En skiøn / Aandelig Psalme, / Uddragen af / Det Fierde Bud / Du skalt hædre og ære din / Fader &c. / Hvorudi meget vel forklares, hvor- / for, og hvorledes Forældre og de som ere i / Forældres Sted, samt Geistlig og / Verds- / lig Øvrighed efter dette Bud / bør at hædres og æres. / Siunges som: / Jeg veed et ævigt Himmerig, &c.

format

oktav (8 s.)

kilde(r)

BD: 5.46, BN     625

eks/sign

KB: 4,-246-8° / 05341

SDUB: LF, KaBra: A 8–64

4. bud

år

1730 (Trykt Aar 1730)

sted

u.s.

tittel

En/ Aandelig Psalme,/ Uddragen af/ Det Fierde Bud:/ Du skalt hædre og ære din/ Fader &c./ Hvorudi meget vel forklares, hvor-/ for, og hvorledes Forældre, eller de som ere i/ Forældres Sted, samt Geistlig og/ Verdslig Øvrighed efter dette Bud/ bør at hædres og æres./ Siunges som:/ Jeg veed et ævigt Himmerig, &c.

format

oktav (8 s.)

kilde(r)

BD: 5.46, BN     626

eks/sign

KB: 4,-246-8° / 05331

4. bud

år

1750 (Trykt Aar 1750)

sted

u.s.

tittel

En/ Aandelig Psalme,/ Uddragen af/ Det Fierde Bud/ Du skalt hædre og ære din Fader/ og din Moder, &c./ Hvorudi meget vel forklares, hvor-/ for, og hvorledes Forældre, og de, som/ ere i Forældres Sted, samt Geistlig/ og Verdslig Øvrighed efter dette/ Bud bør at hædres og æres./ Begynes saaledes:/ O Synder! vedst du / ey din Pligt Mod &c./ Siunges som:/ Jeg veed et ævigt Himmerig, &c.

format

oktav (8 s.)

kilde(r)

BD: 5.46, BN     631

eks/sign

KB: 4,-246-8° / 05335

4. bud

år

1755 (Trykt Aar 1755)

sted

u.s.

tittel

En/ Aandelig Psalme,/ Uddragen af/ Det Fierde Bud:/ Du skalt hædre og ære din/ Fader og din Moder, &c./ Hvorudi meget vel forklares, hvor-/ for, og hvorledes Forældre, eller de som/ ere i Forældres Sted, samt Geistlig og/ Verdslig Øvrighed efter dette Bud/ bør hædres og æres./ Siunges som:/ Jeg veed et ævigt Himmerig, &c.

format

oktav (8 s.)

kilde(r)

BD: 5.46, BN     632

eks/sign

KB: 4,-246-8° / 05336

4. bud

år

1767 (Trykt Aar 1767)

sted

u.s.

tittel

En/ Aandelig Psalme,/ Uddragen af/ Det Fierde Bud:/ Du skalt hædre og ære din/ Fader og din Moder, &c./ Hvorudi meget vel forklares, hvor-/ for, og hvorledes Forældre, eller de som/ ere i Forældres Sted, samt Geistlig og/ Verdslig Øvrighed efter dette Bud/ bør hædres og æres./ Siunges som:/ Jeg veed et ævigt Himmerig, &c.

format

oktav (8 s.)

kilde(r)

BD: 5.46, BN     633

eks/sign

KB: 4,-246-8° / 05337

5. bud

år

u.å. (Trykt i dette Aar)

sted

u.s.

tittel

En skiøn/ Aandelig Viise,/ Uddragen af/ Det Femte Bud/ Du skal ikke slaa ihiel./ Hvorudi forestilles og forklares/ paa hvor mange Maader en hævngie-/ rig Synder ihielslaaer sin Næste./ Alle Gudfrygtige Mennesker til/ Gudelig Andagt, og alle grove og/ hævngierige Syndere til alvor-/ lig Formaning, forfattet./ Og begynder saaledes:/ Fang an, vi vil med HErrens/ Naade, &c./ Siunges med sin egen Melodie,/ Eller som den verdslige Viise./ Jeg ledig gikk paa Friheds Bane, &c.

format

oktav (8 s.)

kilde(r)

BD: 5.46, BN     635

eks/sign

KB: 4,-246-8° / 05325

5. bud

år

1724 (Tryckt Aar 1724)

sted

u.s.

tittel

En skiøn/ Aandelig Viise,/ Uddragen af/ Det Femte Bud/ Du skal icke slaa ihiel./ Hvorudi forestilles og forkla-/ res paa hvor mange Maader/ en hævngierig Synder ihiel-/ slaar sin Næste./ Alle Gudfrygtige Mennisker til/ Gudelig Andagt, og alle grove og/ hævngierige Syndere til alvor-/ lig Formaning, forfattet,/ Og begyndes saaledes:/ Fang an, vi vil med HErrens Naade, &c./ Siunges med sin egen Melodie,/ Eller som den verslige [sic    ] Viise/ Jeg ledig gick paa Friheds Bane, &c.

format

oktav (8 s.)

kilde(r)

BD    : 5.46

eks/sign

SDUB: LF, KaBra: A 8–64

6. bud

år

u.å. (Trykt i dette Aar)

sted

u.s.

tittel

En skiøn Aandelig/ Psalme, Uddragen af/ Det Siette Bud:/ Du skal ikke bedrive Hoer!/ Hvorudi/ Forestilles og forklares, paa hvor/ mange Maader Horerie begaaes,/ og hvad Straf paafølger./ Alle grove Syndere, som stædse/ vandre paa Ukyskheds og Løsagtigheds/ Vey, til Omvendelse og For-/ bedring forfattet./ Synges som:/ Hiertelig mig nu længes, &c.

format

oktav (16 s.)

kilde(r)

BD: 5.46, BN     638

eks/sign

KB: 4,-246-8° / 05326

6. bud

år

u.å.

sted

[København] (Trykt hos J.J. H[øpffner]) (Høpfner virksom 1720–1759)

tittel

En skiøn/ Aandelig Psalme,/ Uddragen af/ Det Siette Bud:/ Du skal ikke bedrive Hoer!/ Hvor udi/ forestilles og forkla-/ res, paa hvor mange Maader/ Horeri begaaes, og hva Straf/ paafølger./ Alle grove Syndere, som stedse/ vandre paa Ukydskheds og Løsagtig-/ heds Vey, til Omvendelse og/ Forbedring forfattet;/ Siunges som:/ Hiertelig nu længes, &c.

format

oktav (16 s.)

kilde(r)

BD: 5.46, BN     636

eks/sign

KB: 4,-246-8° / 05338

6. bud

år

u.å.

sted

[København] (Trykt hos J.J. H[øpffner]) (Høpfner virksom 1720–1759)

tittel

En skiøn/ Aandelig Psalme,/ Uddragen af/ Det Siette Bud:/ Du skal ikke bedrive Hoer!/ Hvor udi/ forestilles og for-/ klares, paa hvor mange Maader/ Horeri begaaes, og hva Straf/ paafølger./ Alle grove Syndere, som stedse/ vandre paa Ukydskheds og Løsagtigheds/ Vey, til Omvendelse og For-/ bedring forfattet;/ Siunges som:/ Hiertelig nu længes, &c.

format

oktav (16 s.)

kilde(r)

BD: 5.46, BN     636

eks/sign

KB: 4,-246-8° / 05339

6. bud

år

1724 (Tryckt Aar 1724)

sted

u.s.

tittel

En skiøn/ Aandelig Viise,/ Uddragen af/ Det Siette Bud/ Du skal icke bedrive Hoer./ Hvorudi forestilles og forkla-/ res paa hvor mange Maader/ Horeri begaaes, og hva Straf/ paafølger./ Alle grove Syndere, som stedse van-/ dre paa Ukydskheds og Løsagtigheds/ Vey, til Omvendelse og For-bedring forfattet,/ Og siungis som:/ Hiertelig mig nu længis, &c.

format

oktav (16 s.)

kilde(r)

BD    : 5.46

eks/sign

SDUB: LF, KaBra: A 8–64

7. bud

år

1724 (Tryckt Aar 1724)

sted

u.s.

tittel

En skiøn/ Aandelig Psalme,/ Uddragen af/ Det Syvende Bud/ Du skal icke stiæle./ Hvorudi nøye betragtes hvorledes/ og paa hvor mangfoldige Maader/ dette Bud overtrædes./ Siungis som:/ Vender om med Poenitentze &c.

format

oktav (8 s.)

kilde(r)

BD    : 5.46, BN 639

eks/sign

KB: 4,-246-8° / 05342

SDUB: LF, KaBra: A 8–64

7. bud

år

u.å. (Trykt i dette Aar)

sted

u.s.

tittel

En skiøn/ Aandelig Psalme,/ Uddragen af/ Det Syvende Bud,/ Du skal icke stiæle./ Hvorudi nøye betragtes hvorledes/ og paa hvor mange mangfoldige Maader/ dette Bud overtrædes./ Og begynder saaledes:/ Nu vil vi med GUD begynde,/ Siunges som:/ Vender om med Poenitentze, &c.

format

oktav (8 s.)

kilde(r)

BD: 5.46, BN     640

eks/sign

KB: 4,-246-8° / 05327

7. bud

år

1736 (Trykt Aar 1736)

sted

u.s.

tittel

En skiøn/ Aandelig Psalme,/ Uddragen af/ Det Syvende Bud/ Du skal icke stiæle./ Hvorudi nøye betragtes hvorledes/ og paa hvor mange mangfoldige Maader/ dette Bud overtrædes./ Siunges som:/ Vender om med Poenitentze, &c.

format

oktav (8 s.)

kilde(r)

ikke registrert

eks/sign

Gunnerus-biblioteket: LibR Oct 05665 [9]

NBO: NA/A e 1176 (fotokopi)

8. bud

år

u.å. (Trykt i dette Aar)

sted

u.s.

tittel

En skiøn/ Aandelig Psalme,/ Uddragen af/ Det Ottende Bud,/ Du skal ikke sige falskt Vidnes-/ byrd &c./ Hvorudi Gudelig betragtes hvorledes/ dette Bud paa mangfoldige Maader ved/ Klafferes og Bagvaskeres syndige Tun-/ ger overtrædes./ Og begynder saaledes:/ Det Ottend' Ord paa Sinai, &c. Siunges som:/ Af Adams Fald er plat forderv't, &c.

format

oktav (8 s.)

kilde(r)

BD: 5.46, BN     641

eks/sign

KB: 4,-246-8° / 05328

8. bud

år

1724 (Tryckt Aar 1724)

sted

u.s.

tittel

En skiøn/ Aandelig Psalme,/ Uddragen af/ Det Ottende Bud,/ Du skal ikke sige falsk Vidnis-/ byrd &c./ Hvorudi Gudelig betragtes hvor-/ ledes dette Bud paa mangfoldige Maader/ ved Klafferes og Bagvaskeres syn/ dige Tunger overtrædes./ Siungis som:/ Mig tyckis at Verden er underlig &c.

format

oktav (8 s.)

kilde(r)

ikke registrert

eks/sign

SDUB: LF, KaBra: A 8–64

8. bud

år

u.å.

sted

Kiøbenhavn (Trykt hos L.N. Svares Enke)

tittel

En skiøn Aandelig Psalme, Uddragen af/ Det Ottende Bud,/

kilde(r)

omtalt; kan ikke lenger finnes.

9. bud

år

u.å. (Trykt i dette Aar)

sted

u.s.

tittel

En skiøn/ Aandelig Psalme,/ Uddragen af/ Det Niende Bud,/ Du skal ikke begiere din Næ-/ stes Huus. Hvorudi meget nøye er forklaret/ hvad der forstaaes ved sin Næstes Huus/ at begiere, og hvorledes denne Synd/ bedrives./ Og begynder saaledes:/ Det Niend' Bud dig minder paa, &c./ Siunges som:/ Kommer til mig sagde GUds Søn, &c.

format

oktav (8 s.)

kilde(r)

BD: 5.46, BN     642

eks/sign

KB: 4,-246-8° / 05329

9. bud

år

1724 (Trykt i Aar 1724.)

sted

u.s.

tittel

En skiøn/ Aandelig Viise,/ Uddragen af/ Det Niende Bud,/ Du skal ikke begiere din Næstis Huus./ Hvorudi meget nøye er forkla-/ ret hvad der forstaaes ved sin/ Næstis Huus at begiere, og hvor-/ ledes denne Synd/ bedrives./ Siungis som:/ Kommer til mig sagde GUds Søn.

format

oktav (8 s.)

kilde(r)

ikke registrert

eks/sign

SDUB: LF, KaBra: A 8–64

10. bud

år

u.å. (Trykt i dette Aar)

sted

u.s.

tittel

En skiøn/ Aandelig Psalme,/ Uddragen af/ Det Tiende Bud,/ Du skal ikke begiere din Næ-/ stes Huustro, ey Svend,/ ey Pige, &c./ Hvorudi forestilles (med Gudelige/ Formaninger) hvorledes dette sidste Bud/ saavelsom alle de andre paa mange Maa-/ der grovelig overtrædes./ Og begynder saaledes:/ Sidste Bud paa Sinai, &c./ Siunges som:/ Broder, hvi est du saa mut, &c.

format

oktav (8 s.)

kilde(r)

ikke registrert

eks/sign

KB: 4,-246-8° / 05330

10. bud

år

1724 (Tryckt Aar 1724)

sted

u.s.

tittel

En skiøn/ Aandelig Psalme,/ Uddragen af/ Det Tiende Bud,/ Du skal ikke begiere din Næ-/ stis Huustro, ey Svend,/ ey Pige, &c./ Hvorudi forestilles (med Gudelige/ Formaninger) hvorledis dette sidste Bud/ saavelsom alle de andre paa man-/ ge Maader grovelig/ overtrædes./ Siungis som:/ Broder, hvi est du saa mut, &c.

format

oktav (8 s.)

kilde(r)

ikke registrert

eks/sign

SDUB: LF, KaBra: A 8–64

10. Utgavens tekst

10.1 Edisjonsprinsipper

En utgave som tar sikte på å presentere den versjonen av teksten som ligger forfatterintensjonen nærmest, må rimeligvis legge størst vekt på forfatterens manuskript, hvis det finnes, eventuelt førsteutgaven, under forutsetning av at forfatteren har vært involvert i produksjonen (med f.eks. korrekturlesning). I Dass' tilfelle har vi verken noe egenhendig håndskrift eller noen førsteutgave som dikteren selv kan ha overvåket produksjonen av. Situasjonen minner om den som rår innenfor Shakespeare-filologien: Utgiverne må forholde seg til et vell av motstridende avskrifter og trykk, som alle er blitt til utenfor opphavsmannens kontroll.

En utgave som derimot tar sikte på å demonstrere tekstens historiske liv, dens omskiftelighet, må på sin side legge hele publiseringshistorien til grunn og kartlegge den tekstlige variansen uten å gi forfatterintensjonen forrang. Sene tekster blir i dette perspektivet like viktige som tidlige, og den historiske utviklingen mer interessant enn en endelig, autoritativ tekst.

Under utarbeidelsen av denne utgaven har jeg i alle fall et stykke på vei forsøkt å ivareta begge hensyn. På den ene siden har det vært maktpåliggende å konstituere en lesbar tekst som ligger forfatterintensjonen nær. På den annen side har det vært om å gjøre å registrere all viktig varians.Til grunn for tekstutgivelsen ligger det såkalte copy-text-prinsippet, en metode opprinnelig utviklet for å løse de problemene man står overfor når man utgir Shakespeare eller annen elisabetansk litteratur, og senere funnet anvendelig også i andre sammenhenger. Tekstkritikeren W.W. Greg lanserte fremgangsmåten i 1950, i en artikkel kalt, «The Rationale of Copy-Text». Hans forutsetning er en overlevering som ikke inkluderer forfatterens egenhendige manuskript, men derimot et mangfold av tekster som oppviser stor varians, både i avskrifter og trykk. Som tekstgrunnlag (copy-text) velger han så den teksten som antas å ligge nærmest den teksten opphavsmannen eller -kvinnen selv skrev; det vil som oftest si førsteutgaven. Men når man vurderer det kollasjonerte materialet, skriver Greg, blir det nødvendig å foreta en distinksjon mellom de betydningsfulle variantene («substantives») og de tilfeldige («accidentals»), for også tekstens formidlere, avskrivere og settere, forholder seg ulikt til disse to kategoriene. Med de «tilfeldige» variantene mener han ortografi og tegnsetting, og med de «betydningsfulle» mener han varians i selve det språklige materialet. Det kan være snakk om både tilblivelsesvarianter (som beror på opphavsmannen) og overleveringsvarianter (som beror på mellommenn). Prinsippet begrunner han pragmatisk, som en fornuftsgrunn («rationale»), ikke teoretisk. Og han formulerer det slik at det bare er med hensyn til de «tilfeldige» variantene at vi er forpliktet til å følge tekstgrunnlaget. Når det gjelder «betydningsfulle» varianter, gjelder nøyaktig den samme valgfriheten (og forpliktelsen) som en klassisk filolog vil være bundet av (Greg 1966: 377). Greg kombinerer på denne måten hensynene til historisiteten og forfatterintensjonen. Som lesere får vi en historisk, ikke-kontaminert tekst, og samtidig en tekst justert for feil i overleveringen.

Til grunn for denne utgaven (Haa) ligger altså førsteutgaven, produsert av boktrykker Ove Lynov på Vandkonsten i København. Nå har vi riktignok et håndskrift (D) som kan sies å ligge forfatteren nærmere enn den posthumt utgitte 1715-utgaven, men dette håndskriftet har ingen resepsjonshistorie. Det gjengir ikke verket i den versjonen vi kjenner det. På denne bakgrunn ville det være uhensiktsmessig å velge noe annet enn førsteutgaven som tekstgrunnlag, for det er nettopp denne som hele den trykte overleveringen har som sitt utgangspunkt.

I henhold til copy-text-metoden følger den foreliggende utgaven i det alt vesentlige Lynov med hensyn til rettskrivning og tegnsetting. Slik ivaretas langt på vei tekstens historiske autentisitet. Det virker rimelig å beholde teksten i den versjonen den først viste seg i, uten å normalisere stavemåter og tegnsetting, til tross for at slike rettelser i alle fall tilsynelatende kunne ha lettet lesningen. Denne ulempen lar seg imidlertid oppveie av linjekommentaren, hvis berettigelse nettopp ligger i å løfte frem, forklare og diskutere ord og passasjer som ikke alltid er like lette å forstå.

I henhold til copy-text-prinsippet retter jeg Lynovs tekst når den ikke gir mening, når den er mangelfull, og når den inneholder åpenbare trykkfeil. Rettelsene faller i to kategorier: emendasjoner og konjekturer. Den første gruppen inneholder rettelser som er foretatt på bakgrunn av overleveringen for øvrig. Der Lynov har gjort en feil, kan vi reddes av andre mellommenn, som har unngått å gjøre den samme feilen. Den andre gruppen inneholder rettelser som er å betrakte som utgiverens gjetninger, og som altså ikke kan finne støtte i andre tekster. Slike konjekturer finnes det – heldigvis – ikke mange av. Antakelig kan de heller ikke sies å være særlig kontroversielle. Vi støter imidlertid på den første allerede i dedikasjonsdiktet til Peder Jespersen (Ded.Jesp. 7), der utgaven (Haa) retter «fradantz» til «frastantz». Alle tidligere utgaver har fradantz. Og noen avskrift av dette diktet er ikke bevart. Problemet er bare det at ordet fradantz ikke finnes belagt noe sted. Hva skulle det bety? Utgiverens – min – konjektur, «frastantz», lar seg derimot begrunne som en latinisert versjon (tilsv. distanz) av substantivet frastand («avstand»), som er belagt omkring år 1700. Det gir god mening i sammenhengen. Setterne har sikkert gjerne villet rette, men vært bundet av ordets rimposisjon og ikke funnet noe godt alternativ. Dermed har uforståeligheten blitt stående overalt.

De øvrige konjekturene, fire i tallet, finnes i Ded.Jesp. 107, FV 9.20.7, DS 2.21.6 og SW 8. I tillegg til å være registrert i det kritiske apparatet er alle konkjekturene diskutert i linjekommentaren.

Alle rettelser, både emendasjoner og konjekturer, blir det gjort rede for i det kritiske apparatet. Der gis det også en oversikt over alle registrerte varianter i de kollasjonerte utgavene/eksemplarene. Kollasjoneringen kunne av praktiske og økonomiske grunner umulig omfatte samtlige utgaver. Det syntes derimot hensiktsmessig å kollasjonere alle avskrifter pluss den første utgaven hver av de involverte boktrykkerne produserte i løpet av 1700-tallets første halvpart. I tillegg kommer én boktrykkers utgaver nummer to og tre, hvor jeg tidlig registrerte at det fantes interessante varianter, pluss den første filologiske utgaven, Andreas Emil Eriksens fra 1875.

Følgende tekster ble altså omfattet av kollasjoneringen. Det er disse som ligger til grunn for det kritiske apparatet (tekstene er utførligere omtalt i kap 9):

D

Drammens-manuskriptet, Steen Wirtmands avskrift, Petter Dass-museet

O

Oslo-manuskriptet, Nasjonalbiblioteket, Oslo

T

Trondheims-manuskriptet, Gunnerus-biblioteket, Trondheim

K

«Peder Dassis Lovsang», avskrift ved Det Kgl. Bibliotek, Kbh.

C

«Peder Dassis Lovsang», avskrift ved Det Kgl. Bibliotek, Kbh.

N

Det lille Trondheims-manuskriptet, Gunnerus-biblioteket, Trondheim

A

Tapt håndskrevet visebok (ca 1720); varianter hos Eriksen i Dassiana

1720Boc

Hans Philip Bockenhoffers utgave, Kbh.

1721Bru

Christiania-bokhandler Fridrich Jacobsen Bruns utgave, trykt i Kbh.

1722Nør

En av Peter Nørvigs utgaver på 1720-tallet, Bergen

1727Bru

Fridrich Jacobsen Bruns annen utgave, trykt i Kbh

1734Bru

Fridrich Jacobsen Bruns tredje utgave, trykt i Kbh

1734ano

Anonym utgave, ant. trykt i Christiania av Wilh. Wedemanns enke

1736Ber

Ernst Henrich Berlings utgave, Kbh.

1736God

Andreas Hartvig Godiches oktav-utgave, Kbh.

1749Hol

Johan Petersen Holzbergs utgave, Aalborg

1875Eri

Andreas Emil Eriksens utgave, Kra

Merk at den teksten som er konstituert her, i det kritiske apparatet er forkortet Haa.

For de første trykte utgavene kan følgende stemma settes opp:

Stikkprøver utover dette grunnlagsmaterialet, inkludert full kollasjonering av 1753Lyn (hans første duodes-utgave) og enkeltvisetrykkene, ga lite og ble utelatt for ikke å gjøre det kritiske apparatet for stort og uhåndterlig.

10.2 Generelle rettelser

Rettelser som ikke omfattes av det kritiske apparatet, skal imidlertid nevnes her. Det dreier seg om rettelser av tekstgrunnlaget som i og for seg gjør det mindre historisk autentisk, men som likevel er foretatt av hensyn til moderne lesere. I forhold til forfatterintensjonen spiller de ingen rolle. Det gjelder

- skrifttypen: 1715-utgaven har gotiske typer (fraktur), denne utgaven har Times New Roman, en antikva-skrift fra 1931, som i denne sammenhengen selvsagt er å betrakte som en hylende anakronisme.

- uthevet skrift: Der 1715Lyn har antikva, har denne utgaven kursiv, slik den tekstkritiske konvensjonen tilsier. Der 1715Lyn uthever teksten med større typer, er disse av formattekniske årsaker endret til fete typer. I en rekke tilfelle bytter Lynov ut en vokal i fraktur med en vokal i antikva. Dette gjelder bokstaver med akstenttegn: â, ê, ô og î. Han hadde rett og slett ikke typer til å løse problemet i fraktur. I den foreliggende utgaven (Haa) er slike uregelmessigheter ikke markert.

- ornamenter: All typografisk dekor i 1715-utgaven er sløyfet.

- titler og overskrifter: Variasjonen i typestørrelsen på tittelsiden og i overskriften til hver enkelt sang er noe forenklet.

- registeret: Lynovs «Register over alle Psalmerne i denne Bog», som står plassert mellom dedikasjonene og den første katekismesangen (TB 1), er sløyfet.

- orddeling: Setteren i 1715 fikk ofte problemer med for lange overskrifter og verslinjer. Delingen av dem er ikke ivaretatt her. I denne utgaven deles ikke en eneste verslinje.

- avstand mellom ord og bokstaver: I håndpressenes tid kunne ord- og bokstavavstanden variere på en ganske annen måte enn moderne lesere er vant til. Av og til kan man komme i tvil om to ord faktisk er sær- eller sammenskrevet. Ofte avhjelpes imidlertid problemet av at det siste av de to ordene har stor bokstav. Andre ganger kan små avstander lett forstås på bakgrunn av setterens uvilje mot å dele linjen. Han har forsøkt å presse inn mest mulig. Utgiveren har løst disse små problemene etter beste skjønn, uten å gjøre rede for hvert enkelt tilfelle.

- komma: Frem til ca 1730 brukte man langt komma (solidus), tilsvarende vår skråstrek (/). 1715-utgavens lange komma-tegn gjengis i denne utgaven med moderne, korte.

- pagina: Tekstgrunnlagets sidetall er sløyfet, av to grunner: For det første har vi ikke behov for det til referanseformål, for det andre finnes faksimileutgaven av 1715-utgaven lett tilgjengelig, om noen skulle komme til å interessere seg for Lynovs opprinnelige paginering.

- arksignaturer: Den første boktrykkerens arksignaturer, som skulle være til hjelp i trykkeprosessen, ikke under lesingen, er sløyfet her. Det gjelder også de ordene nederst til høyre på hver side som foregriper det første ordet på den neste siden.

- corrigendum: Boktrykkerens egen rettelse av TB 1.25.1, står helt til slutt, etter Wirtmands æresvers. Den er tatt inn i selve teksten og ikke beholdt som rettelse.

- uregelmessig typografi: Der setteren bruker mindre typer for å presse inn slutten av en tekst før trykkarket tar slutt, holder denne utgaven seg til den vanlige typestørrelsen. Noen ganske få steder brukes også en bokstav i ukurant størrelse, antakelig fordi settekassa var tom for den kurante. Dette er ikke markert, men kan eventuelt studeres i faksimileutgaven. Et par speilvendte spørsmålstegn er også rettet stilltiende.

- uregelmessig innrykk: Når verslinjer står innrykket på uregelmessig vis, fordi en stor initial opptar plassen, gjøres innrykket regelmessig i denne utgaven.

- strofetall: Uregelmessigheter i strofenummereringen – manglende eller galt strofetall – er rettet stilltiende.

- parenteser: I Wirtmands æresvers er gamle parentestegn, som kombinerer bueparentes og kolon, byttet ut med ordinære nye parentestegn.

- ligaturer: Spesialtegn for dobbelt konsonant og andre kombinasjoner (mm, nn, en, ss og tz) er løst opp og skrevet fullt ut.

- fotnoter: 1715-utgaven inneholder i alt syv fotnoter av ukjent opphav. Disse er inkludert i foreliggende utgave, men de står her plassert direkte etter den strofen de refererer til, og ikke der de opprinnelig stod (nederst på siden).

[INNLEDENDE TEKSTER]

k1

ακω.k2

D. Mort: Luthersk3

Lille

Catechismus,k4

Forfatted

I

beqvemme Sange,

under

føyelige Melodierk5

af

Petter Dass.

Kjøbenhavn,

Tryckt hos Ove Lynnow,k6 Anno 1715

CENSURA.

k7

Lacticinia hæc Catechetica e melliflua Venerandi DNI: DASSII venâ liberaliter promanantia qvi vel primoribus degustaverit labiis, singula inveniet svavia, singula salubria.k8

Nidros: 8 April:

Anno 1698k9

PETRUS KROGIUS D.k10

Det Augustinus et Sted skrifverk11 om Davids Psalmer Sangviis forfattede og udi offentlig GUds Tienniste brugelige, da hand siger: Naar jeg tænker paa min Graad, som jeg udøste ved Meenighedens Sange, erkiender jeg en stor Nytte af samme Stiftelse og Anordning, ynsker jeg i sin Tiid at maa kunde passe sig paa dissse Catechetiske Sange, som till Huus-brug og privat Andagtk12 eragtis tienlige, i hvilken Henseende de kand trykkes,k13 helst efterdi de eenfoldigenk14 og tydeligen, efter Lutheri Sind, indholder, hvisk15 GUD til Troens Bestyrkelse og et Christeligt Lifs Fremdragelsek16 fodrerk17 af os.

Kiøbenhafn, den 31 Maij.

1714.

J. STEENBUCH.k18

k19

Kongel: Mayests:

Til Danmark og Norge &c.

Høybetroede Estats-Raad og

Confessionarius,

Den

Høyædle og Høyærværdige

Doct: Petter

Jesperson,k20

Min elskelig K.k21 Fætter

Og

Høyæstimeredk22 Velyndere!k23

Høyædle Herr Docter! Høyæred GUds Mand!

De Daglige Byrder, som Embed og Stand

Forinden GUds Helligdoms Vegge

Forpligter mig til at opagte med flid,

5 Har hid til benægted mig Stunder og Tid,

Til Jêr een besøg at aflegge.k24

Her er ved to hundrede Milers frastantz,k25

Samt Svelgende Dyb, som forhindrer den kantz,k26

Herr Doctors Nærværels' at nyde;

10 Men kand jeg ey vandre med Legemet hen,

Da har jeg beordred min Skrifter og Pen,

Min tiennestligk27 Hilssen at byde.

En Bog jeg fremsender, hand er mig saa from,k28

At Bogen for min Skyld bevilgis et Rom

15 Nest Dørrenk29 forindenk30 hans Kammer.

Hun er som en fremmedk31 og Venne-løs Giest;

Behøver derover Beskiermelsek32 mest

Mod dennem, der yppe vil Klammer,k33

Jeg veed vel at alle behager ey mit,

20 Og tykkis de fleeste vel meget om sit;

Hvad agtis en fremmedk34 Umage?

Der passer ey alle slags Føder en Skoe,k35

Hvo kand efter alle Gemytterk36 sig snoe?

Hvo kaager det alle kand smage?k37

25 Een andens Arbeyde mand dadler saa Læt,

Omskiønt deres eget er passelig næt,k38

Hvad giør ey Satyriske Hjerne?k39

En Skævk40 hos vor Broder opagtes saa grant,k41

Men Bielken, der staar hos os selver paa kant,

30 Forflytter mand ikke saa gierne.

Jeg frygter, adskilligt vil møde min Bog

Hos dennem, der meener sig alle forklog,

Og Dommer vil fældis u-lige,

Hos nogle kand Værket optages for Got,

35 Hos andre, maa skee, det udtolkes til Spot;

Thi mange har meget at sige.

Endeel skal vel storlig forundres derved,

At jeg med saa megen omhyggelighed

En Børne-Bogk42 sammen vil skrive,

40 Der tør og vel spørges: hvad sømmer en Klerk,k43

At bryde sin Hjerne med Børnenes Verk,

Og Tiden u-nyttig fordrive?

See, saadant og meere det tvinger mig til,

At bede, Høyædle Herr Doctor hand vil

45 Min Bogis Formynderek44 være,

Og tage min Skrift udi gunstig Forsvar,

Nest Gud jeg til ham den Fortrolighed har,

Hand vegrer ey Venners Begiere.k45

Hand hielper til rette den Venne-løs Møe,

50 Hand lader den ey uden Giftermaal døe,k46

Jeg meener at Bogen maa trykkes,

Jeg digter ey Sanger for egen Profit,

Det gafner Skribenten paa Dommedag lit,

Og til hans Ulykke kand Lykkes.k47

55 Jeg skriver ey ellerk48 for roos eller Lov,

Min GUd og Samvittighed kræves til Prov,

At saadant er uden min Tanke:

Ey os men dig Herre skee Hæder og Priis,

Du, som i din Kundskab giør Mennisken Viis,

60 Og lærer os Man at opsanke!k49

Min Tanker alleneste sigter derhen,

Hvorledes jeg kunde min Frelser og Ven

I Hiertets enfoldighedk50 tienne,

At mine Tilhører,k51 særdeles de Smaa

65 Gudfrygtigheds veye henviises kand paak52

Som Christi Lydagtige Svenne.k53

Min inderlig Længsel er denne for GUd,

Vor Ungdom den kunde som dejligste Brud

Sin Frelsere Christo tilføyes,k54

70 At Folket vil giøre paa Himmerig Vold,k55

At Ære kand have i Landet Tilhold,

Og GUd over alting ophøyes.

At Lammene, der i GUds Græsgange gaar,

Kand fremmis og voxe til Skikkelig Faar,

75 Og samlis, naar Hyrden dem kalder,k56

Ja vennis, at kiende sin Frelseres Røst,

Det giver saa god en Samvittigheds Trøst

Naar Sorrig og Sygdom paafalder.

At Zionk57 kand bygges, det er det vi vil,

80 At Stenen og Kalkenk58 beredis dertil,

Det er jo GUds Tienneres Glæde?

Det ligger og an vores Embed' og Kald,

At stytte de Muure, der peege til fald,

Og paa vores Vagt at fremtræde.

85 De ti GUds Bud, Bøn og vor Christelig Tro,

Og GUds Sacramenterk59 beregnede to,

Sligt sømmerk60 GUds Helgenk61 at øve,k62

Saa bliver den Bog Catechismus forgyldt,k63

Og hermed har Folk den Befaling opfyldt,

90 At viise sin Christendoms prøve.k64

Det sømmer og mig, som GUds Tjenner og Bud,

At viise Tilhørerne Veyen til GUd,

Særdeles en Ung og Umyndig,

Som har Underviisning og Lærdom behof,

95 Mand veed vel, at saadank65 gemenligk66 er grof,k67

Og i vor Artiklerk68 u-kyndig.

Den Unge skal Læris, det er min Begier,

Den gamle skal æris, det veed vel enhver,

Saa skikker vi Folket til Sæde.k69

100 Jeg ønsker, den Unge maa blive til Mand!

Jeg ønsker den gamle vil Viise Forstand!

Og det er min inderlig Glæde.

Nu, hvad jeg har skrevet, er skrevet velmeent,

Jeg troer, for de reene blîrk70 alle Ting reent,

105 Der kommer alt Got fra de Gode;

Lad raadet Træ bære sin stinkende Frugt,k71

Lad Momusk72 forløste sink73 Læbers U-tugt,

Vilbassenk74 vil allesteds rode.k75

Herr Doctor og Kongelig Hof-Prædikant!k76

110 Jeg er udi Blodet Jers næste Forvant,

Men dog i mig selver u-værdig;k77

I tager af mig dette ringe Papiir,k78

Det ieg udi Hiertets eenfoldighedk79 gîr,

Jeg er til Jers tienneste færdig.

115 GUd har Jer beskikket, at bære sit Navn

For Konger og Førster, hans Kirke til gavn

GUd sendek80 sin Kraft af det Høye,

Og aabnek81 for Eder frimodigheds Dør,k82

At tale GUds Sandhed, som eigner og bør,k83

120 Og Menniskens Hierter fornøye!k84

Vi gingek85 tilsammen i Skolen og Tvang,k86

Men siden har HErren fraskillet vor Gang,

Gud veed, naar jeg med Eder taler;

Jeg gaar med det første til Fædrene hen,

125 Jeg seer Eder neppe paa Jorden igien,

GUds Naade jeg Eder befaler!

Vor HErre leverer jeg Legem og Aand,

Min' Sanger leveres Her Fætter i Haand,k87

Maaskee, de min Svane Sangk88 bliver.

130 Det bør os i JEsu Navn være bereed,

I Dagenis Ende da talis vi ved,

Naar HErren Forløsningenk89 giver.

k90

Edle, Højactbar og meget

Velfornemmek91

Sr.k92 Peder Christophersøn Brochk93

Kongel. Majests. forrige Foged over Helgeland,

5 men nu Forvalter og Ombudsmand sammesteds,

Med sin kjære Hustroe,

Dyd-ædle og meget Gudelskende Matronek94

Maren Pettersdatter Falk.k95

Edle, Højactbar og meget Velfornemme

10 Sr. Petter Lorenssøn Angel,k96

Kongel. Majests. velbeskikked Vice-Lagmand i

Nordland og Findmarken, samt idtzige Foged over Helgeland.

Med sin kiære Hustroe

Ædle, Dydziirede oc meget Gudelskende Matrone

15 Anne Margrete Broch.k97

Actbar, Viis og Velfornemme

Sr. Jacob Dass.k98

Kongel. Majestæts velbeskikket Soren-Dommer

over Helgeland,

20 Med sin Kjære Hustroe

Dydziired og meget Gudelskende Matrone

Lucia Ravn.k99

Erlig, Act og Velfornemme Mand

Sr. Jacob Pettersøn Falk,k100

25 Samt sin kjære Broder

Erlig, Agt og Velfornemme Mand

Sr. Melchior Pettersøn Falk.k101

Dydæred og Gudelskende Matrone

Pernille Pettersdatter Dassk102

30 Sal: Niels Jonssøn Gregers.k103

Velacte og Velfornemme

Sr. Rasmus Angel,k104

Med sin kjære Hustroe

Ære-Dyderig og Gudelskende Matrone

35 Judithe Castens Datter,k105

samtlige

Mine Elskelige nær Blods-forvante, Svogre og Anrørende.k106

med

Meenige Velacte Sogne-Mænd og Qvinder, Børn og Tivende,k107 smaa og store i Alstahoug-Gields Meenigheder,k108

40 Alle mine tilforbundnek109 og i HERren Elskelige

Tilhørere!

Det falder Eder, maa skee, noget U-rimeligt, at I, mine Høyærede Venner, blandt hvilke de fleste ved lovlig Aar og Ærbar Alder allerede haver opnaaed mere end den halve part af et fuldkommen Seculo,k110 at I, siger jeg, nu ved mig skulle stikkes en lille Catechismi Bog i Haanden, ligesom jeg herved ville opsøge Forlængst udsledne Børne-Sko, at sætte der ny Lapper under, og i saa maade bære tvil om de første Fundamenterk111 i Eders Saligheds Forstand, hvilket er saa langt fra mine Tankker, som Øster fra Vester; Men saasom de Guds oplystek112 Mænd David og Job,k113 den ene i sin Psalme Bog, den anden i sin Klage-Bog, agted det ingen Skam at være, paa sin Alderstigende Dage, at tilbage kalde sine Tankker om deres Ungdoms Idretter,k114 og dem saa hæsligek115 som de vare, at igiennem drøfte; Saa hentydes det hverken mig, eller Eder til nogen Skam, at tilbagetage vore Tankker om de første indtrædelses Puncter i Guds Kundskab, og dem, saa enfoldige som de ere, at igiennemlæse.

I vide vel af ordene til Ebræerne,k116 at JEsus Christus er i Gaar og i Dag den samme; Saa bliver og JEsus, denk117 i Dag fremsettes i Vore Hellige Dagers Evangelio den samme, som i gaar blev fremsat i vor hver Dags Catechismo, og ingen anden Grundvolk118 at kunde legges for dem, der ere Ældre, end den før blev lagt, da de vare yngre. Jeg haver med dette Arbeyde ey haft anden henseende,k119 end at ære min GUd,k120 og tienne mit Folk; Først de Gamle, siden de Unge;k121

Først siger jeg, de Gamle, hvilke herved kunde opvækkis til en Christen Glæde i sine Hierter, og en Christen Omsorg i sine Huuse: Til Glæde i sine Hierter; at i det de, som David, tænker paa de fremfarne Aar, kunde tale om HErrens mægtige Gierninger, i Forsikring, at hand, som tilforne regiæred dem som Ungdommen, skal ey forlade dem paa Alderdommen, men være dem en hielpende GUd, naar de onde Dage kommer.

Til Omsorg i sine Huuse; at de, som Johannes,k122 ville mit i sin Svagheds og alderdoms Fængsel hensende sine Unge Disciple til Christum, paa det de betids kunde lære at kiende hannem fra en anden, som allerede under en falsk Christi Navn er kommen, eller herefter kunde være i Vente; vel vidende, at de, der ere satte til Fædre og Hovederk123 af GUd i sine egne Lande, ere og satte, at være Konger og Præster for GUd i sine egne Huuse:k124

Præster for de lydige Drenge, at oplære dem i det Gode. Konger for de halstarrigek125 Drenge,k126 at aftvinge dem fra det Onde, saa de kunde ved det samme forhvervek127 baade sig og dennem en god Trappe;k128 Dennem, at opstige til Forstand, og sig selv, at opstige til Ære.

Dernest er og mit Arbeydes henseende til at tienne de Unge, hvilke naar de have lært sin Catechismi Bog læsendes, ville siden vennes til at lære den samme Sjungendes.k129 En god Vise qvædes aldrig for ofte.k130 En gudelig Bog blades aldrig formeget. Det er ikke nok at sige: Lader GUds Ord boe iblandt eder; Men dette skal tilleges: Lader GUds Ord boe rigelig iblandt eder.k131 GUd haver befalet os sine Bud, men hvorledes? ikke engang at tages, og siden aldrig mere, men at tages og igientages: Disse mine Bud, som jeg biuder dig,k132 dem skal du igientage &c.

Der vil omgaaes med Ordet og den aandelige Mad, som med Brødet og den naturlige: Maden indbæres paa Fadet, Fadet indbæres paa Bordet, Bordet indbæres i Huuset; Saa vil Ordet indbæres til Øret, giennem Øret indbæres til Munden, giennem Munden indbæres til Hiertet.k133 Og GUd give vor Ungdom her udi ville lade sine Lemmer være sammenstemmende, da skulde deres Hierter blive anseedt som idel GUds Huuse, og deres Øren som idel Himmelens Porte!k134

Sjunes den tilvoxende Ungdom, at den Byrde vil blive dem forsvar, Sin Catechismum ey allene Læsende, men og Sjungende at Lære, og den dobbel Underviisnings Form at forvolde en dobbelt besvær, hvilket de Mindre-aarige (hves Halse til Aaget endnu ere ubevæntek135k136) vilde falde vanskeligt? da lader jeg dem vide, at ved Tid og Flid kand store Ting udrettis. En villig Hest bliver (hvor liden den er) ofte tunge Læs mægtig. En villig Ungdom (hvor enfoldig den er) bliver ofte vanskelige Lærdomme mægtig.k137

Kand Myrene (som dog ere saa smaa og skrøbelige Creature) formedelst sin Flittighed i at søge sin Føde om Sommeren, ansees i Skriften ligesom de vare et Folk,k138 da bør en Ungdom, formedelst Flittighed til at søge sin Sielis Føde i deris blomstrende Sommer ansees at være som et dobbelt Folk,k139 og meere end Slette, gemeene og enkelte Folk.k140 Ved Aarenis Tiltagelse blive Børn til Mænd, men ved Viisdoms Tiltagelse bliver Børn til bravek141 Mænd. Saa haver og GUd beskikket Ungdommen, at være sit Navns Herolder; Da JEsus indgik Jerusalems Tempel,k142 sang Børnene hannem et Hosianna.k143 Da Gud udgav sin Lov, blev der befalet, at fortplantek144 den til Børn og Børnebørn.k145 Hvad de gamle vidste om GUd, burde de yngre vide med: Dette skal skrives for dem som efterkomme, at det Folk, som skal skabes, skal Love Herren.k146

Hvad mig u-værdige angaar, da ville jeg, som andre Herrens Tiennere, intet heller ønske, end at Zion, hves Mure siunes temmelig nedfaldne, kunde blive bygt, og saae gierne, at Hendes Steen og Kalk kunde tilredes!k147k148 Forhaabende (hves Gud i naade legger Dage til mine Aar) ikke at fuldende det med Eders og de Aandelige Israels Stæder,k149 førend Menniskens Søn kommer, og i sit Riges og Evangelii Udbredelse kommer baade mig og Eder til Hielp; Mig, at viise Eder Veyen til GUd, Eder at faae saa god Fremvextk150 i GUd, at vi inden en kort Tid skal see Satan falde som et Liunetk151 ned af Himmelenk152 og med Magt at knusis under Eders Fødder! I hvilket Hiertens Ønske jeg slutter og befaler Eder den barmhiertige GUd, hvilken være Ære oc Priis i Menigheden fra nu og til Ævig Tid!k153 Amen.

Til Bogen en Erindring.

k154 k155

Min lille Bog, du kommen est

Et Foster af min Hjerne,k156

Din ringek157 Skabning veedk158 jeg best

Jeg skiulte den vel gierne.

5 Men hvo med sig en skrumpenk159 Hud

Af Moders Liv maae slæbe,

Hand vises aldrig deylig ud,k160

Alt blev hand toedk161 i Sæbe.

Om jeg din Bonde-Dragtk162 og Stand

10 Paa Kiøbsted-Viisk163 udpynter,

Hvad var jeg andet, end en Mand,

Der falske Penger mynter?k164

Det bliver best, du gaar i det,

Du fød est med og baaren,k165

15 Er din Gestalt kun slet og ret?k166

Der fleere saa har vaaren.k167

Men som det fluxk168 ad Tiden gaar,

Du fra mig ud skal vandre,

Og prøve paa hvad Huus og Kaar

20 Du finde kand hos andre,

Da som din Reyse falder vit!

Er det mit Raad min Daatter,k169

Gakk170 ind i Præsters Huuse frit,

Jeg troer de dig ey spotter.

25 Jeg veed, at de som Verdens Liusk171

Ey ringe Folck forhaane,

De laane dog saa mange Huus,

Saa kand de dig og laane.

Og om de noget med dig veed,

30 Der nødigtk172 er at rætte,

De GUds Mænd med Sagtmodighed

Det vel til Lavek173 sette.

Men hvis saa skeer, der komme kand

Et Bud fra høye Stæder,

35 Fra Adel og Velbyrdig Mand,

Som sidder højgt i Sæder?k174

Du skal dig strax til samme Sted

Paa standend' Fod forføye,k175

Med inderlig Ærbødighed

40 Dig dybt til Jorden bøye.k176

Maa skee, GUd skyder ham i Sind,

At hand sit Folk tilsiger,k177

De leder dig i Kamret ind,k178

At æde med hans Piger.k179

45 Kand og, vel skee, til din Person

Saa gunstigt Øye vendes,

At dig en liden Pensionk180

Til Rejse-penge sendis.

Men reyser du til Bonden ind,

50 Og hand vil dig annamme?k181

Da hils ham med sit Huusgesind,k182

Saa giør hand dig det samme.

Hand byder dig ret vist og sandt,

At hvile der saa lenge,

55 Indtil du vorder vel bekandt

Med alt hans Huus og Drenge.k183

Og naar dig tykkis, ikke vil

Hos hannem lenger være?

Da skal hand med sit Lange-Spilk184

60 Dig en valeetk185 forære.

Gak siden til de Huuse frem,

Hvor Enker sidder inde,

Jeg haaber vist, du skal hos dem

Et sikker Venskab finde,

65 Beed dem, i Bønnen blive vedk186

Og Haab til GUd indsætte,

Og icke sin Taalmodighed

I Modgangs Tid forgiette.k187

De ville tænkke paa den Roe

70 Dem staar hos GUd tilbage,

Og paa den deilig Platz og Boe

De siden skal indtage.

De ville gaae der HErren gaaer,

Og blive der hand bliver,

75 Indtil det sidste Naadsens Aar,

Naar GUd Forløsning giver.

Jeg troer, bedrøved Encker skal

Dig til sit Hierte kryste,

Og som en Ven til Velgefalk188

80 Med tusind Kysk189 forlyste.k190

Men om paa Veyen en Soldat

Dig uforvarend møder,

Oc Nattens Mørk dig til Bravatk191

Paa samme Stund anstøder?k192

85 Hand under aaben Himmel dig

Tilstæderk193 ey at ligge,

Naar du konk194 med et Bønne-skriigk195

Om Logementk196 vil tigge.

Hans Hierte bliver vel saa from,k197

90 Naar hand med sine sover,

Hand under dig et Benke-rom,k198

At hvile Natten over.

Du finder ham af den Couratz,k199

At hand sig vil forklare,k200

95 At skrive dig et Reyse-Pas,k201

Hvorved du frit kand fare.

Naar nu din Veye ligger henk202

Til hine store Stæder?k203

Hvesk204 Spire staar mod Himmelen

100 Opfylt med tusind Stræder?k205

Da giv dig strax hos Folket an,k206

Hos Qvinder, Mænd og Fruer,

Kand du ey siunge som en Svan,k207

Da kurr'k208 som andre Duer.

105 Er nogen da, som til din Sang

Vil laane Gunstig øre?k209

Da gives der ved fri Tilgang

Til smucke Folkes Dørre.k210

Mand taaler tit, en Peblingk211 om

110 Paa Gaden gaaer og nyner,k212

Et støcke Brød paa hvert et Rom

Mand hannem med forsyner;

Og skulle dig da mindre Kaar

End Peblinger forlenes?k213

115 Dit eget Maal, ihvor det gaaer,

Dig aldrig kand formenes.k214

Jeg venter ey, du finde kand

Saa stor en Gunst og Naade,

Som Faaret hos den fattig Mand,k215

120 Der fick sig selver raade;

Det fostred blev i Mandens Skiød,

Det sov ved Mandens Side,

Det aad af Mandens eget Brød,

Saa vel gad hand det lide.k216

125 Ney saadan Gunst ey ventis maa,

De Gaver er forhøye,

Laan dig en Benk at ligge paa,

Og lad dig dermed nøye.

Saa far da hen i JEsu Navn,

130 Hvor Skebnen vil dig drage,

Er ingensteds en sikker Havn,

Saa skyndt dig flux tilbage.

Jeg skal som Jephtæ Daatterk217 dig

I Kloster lade mure,

135 At du fra Folk ævindelig

Skal sidde der og kure.k218

[DE TI BUD]

k219

ακω.

De Ti Guds Bud-Ord.

Det Første Bud.

k220k221k222

Jeg er HERren din Gud, du skalt icke have fremmede Guder, etc.k224

Siungis som:

Jeg veed et ævigt Himmerig,k225

1.

Kom hid, O kiære Christen Lem,k226

Jeg vil saa korteligek227

Paa dine Fingrek228 to gang fem

GUDS Bud ved Sang udsiige.

2.

Saa tit du slaar din Hænder ud,

Ti Fingre kandst du regne;

Saa mange er og HErrens Bud,

Som læsis allevegne.k229

3.

Naar du vilt paa din Fingre see,

Da tænk Guds Lov er bleven

I lige samme Tal, som de,

I Mose-Bog indskreven.k230

4.

GUD selv for Mosenk231 udi Steen

Har tegnet de Bogstave;k232

Men du skal indtil Marv og Beenk233

Dem i dit Hierte grave.k234

5.

Naar du gaar ud, naar du gaar ind,

Hav disse Bud i Tanker,

Og slaa dem aldrig af dit Sind,

Hvor du i Verden vanker.

6.

Hvad siger da det første Bud,k235

Fortæll os hvork236 det liuder?

Det siger: For den sande Gud

Hav ikke fremmed Guder.k237

7.

Det siger:k238 Gud ey taale kand,

At nogen er hans Lige,

Hand finder ey sin Lige-Mand

Paa gandske Jorderige.

8.

Hand er dend Allerhøyeste,k239

Og hand er GUD alleene;k240

Thik241 skal du for ham bøye Knæe,k242

Men ey for Stock og Steene.k243

9.

Der ere mange, som vel sig

Vil Guders Navn tilegne,

Men de er kun forgengelig,

Og maa for Døden blegne.k244

10.

Naar de forgaar, da bliverk245 GUD,

Hand giøres ey til skamme,

De skal fortæres i sin Huud,k246

Men Gud er altk247 dend samme.

11.

Hvorfork248 Jeg nu forbyder dig,

Ey anden GUD at tage,k249

End den som boer i Himmerig,

Og ey har nogen mage.k250

12.

Jeg Dig forbyder at du ey

Tilbederk251 Sool og Maane;k252

Hvik253 vilt du paa slig Hednings vey

Din Herre GUD forhaane?

13.

Jeg dig forbyder, Sølv oc Guldk254

Til din tillid at sætte;k255

Hvad hielpe kand dend røde Muldk256

Din Salighed til rætte?

14.

Meenst du at dend som sanker mest,

Og haver det som klinger,k257

At hand hos Gud skal agtis best?k258

Ney, ney, det ey gelinger.k259

15.

Thi Gud og Mammonk260 kand ey vel

Tilsammen begge stemme,k261

Skal HErren giøris Ræt og Skiel,

Da maa du Mammon glemme?

16.

Du skal og ey, som mange giør,

Dig hælde tilk262 Patroner,k263

Patroner ere brudne Rør,k264

Og dødelig Personer.

17.

De skal som Røg og Damp forgaa,k265

Naar de til Graven havner,

Dem du da meest har stolet paa

Dig da saa lidet gavner.

18.

Hvo Kiødk266 vil sætte til sin Arm,k267

Og Folk til Guder giøre,

Hand er som den der vil sin Karmk268

I Henge-Dyndetk269 kiøre.

19.

Du skal ey paa Barbarisk Viis

U-mælend' Fæ tilbede,k270

Ey Asen, Oxe, Hest og Griis,

Hvad heldstk271 det og kand hede.

20.

Skal skabte Ting tillegges det

Som Skaberen tilhører?

Hvad tykkes dig, er saadant rett?

Vee dig!k272 Som saadant giører.k273

21.

Vee dig! som for et Billede

Til Jorden ned vil knæle,

Er det ey fra dend Høyeste

Hans Ære bort at stiæle?

22.

Det er at kysse Steen og Leer,k274

Og Siæle Hoor bedrive

Tænk, de som til Afguder seer,k275

De skal til skamme blive.

23.

See til du ey, som en Papist,k276

Paa døde Helgen raaber,k277

Det Haab skal dennem skuffe vist,

Holdtk278 ikke med de Taaber.

24.

Om osk279 veedk280 hverken Abraham,k281

Ey Isachk282 til at sige,k283

Hvad er det da for hæslig Skam

Til døde Folk at skrige?

25.

Hvad har vi med Sanct Poul og Peer?k284

Hvi giør vi dem Umage?

Hvorfor vi dend Papist beleer,k285

Som sig for dem vill klage.

26.

Saa har vi nu med Glæde bragt

Det første Bud til ende.

Gud giv os altid med Andagtk286

Den sande Gud at kiende!

Det Andet Bud.

k287k288k289k290

Du skal icke tage Herrens din GUDs Navn forfængelig etc.k291

Siunges som

Jeg gik mig i min Urtegaard etc.k292

1.

Det andet Bud i HErrens Navn

Vi nu begynde paa,

O gid at vi med Siæle-Gavnk293

Det efter levek294 maa!

2.

Det Bud alvorlig byder dig,

At du slet ingenlundk295

Skal HErrens Navn forfængeligk296

Indlukke i din Mund.

3.

Du skal dig altid vare vel,

At du saa læt ey svær,k297

Og bander ved din Gudk298 og Siæl,

Som mangen giør dissverr!

4.

Dend Gud i høyenk299 Himmel-Sal

Er alt forhærlig til,

Mand med hans Nafn Spilfægtek300 skal,

Og giøre hvad mand vil.

5.

Dend dig ey troerk301 paa Ja og Ney,

Sin Lyst Hand giøre maa,k302

Gak du din Kaask303 og drag din Vey

Lad dend Mistroend' staa.

6.

Du skal og eyk304 ved JEsu Død

Stadfæste nogen Eed,k305

Ey eller ved de Saar saa rød

Guds Søn U-skyldig Leed.k306

7.

Betænk Guds Søn har engang taaldt

Død under aaben Sky,k307

Hvi vil du Hannem have Saaltk308

I Mordersk309 vold paa ny.

8.

Hvi skal din Tunge Pidskek310 den

Der før var Piint og strakt?k311

Vil du, Guds Lamk312 skal hver Dag hen

Til Korset vorde bragt?

9.

Er det den Løn hand have bør

For ald sin Blodig Sveed?k313

Er det den Tak, som Ham tilhør

For ald Sink314 Kiærlighed?

10.

Du skal og uden ald forskiel

Udryddek315 slet af Land

Ald Signe-Folkk316k317 og Satans Træl,k318

Og hver en Spaadoms Aand.k319

11.

Samt alle dem der Fugle-Skriig

Og Dages vallk320 forstaar,k321

Og alle dem, der Hemmelig

Med Troldoms Konst omgaar.k322

12.

Du skall ey paa din Sygdoms-Dag

Hos dennem Spørge raad.

Det er din Gud en misbehag,k323

Og Vederstyglig daad.

13.

Hvi skulle du gaa Gud forbi,

Der er dend Læge kiæk?k324

Som giør os fra vor Synder fri

Og heeler ald vor Bræk.k325

14.

Men at en Hex er viis og Klog

I Læge-Kunst og Cuur.k326

Det har hun af dend Sorte Bogk327

Det vantroe Creatuur.k328

15.

Thi Satan Kappen veed at snoek329

Hvor Veyretk330 Føyek331 vill,

At giøgle for dem paa Ham troe,

Det er hands daglig Spill.

16.

Jeg negter ey,k332 Hand jo Forstand

Paa Jordens Urter har,

Hvor ved en Sygdom hielpes kand

Som synes Tungk333 og Svar.k334

17.

Naturen haver meget Skiult,k335

Hves brug dog Satan veed,

Men under det har Hand gedultk336

Et farlig Skalcke-Sneed.k337

18.

Helbreder hand ved Hexers Konst,k338

Atk339 du din Sundhed faaer,

Da viid, hand giør det ey omsonst,k340

Din Siæl i fare staar.

19.

Ach! det var dig en slet Profit,

At du din Helse fant,

Og blev din Siæl der overk341 qvit,k342

Hvad var det Du da vant?

20.

Guds Bud og strengt formaner dig,

Du vogte skall din Mund,

At dend ey taler Løgn og Svig,

Ey digter falsk Paafund.

21.

Vel er det saa, at Løgn, disverr!

Blant Folk er forgemeen,k343

Thi ingen Mand, hvor kiæk hand er

Kand kaldes Engel-Reen.

22.

Saa agtes det dog skammeligt

At Liuve med forsætt,

Og hvo sig Venne vil til sligt,

Hand slegterk344 Fanden rett.k345

23.

Vi veed at Løgn i Paradiisk346

Var Slangens første Skam,

Og hvo der elsker samme viisk347

Er lige god medk348 Ham.

24.

Derfor see til, at Løgn og List

Dig ey bevises paa,k349

Du kanst dig brænde ved en Gnist,

Men ingen Varme faae.k350

25.

Et Ord et Ord, en Mand en Mand,k351

Dit Ja skal blive Ja,k352

Lad Sandhed blomstresk353 i vort Land,

Og gak ey der ifra.k354

26.

See til du og forlysterk355 dig

Med Psalmer, Sang og Digt,

Aflegg for Gud ydmygelig

Din Skyldighed og Pligt.k356

27.

Den allerlifligst Harpe-Liud,

Som Øret høre kand,

Er, at mand siunger Sions Gudk357

En Sang i Christen Land.k358

28.

O gid ald Verden runden omk359

Var med hands Lovk360 opfyldt!

Hand er det værd dend Herre from,

Og hand har det forskyldt.k361

29.

En tørstig Siælk362 hun Takker tit

Kon for en Drik med Vand;

Hvi skulle Gud da mistek363 sit,

Som er saa god en Mand?

30.

Hand kand ey mindre faae, end Tak

For alt sit givne Gods,k364

Og ingen uden Skarens Pakk365

Benægterk366 Gud sin Roos.k367

31.

Vor sidste Slutningk368 være skal,

Og det almindelig:k369

Gud i dend høye Himmel-Sal

Skee Lov Ævindelig!

Det Tredie Bud!

k370k371k372k373k374

Kom ihu at Helliggiøre etc.k375

Siunges som

Paa Gud allene etc.k376

1.

Vi vil begynde

Det tredek377 Herrens Bud,

Til Kirken skynde,k378

Sabbathk379 er sat af GUD;

5 Velkommen være

Du Hellig Hvile-Dag,

Du skal os Lære

Guds gode Velbehag,k380

Og os forære

10 En Himmel-God forsmag.k381

2.

O GUd, vi prise

Dig for din Naades Bord,k382

At du vil spisek383

Os med dit Guddoms Ord!k384

5 Vi lever ikke

Udaf det bare Brød

Vor Mad og Drikke

Af JESU Mund udflød,k385

Det er til prikkek386

10 Dend Honning, der er sød.k387

3.

Hvad kundek388 gavne

Ald lækker Kost og Mad,

Om vi skull savnek389

Det Siælen giører glad?k390

5 GUd! for din Ære

Undrykk391 os ey dit ord,

Men selv ernærek392

Din lille Christne Hiord,k393

Atk394 vi maa bære

10 Dit Navnk395 med priisk396 paa Jord!

4.

Skuld'k397 du ey trøste

Os med Sabbathens Ro,

Vi maatte brøstek398

Af møyek399 slet i to;

5 Thi Verden giver

Ey andet end somk400 Sveed,

Og Lykken driver

Sit Hiulk401 altk402 op og ned,

Atk403 her ey bliver

10 Vor Livs Tid nogen Fred.

5.

Men Gud vær' æret,

Som gav os Hvile-Dag,

Og har beskiæretk404

Vor Siæl saa god en Mag!k405

5 Nu kand vi iile

Til HErrens Tempels Grund,k406

Gid!k407 vi maa hviile

Fra Skam og Synds Paafund,

Og aldrig tvile

10 Paa HErrens GUds Miskund.

6.

Tænck ey, O Synder,

Sabbathen er bered,k408

Atk409 du paa Hiynderk410

Skal ikkunk411 sidde ned,

5 Og at udstrække

Din Been paa Senge-Straa,k412

Dig der at række,k413

Og Haanden ud at slaa,

Og saasomk414 Giækkek415

10 Paa Torvet ledig gaa.

7.

Du tørstk416 ey tæncke

Sabbathen holdes nok,

Naar du paa Bæncke

Dig lægger som en Stock;k417

5 Eller paa Lovek418

I Kroe at dricke Ruus,k419

Og siden sove

Til Sool i Middags Lius,

Tør du vel vove

10 Mod Gud slig Skalke-Pus?k420

8.

Din Søndags Gierning

Bør ey der i bestaa,

At du med Tærning

Et Bretspilk421 veed at slaa,k422

Og dig begive5

Til Dobbelk423 eller Kaart,k424

Dermed fordrive

Guds Dag u-nyttig bort,

Er det at blive

10 I HErrens Huuses Port?k425

9.

Med sligt og andet

Misbruges Kirke-Fred,

Skeer sligt i Landet

Og holdis for en Sæd,k426

5 Da blir for Sandenk427

Vor Søndag Synde-Dag,k428

Jeg frygter, Fanden

Vil gaa med dem i Lag,

Med een og anden

10 At dragis Nappe-Drag.k429

10.

Endk430 skal du vide

Hvad Søndag har behov,k431

Fra Hestens Sidek432

Du spende skal din Plov,

5 Og dend ophenge

Bag Veggen under Skuur,k433

Og ey forlængek434

Arbeyde med dit Djur,

Ey ellerk435 sprænge

10 Det stakkels Creatuur.k436

11.

Tænck, Hest og Oxe

Har Gud til Skabermand,

Hand lar dem voxe,k437

Atk438 de dig tiene kand,

5 Du slaerk439 og pukker,k440

Og pidsker dem paa Bag,

Atk441 de sig buckerk442

For dine Hug og Slag;

Men see, de sukker

10 Altk443 effter Domme-Dag;k444

12.

Atk445 de kand vorde

Fra dine Byrder fri,

Og Trældom haardek446

Du dem har lagt udi;

5 Saa lad ey plage

Dit Beestk447 med Hug og Stød,k448

Det kand ey klage

For nogen Mand sin Nød,

Om du vilt slagek449

10 Det slet ihiel og død.

13.

Dit Folk og Svennek450

Børk451 og Sabbathens Roe,

At De maak452 tienne

Gud HERREN glad og froe,k453

5 Alt hvad de træller

Sex Dage flittelig,k454

Som troe Geseller,k455

Det giøre de for dig,

Men GUD udvellerk456

10 Dend siuvend Dag for sig.k457

14.

Vogt dig derfore

Modk458 Piger og mod Dreng,k459

Vær ey saa saare

I din Huusholdningk460 streng,k461

5 Søg ey at være

U-skonsom med en Træl,k462

Tænck, GUD hans HERRE

Giør ey Persons Forskiel,k463

Men skal tilbære

10 Hver sin Betalingk464 vel.

15.

Nu, kiære Broder,

Hav Gud og Kirken kiær,

Jeg dig anmoder

For alt det Saligt er;k465

5 Vær Ordets Hørerk466

Eenfoldelig og slet,k467

Vær Ordets Giører,

Saa du med got Forsætk468

Altid fremfører

10 Et Levnet reent og ræt.

16.

Opbyg GUds Rige,

Holdtk469 flittig Kirkegang,

Du skal ey sige,

At Veyen er forlang;

5 Hvadk470 vilt du tvile

For Reysens Farlighed?k471

For Havsens Mile?

Gud hâr din Vey bered,k472

Giv dig at iile,k473

10 Du kommer vel afsted.

17.

Tænk paa den Qvinde,k474

Som drog en lang Afkrog,

Kun for at finde

Og høre Kongens Sprog;k475

5 Men her er meere,

End Salomon at see,

Hvad Verdens Ære?k476

Hvad er dens Liggendfæ?k477

Til at vurderek478

10 Mod HERrens Tienniste?k479

18.

Det var det ene

Kong David bad af GUD,k480

Ham at forleenek481

Før hand gik Verden ud,k482

5 At hand med Glæde

GUds Tempel skue maa,

Og der indtræde

I GUds Forgaardk483 at staae,

Blant dem, som qvæde,k484

10 Og Sangen passer paa.k485

19.

I GUds Forgaardek486

En Dag ham bedre vaar,k487

End til at vorde

Blant Sælskabk488 tusind' Aar,

5 Hvad kand mand lære

Af Verdens Compagnie?k489

Skam og Vanære,

Utugt og Raseri?

Beed GUD regiærek490

10 Din Fødders Trin og Sti!k491

20.

Men hvis du bliver

Af et fortrædenk492 Sind,

Og GUds Ord skriver

I Glemmebogen ind,

5 Da skal dig plage

Ald Skendsel,k493 Spotk494 og Vee,k495

Og dine Dage

Ey nogen Lykke skee,

GUD selv skal slagek496

10 Dig med Forbandelse.k497

21.

Estk498 du paa Landet,

Est du paa saltenk499 Vand,

Du est forbandet

Ihvork500 du vandre kand,

5 I Seng og Leye

I Skind, i Holdk501 og Huud,k502

Paa alle Veye

Hvor du gaaer ind og ud

Hvisk503 du monk504 eye

10 Forbandetk505 er for GUD.

22.

Men om du skulde

Undskyldning vende for,k506

At du tilfulde

Din Præster ey forstaar,

5 Een Part har Snue,

Og taler vanskeligt,

Partk507 vil paa Skrue

Sin Ord omvriek508 digt,k509

Din Sindsk510 Formuek511

10 Er ey at fatte sligt.

23.

Jeg derpaa svarer:

Du har GUds Bud paa Tal,k512

De nok forklarer

Hvork513 du dig skikkek514 skal,

5 De staar jo skrevenk515

I Catechismi-Bog,

De er jo blevenk516

I prentk517 og Moders Sprog?

Vær der ik518 drevenk519

10 Saa estk520 du viis og klog.

24.

Derfor hvad tiennerk521

Slig skalledek522 Paaskud?k523

At du dig meener

Undskyldet for din GUD?

5 Kandst du vel sværek524

Dig ey er læsed for

Din Børne-Lære,k525k526

Din Trok527 og Fader Vor,

Lær dem at bære,k528

10 Aldt nok du da forstaar.

25.

Nu, Dagen skrider,

Og Mørket falder paa,

Sabbathensk529 Tiderk530

Maa til en Ende gaa.

5 O GUD! vi priise

Dit Navn i Ævighed

For Siælens Spiise,k531

For Huus og Kirke-Fred!

For Ro og Liise,k532

10 For god Samvittighed!

Det Fierde Bud.

k533k534k535k536

Du skalt hædre og ære din Fader etc.k537

Siunges som:

Jeg veed et ævigt Himmerig.k538

1.

O Synder, veedst du ey din Pligt

Mod Menniskenk539 at giøre?

Kom hid, jeg vil dig lære sligt,

Kom hid, luk op dit Øre.k540

2.

Est du en Datter eller Søn,

Forældre skal du lyde,

Du bør ey nægte deres Bøn

Men giøre hvad de byde.

3.

Vær ikke blant det slemme Pak,

Som sin Forældre bander,k541

De faaer dog engang Skam til Tak

Før de af Verden lander.

4.

Til Ravne-Pik og Ørne-Madk542

De skal paa Sidstek543 blive,

I Gallienk544 som et Rangel-Radk545

For alle Vinde drive.

5.

Det Øye, som sin Faêr beleerk546

Skal Ørnene udhugge,k547

Til Pølenk548 blîr hans sidste Fær,

Og Helvedek549 hans Vugge.

6.

Betænkk550 det vel du unge Dreng,

Hvi vil duk551 traadsig være,

Betænk, at HErrens Dom er streng,

Og alt fortung at bære.

7.

Du veedst vel, hvor den Sag udfalt,

Derk552 Absolon fortrængtek553

Sin Fader, at det blev betalt,k554

Der hand i Træet hengte.k555

8.

Du veedst og hvork556 det blef med Cham,k557

Det læses jo blant andet?

At derk558 hand blotted Faders Skam,k559

Da blev hans Sædk560 forbandet.

9.

Saa giør nu ingen Skalke-Daad,k561

Og ingen U-tugtk562 øve,k563

Giør ey din Faders Øyne vaad,

Din Moder ey bedrøve.k564

10.

Betænk, hvor dyr du kosted hâr

Din Moder, som dig fødde,

Den Tid hun dig til Verden bar,

Hvork565 hun var stedtk566 i Møde.k567

11.

Betænk,k568 hvork569 hun for din Skyld stod

Paa Gravens yderst Bredde,k570

Den Tid hun gik paa faldend' Fod,k571

Og kund sig selv ey redde.

12.

Betænk,k572 hvork573 mangen vaagen Natk574

Og megen stor Umage

At hun for dig var medbelatk575

Før hun dig vandtk576 opdrage.

13.

Kom hid, du Mand, kom hid og hør

Hvad Nyt jeg dig tilfører,k577

Du som forindenk578 Kirkens Dør

Gaar ind, som en Tilhører.

14.

Mens du blant Kirkens Lemmerk579 est,

Jeg dig det vide lader,

At du dig skikker mod din Præst,

Som mod din egen Fader.

15.

Om hand dig ey til Verden bar

Forstaa,k580 paa Kroppens Vegne,

Hand dog din Siæl opfostret hâr,k581

Det er langt meer at regne.

16.

Frygt GUd og elsk din Præstemand,k582

Adlyd dem som dig lære,

Giør ham den Ære, som du kand,

GUd dig igien skal Ære.

17.

Hans Røst som HERrens egen Røst

Du lyde skal og følge,

Dit Skib skal der ved segle trøstk583

I største Modgangs Bølge.

18.

Men om din Præst dig vared ad,k584

Og Sandhed for dig Læste,k585

Paalegg ham derfor ingen Had,k586

Hand giør det for dit beste.

19.

Betænk,k587 hand er et Sendebud,

Som endeligk588 maa tale

Hvad GUd, som ham har sendet ud,

Vil biude og befale.

20.

Om den Retfærdigk589 gav et Slag

Af et velmeentk590 Gemytte,k591

Som beste Balsomk592 det antag,

Det er din egen Nytte.

21.

Advarsel slaer ey Been i to,k593

En Elskers Slag ey skader,k594

Men Hyklers Kys er ey at troe,

Thi hand er den dig hader.

22.

Hand kysser vel med smilend' Mund,

Men Skalkenk595 er bag Øre;k596

Men see, det er af Hiertens Grund

Hvadk597 Venner dig raadføre.k598

23.

Din Præst du derfor ingen Meenk599

Og ey Fortrædk600 maa giøre,

Agt det, hand er GUds Øyesteen,k601

Og hvok602 vil hannem røre?

24.

Det hâr ey heller gangetk603 vel

De gamle Præste-Hader,

Det Achab fandtk604 og Jesabel,k605

Hvis Been laa strød paa Gader.k606

25.

Prophetenk607 de forfølge lod,

Og det foruden Naade,

Men det dog ikke lenge stod,

Før Hunde dem opaade.k608

26.

Det kand og dig gaa ligesaa,

Som GUds Mændk609 efterstræver,k610

Hvok611 veed hvor Bladet vendes maa,k612

Du veedst ey hvadk613 du lever.

27.

Det skeer og at Forseelsek614

Hos GUds Mand er at finde,

Men viid, hand er et Menniske

Og fød af syndigk615 Qvinde.

28.

Det meget smukker dig anstaar,

Med Kiærlighedens Kaabek616

At du hans Mangel skiuler for,k617

End saadant ud at raabe.

29.

Kom hid, kom hid du Undersaat,

Jeg dig og eyk618 forskoner,

Du tienne bør din Lande-Drotk619

Og Øvrigheds Personer.

30.

Saa stygt som at det lader sig,k620

At Barnet slârk621 sin Fader,

Saa lidet og det sømmer dig,

At du din Fyrsterk622 hader.

31.

Thi hvo derk623 ikke sig undseer

Et Skalke-Pudsk624 at prøve,

Og det mod Øvrigheden skeer,

Hans Dom skal ikke tøve.k625

32.

For Magten mand jo frygte maa,

Men hvok626 det ey vil giøre,

Hand vil mod GUds Forordningk627 staa,

Og Dommen paa sig føre.

33.

En Konges Vrede lignes ved

En Løves græslig Brøllen,k628

Oprørske tit er falden ned

Med Liv og Siæl i Pølen.k629

34.

Et Kiendetegnk630 og ufeilbark631

Det skal for Dommen blive,

Naar mand Rebellerk632 bliver var,

Som tør mod Magten kive.k633

35.

Men om for Syndenk634 over dig

Et u-miltk635 Hærskabk636 sættes,

See til, at dog beskedeligk637

Din Handelk638 kand udrettes.

36.

Og tænck, din Synder har fortient,

At dig skeer saadan Plage,

Dog bliver det dig u-formeentk639

For GUD din Nød at klage.

37.

Men hvadk640 du klager, bør det dig

For Hærskabk641 dog at bedek642

End ogk643 for dem, som vanskelig

Og færdigk644 er til Vrede.

38.

Skal nu de Onde timesk645 sligt,

Hvad børk646 mand da de Fromme?k647

Saa lad til GUd din Bønners Pligtk648

For Kongens Velstandk649 komme.

39.

Et lydigt Sind, en ærlig Mund,

Og beredvillig Hænder

Du pligtig erk650 hver Tid og Stund

Din Øvrighed og Stænder.k651

40.

Til sidste Slutning kommerk652 hid

I Pigerk653 og I Drenger,k654

Som æder andres Brødk655 en Tid,

og tager Løn og Penger.

41.

Som Søn sin Faders Ærend' er

Forpligted frem at bære,

Saa skal Jersk656 Husbonds Gavn i sær

Jêr angelegenk657 være.

42.

I skal ey holde Jer forgod

At taale Slæbk658 og Møye,

I tienne skal med Haand og Fod

Med Munden og med Øye.k659

43.

Med Haanden, at I hielper til

At Værketk660 ey forhales,k661

Med Foden, at I løbe vil

Did hen, der I befales.

44.

Og naar en Husbond taler saa:

Kom hid, saa skal du komme,

Men siger hand: Gakk662 did, saa gaa,

Og statk663 ey som een Dumme.k664

45.

Med Munden du og tienne maa,

Dig bør ey andet føre,k665

Hvad Husbonds Rygte kand angaa,

End du igien vil høre.

46.

Du tale skal hans Navn og Sag

Hos andre til det beste,

Ham ey bagtale paa sin Bag,k666

Som viisk667 er hosk668 de fleste.

47.

Det gaar, som i den hellig Lestk669

Er sat, og gaar i Rygte:

Mands Huusfolk er hans Fiende værstk670

For dem skal hand sig frygte.k671

48.

Med Øyet skal du Tiennest-Dreng

Din Herres Gavn og fremme,

See til paa Ager og paa Eng,

See til i Huus og Hiemme.

49.

Dit Øye skal henvendet staa

Altk672 paa din Herres Hænder,

At hvad hans Finger peger paa,

Did hen du Værketk673 vender.

50.

GUds Fierde Budk674 jeg nu da maa

Den sidste Haand paalegge;k675

Om Trælk676 og Fri vi slutte saa:

O GUd velsigne begge!

Det Femte Bud.

k677k678k679k680k680a

Du skal ikke slaa ihiel.k681

Under sin egen Melodie.k682

1.

Fang an,k683 vi vil med Herrens Naade

Det Femte Bud betragte vel,

Hvorledes og paa hvad slags Maade

En Mand sin Broderk684 slaêr ihiel?

5 Naar mand skal tale ret af Grunden,k685

Da skeer et Mord paa tre Maneer,k686

Endeel med Haand, endeel med Munden

Endeel og udi Hiertet skeer.

2.

Belangendek687 det Mord med Haanden,

Da, Veek688 dig Mand! ô Vee! ô Vee!

Vee dig, som slaêr ihiel en anden!

Vee dig du styggek689 Mordere!k690

5 Kandst du din Vredes Tørst ey slykkek691

Med andet, end u-skyldigt Blod?

Hvem hidser dig til saadant Stykke?k692

Det giør den Mand, der ey er god.

3.

I det du fælder ned din Næste,

Da fælder du GUds Tempel ned,

Ja bryder da det Huus og Fæste,k693

GUds egen Hænderk694 har bered;k695

5 Den Synd du aldrig kand undskylde,k696

Med mindre vergek697 vendes for,k698

Det bliver dig til Lamechs Byldek699

Og et fortærend' Hierte-Saar.

4.

Maaske, du meener, GUd skal glemme

Med Tiden hen sligt Nederlag;

Ney, Abels Blodk700 har Maal og Stemme,

Det skriger end den Dag i Dag,

5 Endnu forbandes Cains Næve,k701

Og Lamechs Skyldk702 hukommes end,

Thi GUd skal vist alt Blod udkræve

Af de haardnakked Mordermænd.

5.

GUds Lovk703 vil og alvorlig have,

At der skal øses Blod for Blod,

Det er udtrykte GUds Bogstave:

En Haand for Haand, en Fod for Fod;

5 Et Liv mand for et Liv skal sætte,

Og det foruden ald Forskel,k704

Hvorefter hver sig har at rette,

Og saa sin Sag betænkke vel.k705

6.

Og skull' end verdslig Straff ophørek706

Fra dig, da see, dit Hierte skal

Dig selv for GUd Land-flygtigk707 giøre

Paa høyen Bierg og dyben Dal;

5 Dig ingen Stæd skal blive sikker

Alt for en ond Samvittighed,

Men alle Bødlers Baandk708 og Strikkerk709

Skal siunis staa for dig bered.

7.

Dit Hierte pikkek710 skal og bævek711

For allerminste Hane-Gal,k712

Du skal u-tryg din Livstid svæve,k713

Ald Verden for dig trang og smal,k714

5 En Lærkes Sang skal for dig høris

Og agtis som et Ugle-Skriig,k715

Det mindste Blad paa Busken røresk716

Som væbned Mand skal staa for dig.

8.

Endk717 vil det dermed ikke blive,

Med hvad din Fædre haverk718 giort,

Det skal dig GUd paa Regning skrive,k719

Du skal undgiælde lit og stort,

5 At alt det Blod fra Abels Dagek720

Og indtil denne Tid udøst,

Det legges skal paa digk721 at drage,k722

Ach! det vil afgaae,k723 uden Løst.k724

9.

Langt bedre var,k725 din Haand var skaaren

Og huggen afk726 i tykkest Kiød,

At du varst uden Arme baaren,k727

Og uden Haand og Fingre fød,

5 End at du for din tunge Næve

I Siæle-Fare vorder stedd,k728

Derfor see til, mens du mon leve,k729

At du med hver Mand holder fred.

10.

Dog hermed skal formeentk730 ey vorde

En Øvrighedesk731 Myndighed,

At Skalkerk732 og at Halser haardek733

For Rættens Sværd maa bukke ned;k734

5 Et saadant Drab det er retfærdig,

Thi Skalke bør en Ende faae,

Og en Misdæderk735 er jo værdig

Sin Straff for Synden ud at staa.k736

11.

Saa skal derhosk737 og vel betragtis

Et Drab, som u-forvarend'k738 skeer,

Det for et Vaade-Værkk739 eragtis,k740

Og ey til Mords-Udtydningk741 seer,k742

5 Hvis Bane-mandenk743 efterstrævis,k744

Da gives ham saa vit Fordrag,k745

Til Sagen med sin Provk746 indkrævesk747

Til Høystek748 Ræt og Kongens Dag.k749

12.

Ja Skriften selvk750 den Sag undskylder,

GUd lod ham falde for hans Haand,

Atk751 om den Dødes Slegt opfylder

Sin Hierter med hævngierrig Aand,

5 Da havde GUd indstifte ladet

Fri Stæderk752 som et tryg Tilhold,k753

Hvor Draberenk754 kand u-beskadetk755

Fly bort fork756 Hævn og Overvold.k757

13.

Belangende det Drab med Munden,k758

Det øverk759 du, ô syndig Mand!

Naar du estk760 artedk761 saasom Hunden,k762

At giøe mod hvisk763 dig møde kand,

5 Jeg meener en vanartigk764 Læbe,k765

Kiv, Klammerk766 og skendsagtigk767 Ord,

Du dermed kand din Næste dræbe,

Det er for GUd et skendigt Mord.

14.

GUd vil, at hvert et Ord skal hævnis,

Som af en Skendsmundk768 er udkast,k769

Atk770 om din Broderk771 af dig nævnisk772

Du Racha, Daare,k773 du Phantast;k774

5 Da skal mand lade dig fremkalde

For Raadet og den høystek775 Dom,

Og da vil den Afsigtk776 udfalde:

Hen, hen til Pølenk777 heed og grom.k778

15.

Derfor, saa fremt du ey bortkasterk779

O Menniske! din Ivrighed,k780

Atk781 du dig paa din Ven forhaster,k782

Og farer rasendes afsted;

5 Hvis ey dit hadske Sind omvendis,

Da bliver det u-lønned ey,

Naar Siælen ud af Kroppen sendis,

Da gaar hunk783 en bedrøvet Vey.k784

16.

Du skal din Broder ont ey bede,k785

Ey ønske ham i Satans Vold,

Og ey med Skendsord være rede,

Ey kalde ham et Drogk786 og Trold,k787

5 Giør dennemk788 got, som dig monk789 hade,k790

Velsigne dem, der banderk791 dig,

Hans Banden kand dig intet skade,

Den Stundk792 du lever fredelig.

17.

Langt trygger er Uræt at lide,k793

End andre den at føre paa,k794

Sagtmodigk795 skal sin Jord besidde,

Men Stoltek796 skal med hast forgaa:k797

5 Den Mand er sterker,k798 som betvinger

Og vindek799 kand sit eget Sind,

End den, der over Murenk800 springer

Og tager heele Stæder ind.k801

18.

Det trediê Mord, som kand bedrivis,

Det er, naar Vreden gives Rom,

Det er den Synd, som op skal skrivis,

Og sættis ind for HERrens Dom;

5 Den stiger dig ey op af Maven,

Den groor ey uden paa din Hud,

Men den er ind i Hiertet graven,k802

Og udaf Hiertet gaar den ud.

19.

Naar du har nævnt den onde Vrede,

Da har du alle Laster nævnt;

Hvo kand alt hendesk803 Værk oplede?

Hun giør u-jævnt detk804 før var jævnt.

5 Hvad HErren pryder, danner, skaber,

Vanskaber hun den Dievels Kunst,k805

Hun giør, at Folk ved hende taber

Hos GUd ald Yndest, hæld oc gunst.

20.

Hun sætter Rynker udi Panden,k806k807

Hun vrier Munden skeev oc krom,

Hun giør, at du seer ud som Fanden,

Hun øser Munden fuld af Skom.

5 Din Øyen hun saa vit udspiiler,

Som der en Dievel stod i hver,

At der op til dit Ansigt iiler

Alt Blod, som varmt i Livetk808 er.

21.

Hun giør, at Kind og Næse blaaner,

Hun sammenbider Lippenk809 tætt,

Hun giør, at mangen ofte daaner,

Og falder, som hand var besætt,k810

5 Hun begge Næver sammenknytter,

Og skiærk811 med en forbistredk812 Tand,

Hun giør, at du dig selv bespytter

Som en forstyrred galen Mand.

22.

Derfor I, som af Slagsmaal praler,k813

Som gaar og pukker medk814 en Pynt,k815

Hvor kiækk816 I skøntk817 Jersk818 Konstk819 afmaler,

Saa har dog Satan den begynt;

5 Skye derfor nogen ud at manek820

For Haanden ud i Kamp at gaa,k821

Det er kun en hoffærdigk822 Vane,

Hvo veed, hvem Loddenk823 falder paa.

23.

Der staar, at hvo sin Broder hader,

For GUd hand en Manddraber er,k824

Hvork825 kand den elske GUd sin Fader,

Den som ey har sin Broder kiær?

5 Kand den ey elsket af dig være,

Der dig for Øyet daglig staar,

Hvad Hiertelaugk826 kand du da bære

Til GUd, den du ey skue faaer?k827

24.

Du skalt ey for en ringe Brødek828

Dig hævne selv paa nogen Ven,

Lad Had og Avindk829 leggis ødek830

Og sendis bort til Dievelen;

5 Hunk831 kommen er fra Satans Rige,

Did hen igien hun skikkesk832 maa,

Ald Odel skal til Odel vige,k833

At Satan kand sit eget faae.

25.

Ja, hvis det mueligt kunde være,

Bør digk834 med hver mand holde fred,

O Salig! de Fredsomlig ere,k835

De kaldes HErrens egen Sæd;

5 Ja før du skuld' mod Freden stride,

Da hvis at en dig biude vil

Et Øre-Slagk836 paa høyre Side,

Vend hannem og det venstre til.

26.

Men dersom du med Vrede trinner,k837

Naar Sool gaar ned,k838 udi din Seng,

Du varst ey værd, at Solen skinner

Om Morgenen oppaa din Eng;

5 Du vilt til andre Vrede bære,

Og andre giør dig samme Skiel,k839

I skal indbyrdes Jer fortære,k840

Thi Harmk841 skal Hiertetk842 slaa ihiel.

27.

Tvert om, naar Folk kand vel fordragisk843

Og Brødre boer eendrægtelig,k844

Det er een Ting, som velbehagis,k845

Og glæder GUd i Himmerig.

5 GUds Engler ønsker selv til Lykke,k846

Naar Folk paa Jorden boer i fred,

Det er det skiønne Gylden-Stykkek847

Atk848 Christi Brudk849 stafferesk850 med.

28.

Bort, bort derfor du rasend' Vrede,k851

Bort Had og Avind Galde-fuld!k852

Bort, bort med ald din Ild og Hede,

GUd slae ald Satans Magt omkuld!

5 k853At vi vor fattig Ven og Næste

Kand elskek854 som os selver vel!

Og saa den Tid, os end kand reste,k855

At leve glad til Liv og Siæl!k856

Det Siette Bud.

k857k858k859k860k861k862

Du skal ikke bedrive Hoor.k863

Siunges som:

Den bekandte Søvren Tvillings Vise:

Hør til Fattig og Rige &c.k864

1.

Om Horerik865 at tale

Befaler Siette Bud;

Den Synd har længer halek866

End vel kand siges ud,

5 Den øves ey allene

Paa to og tre slags Viis,

Men er i mange Greene

Som tykkest Klunger-Riis.k867

2.

Part legger sig hos Skiøger,k868

Og bruger dem i Fleng,k869

Partk870 andres Koner søger,

Og smitter ægte Seng,k871

5 En Partik872 sig besoverk873

Med næste Slegtninge,k874

Part giør det, som er grover,

Og blander sig med Fæ.k875

3.

En Part med unge Enkerk876

Bedriver sin U-tugt,

Part ere Jomfru-Krenker,k877

Taêr den forbudne Frugt,k878

5 Part med hooragtig Miinerk879

Forbrækkerk880 Kyskheds Kar,

Det var de skiønne Liiner,k881

Atk882 Dalilak883 hun bar.

4.

En Deel sig og bemængerk884

I Sodomiters Skam,k885

De paa sin Krambok886 henger

En ret forbandet Kram;k887

5 En Deel og vel befugterk888

Sit eget syndig Kiød,

O hvilke Satans Frugter!

O Vee!k889 ô Skam! ô Nød!

5.

Jeg mig nu først henvender

Til dig, du kaade Dreng,

Hvis Fod saa flittig render

Til Horens Huusk890 og Seng,

5 Hvad har du der at giøre?

Er det din rette Vey?

Du skal det see og høre,

Det gaar u-straffet ey.

6.

Der givis dig i Skrifter

Exempler nok der paa,

Af Gamledagsk891 Bedrifter,

Mand kand det nok forstaa;

5 Det rønned David ilde,k892

Som sov hos fremmed Viiv,k893

Hvor mange maatte spildek894

For samme Synd sit Liv?

7.

Siig mig, hvad var Aarsage,k895

O Samson!k896 til din Død?

At du lodst dig hendrage

Til Horens bløde Skiød;k897

5 Du rosed lidt af Kiøbet,k898

Der Dalila dig bant,

Din Øyne gik i Løbetk899

Og Styrken slet forsvant.

8.

Hun, som din Kinder klapper,

Hun klipper og dit Haar,k900

Den Viin Fru Venusk901 tapper

Vel blank i Glasset staar,

5 Den dog der efter giver

En dødelig Forgift;k902

Ach! ach! hvor mange bliver

Forgiortk903 ved slig Bedrift.k904

9.

See, Gibea den Stoltek905

Hvi blev den ødelagt?

Den Skøgek906 det forvoldte,

Denk907 de voldtog med Magt.

5 End havde Troja standen,k908

Hârk909 ey Helenak910 vært,

Da slog en Helt den andenk911

Til Jorden u-forfært.k912

10.

Den første Verdens Dagek913

Forgikk914 i Flodens Luud,k915

Derk916 hver mand vilde tage

En Hore til sin Bruud;k917

5 Saa slukte GUd de Brande,k918

Sig selv ey slukke vil,k919

Saa har den glatte Pandek920

Voldt mangt et blodigt Spil.k921

11.

Hør nu, du unge Daare,k922

Hvad bilder du dig ind?k923

Hvi elsker du saa saarek924

Det røde Rosens Kind?k925

5 Hvad ere Læber bløde?

Hvad vel-gestaltedk926 Form?

Det er jo kun en Føde

For Jordens krybend' Orm.k927

12.

Naar du din Fod vil dreje

Til Horens Huusk928 at gaa,

Da gaar du paa de Veje,

Der skiærk929 til Dødsens Vraae,k930

5 De hvide Marmor-Støtter,k931

Hvorpaa du støder an,k932

For deres skyld du fløtter

Til Pølens brede Plan.k933

13.

Du skal der icke høre

Musik og Jomfru-Sang,k934

Der andet er at giøre,

End gaa Spassere-Gang;k935

5 Udgangen paa din Glæde

Da bliver Ild og Beeg,k936

Forseent skal du begræde

Vellystens kaade Leeg.

14.

Da bliver først forbandet

Den Dag,k937 den Tid og Stund,

Du dig med Skiøgen blandet,k938

Og kyste hendes Mund;

5 Du til Rantzonk939 da vilde

Ald Verden biude fal,k940

Det bliver da forsilde,k941

Du det vel findek942 skal.

15.

Dernest du lille Pige,

Som smuk af Skabning est,

Det bør mig og at sige

Hvad dig beqvemmerk943 best;

5 Det er af GUd en Gave

At være danned vel,k944

Naar du derhosk945 kand have

En kysk og tugtigk946 Siæl.

16.

Har GUd dig vildet pryde

Med Deylighedk947 i Kind,

Da bør dig frem at byde

En Deylighed i Sind;

5 Da kand mand om dig sige

Og det med god Besked:

See, See, der gaaer en Pige

Med dobbel Deylighed!

17.

Det er vel smukt at bære

Et Flættebaand af Guld,k948

Men smukker skal dend være,

Der lever dydefuld,

5 Hvis det dig ey befalder,k949

Da maa du sikker troe,

At alle Mand dig kalder

En Guld-bordyret Soe.k950

18.

Det Legem, Gud dig skiencker

Et HErrens Tempel er;k951

Men hvo Guds Tempel krænker,k952

Dend straffer Gud i sær,

5 Det lader Piger ilde,k953

At gaa for tit i Dantz,k954

De kand der ved forspilde

Jomfruers Ære-Krantz.k955

19.

Du burde dog betæncke,

At Æren er den Ting,

Mand ey saa læt maak956 krænke,

Og lade staa paa Spring;k957

5 Naar hun engang bortløber,

Og sælgis fra dig væk,

Du den igien ej kiøber

For Crœsi Penge-Sæk.k958

20.

Der staar, om mand vil agte

En Lov i Mose-Bog:k959

Hvad Kark960 mand ey til tackte,k961

Og stod foruden Log,

5 Det skulde Folcket dømmek962

U-reent og fuldt af Skam,

Hør nu, hvad dig mon sømme

Som fører aaben Kram.k963

21.

Vil mand nu ret betragte

Det samme Skrifftens Sprog,k964

Da bør enhver dig agte

For et u-reenligt Drog,k965

5 U-reen og uden Ære,

U-reen ævindelig,

U-reen din Krop skal være,

Til du omvender dig.

22.

Derfor, hvis du befinder

Dig skyldig for din GUD,

See til, din Taarer rinder

Med Hiertens Anger ud,

5 Lad dig bedrøved senkke,

For JESU Fødderk966 ned,

Gud skal dig det betænkkek967

Tilk968 ald Barmhiertighed.

23.

Est du u-reen befunden

Som en fordervetk969 Sæck,k970

See, JESU Blodk971 er runden,k972

Der toerk973 din Smittek974 Væck,

5 Naar du ved Troen søger

Til hannem hiertelig,k975

Du skalt med alle Skjøger

Indgaa i Himmerig.k976

24.

Du Ægte-giffte Qvinde,

Hør mig et Ord og to,

Du som dig lader finde

Ej mod din Husbond tro;

5 Hvad har du at bestille

I løse Folkis Huus?k977

Din Synd dig vist skal skille

Fra GUDS Ansigtesk978 Lius.k979

25.

Du Ægteskab vil have

Kun til et Synde-Skiul,

Og vil begierlig gnavek980

Af fremmedk981 Brød og Suul;k982

5 Den staalne Madk983 vel smager

For Munden offte sød,

Men mange der ved tager

Med Spotk984 sin egen Død.

26.

Mand kand ved Konst vel temme

En Hundk985 at blive tro,

Atk986 hand skal holdes hiemme,

Og ey til andre snoe;k987

5 Men Qvinde! du foragter

Din Herres Kierlighed,

Du est som den der fragter

Sit Skibk988 til u-fri Stæd.k989

27.

Men hvor dit Skib end vanker,

Og brugerk990 sin Seylatz,

Det paa de blinde banckerk991

Dog engang gaar i Knatz,

5 Og senckerk992 ned til Grunden

Med Godtz og Vragk993 og alt,

Og aldrig meere funden,k994

Saa blir din Synd betalt.k995

28.

Din Børn og skal undgieldek996

Din Synds U-tugtighed,

De skal sit Hovet hældek997

For det af dig er skeed,k998

5 Dem skal af onde Tunger

For din skyld skee Fortræd,k999

Atk1000 kaldis Hore-Unger,k1001

Og en u-lovlig Sæd.k1002

29.

Guds Lovk1003 vil og forbyde,

At ingen Hore-Sæd

Skal noget Embed nyde,k1004

End ey i tiend' Leed,

5 Og aldrig ind at komme

For HERREN Gud at staa

Udi Hans Helligdomme,

Der til atk1005 passe paa.

30.

Dernest du Mands-Persone,

Som i Huusholdning boor,k1006

Og gaar til andres Kone,

Din Synd er lige stoor;

5 Du bør ey meer undskyldis

End som et Qvinde-Kiøn,

Naar Syndsens Skieppek1007 fyldis,

Saa faar du vel din Løn.

31.

Du handler med din Finte,k1008

Som Fanden med sin Sæd,k1009

Om Natten hand sin Klintek1010

I Jorden kasted ned;k1011

5 Derk1012 andre Folck de sove,k1013

Da gick hand hen atk1014 saae,

Dog torde hand ey vove

Den Gierning ved at staa.

32.

Du og med Fanden kaster

Din Sæd i fremmed Jord,

Og siden der fra haster,

Naar Gierningen er giord;

5 Du saaer det du ey drister

For Skamsskyld høste ind,

See, hvor dig Satan frister,

Og har forgiort dit Sind!

33.

Du tilmed og eyk1015 tøverk1016

Til Dagen bryder frem,

Fordi det Verk du øverk1017

Er Nattens Handelk1018 slem;

5 Du ligner ret en Ugle,k1019

Hun hader Sool og Dag,

Hvi skulle saadan Fugle

Boe under smukke Tag?k1020

34.

Vee være deris Fødder,k1021

Til andris Qvinder gaar!k1022

Vee dig! du gaar paa Gløder,k1023

Dit Liv i Fare staar;

5 Om Mandenk1024 i det samme

Dig fandt, og du blev fældt,k1025

Da laae du til stor Skammek1026

I eget Blod omvældt.k1027

35.

Saa lad en hver Mand nydek1028

Sin Hustru selv i Ro,

Du skal det Baand ey bryde,

Der giort er mellem To.k1029

5 To kand i Seng og Sædek1030

Forligis altid vel,

Men kommer her den trede,

Da giøres stor U-skel.k1031

36.

Du veedst vel om dend Slange,

Der krøb i Paradiis,k1032

Den giorde kraagedk1033 Gange

Blant Grener, Bark og Riis,k1034

5 Men see, den var Aarsagen

Hvorfor at Adam faldt,

Og Eva blev bedragenk1035

Af samme Orms Gestalt.k1036

37.

Brug Slangens Kraagerk1037 ikke

O Syndig Menniske!

Hvorfor vilt du dig stikke

Imellem Bark og Træ?k1038

5 Hvis du, som snedig Slange

Vil krybe mellem To,

Strax er der een formange,

Tre kand ey sammen boe.

38.

For Resten og forbydis

U-høfligk1039 Snak og Skiemt;

Ald Tugt kand snart nedbrydis,

Naar sligt blir næmt og giemt,k1040

5 Og alle gode Sæder

Fordervisk1041 saa der ved,

Naar mand Ungdommen stæderk1042

Sin Munds Fripostighed.k1043

39.

Du skal og eyk1044 omrendek1045

Med Øyet hid og did,

Og dig til hver henvende,

Som er om Hoved hviid;k1046

5 En Tingk1047 mand snart beskuer,

Men Øyet er een Skalk;k1048

De hvide Lokke-Duerk1049

Har daaredk1050 mangen Falk.

40.

Thi naar du kun en Qvinde

Med Øyet har beseed,k1051

Og du faar Hu og Sinde

Tilk1052 hendis Kiærlighed,

5 Det er for GUD at agte

Saasom et Horeri,

Slig Tanker, Tragtk1053 og Tagtek1054

Gaar ey Guds Dom forbi.

41.

En hver i Tugt og Ære

Bevare skal sit Kar,k1055

Hvi skal en anden være

Det mægtig, som du har?

5 De Reene salig priisisk1056

Og lovis GUD at see;

Til Dievels lad dem viisisk1057

Som er besmittede.

42.

Og naar de ud har hooret,k1058

Da skal de først forstaa,

At Helsen er forloret,k1059

Og siden nødis gaak1060

5 Med Sot-befængte Lemmerk1061

Og een forvissnetk1062 Huud,

Og det, som end er slemmer,k1063

Et Verdens Skumpel-skud.k1064

43.

Bevare GUDk1065 os allek1066

Fra saadant Rytteri!k1067

Og om der nogen rallek1068

Hen paa løssagtig Sti,k1069

5 Paa rette Vey dem viise

O HERre, naadelig!k1070

Saa ville vi dig priise

Her og i Himmerig!

Det Siuvende Bud.

k1071k1072k1073k1074

Du skal ikke stiæle.k1075

Siunges som

Vender om med Poenitentze.k1076

1.

Nu vil vi med GUD begynde

Til at føre Sangviis ud

Paa hvad Maader Folket synde

Mod det Siuvend' HErrens Bud,

Tiuveri, desk1077 GUD os naade!k1078

Drivis her i mange Maade.k1079

2.

Partk1080 formedelstk1081 Fingre langek1082

Bliver Tiuver offentlig,k1083

Naar de bruger Natte-gange,k1084

Og i Mørket sniger sig

Ind i Folkesk1085 Huus at snage,k1086

Hvad de finder der at tage.

3.

Skammek1087 dig for saadan Næring,k1088

Skamme dig du leedek1089 Tiuv!

Ravnerne skal til Foræring

Nyde vist dit unge Liv,

Naar du med en selsom Miinek1090

Ad een Bielkek1091 skulle griine.k1092

4.

Siig, hos hvem gick du til Lære?k1093

Hvor har du den Viisdom naad?

At de stercke Laask1094 maa være

For dig som en Spindel-Traad,k1095

Hvor af haver du den Styrke?

Hvi seer du saa vel i Mørke?k1096

5.

Hør! jeg vil din Mæsterk1097 nævne,

Det er Satan visselig,

Satan gav dig Magt og Ævne,

Satan liuste selv for dig,

Satan var i dine Fødder,

Satan i din Hierte-rødder.

6.

Du skal for dit Mester-Stykke

Og dit konstigk1098 Hænders Værk

Faae en Favnk1099 udaf en Lykke,k1100

Der er baade tyck og stærk,

Og hvad andet kandst du vente?

Du skal faae det du fortiente.k1101

7.

Veek1102 dig, du som vil berøve!

Du berøvis skal igien,

Mand mod dig det Pudsk1103 skal øve,k1104

Som du øved mod din Ven,

Thi naar du dit Rovk1105 begiver,k1106

Til et Rov du selv da bliver.k1107

8.

Haver du fra andre rappedk1108

Gods og Midler,k1109 Sølv og Guld,

Nu blîr dig af andre snappedk1110

Liv og Levnedk1111 sørge-fuld.k1112

Efter Drikke kommer Tørste,k1113

Som mand saaer, saa skal mand høste.k1114

9.

Da vil dig fuldkommetk1115 vordek1116

Det som blev om Petro spaad:k1117

Du din Klæder selv omgiordek1118

Den Tiid du varst ung og kaad,k1119

Da gikst du hvortk1120 dig behagde,k1121

Ingen Mand dig Frygt indjagde;k1122

10.

Men nu du til Aar og Dagek1123

Er fuldkommenk1124 voxen op,

Da skal mand din Hænder tage,

Dem bagbinde ved din Krop,

Og dig til den Stædk1125 henrive,k1126

Hvor du nødigt ville blive.k1127

11.

Ydermeerek1128 Folck og synder

Mod det Siuvend Guds Befal,k1129

Naar forfalskis Maalk1130 og Tynderk1131

Udi Handel, Kiøb og Sal;k1132

Stundom vorder Alnenk1133 korter,

Stundom der paa Vægten skorter.k1134

12.

Saa skeer det og undertiden,

At mand med et frit Forsetk1135

Lader Ephak1136 giøre liden,

Og een Skieppek1137 alt forlet.

Hvo med saadant sig vil nærek1138

Hand for Gud en Tiuv skal være.

13.

Vel maa Samlerenk1139 sig glæde

Af sin Uretfærdighed,

Men hans Søn skal dog ey æde,

Eller deraf vorde feed,

Lad ham pløye, hakke, harve,

Fremmed skal hans Høst dog arve.k1140

14.

Thi hvad mand med Synden samle,k1141

Det med Sorgen skal forgaa,

Skindersk1142 Penge blîr ey gamle,

Treddi Arvk1143 de neppe naa,

Det er idel Ørne-Vinger,k1144

Som i Væjr og Vind bortsvinger.

15.

To slags Maal og to slags Skiepperk1145

Er en Vederstyglighed,k1146

Mand bær dermed Væedk1147 og Kiepper

Ilden at optænde med,

Som i Pølenk1148 stedse brænder

Til een Straf for falske Hænder.

16.

HERREN vil ham selverk1149 dømme,

Som sin Broder giør Uræt,

Og sig siden vil berømme,

At hand hannem træcktek1150 næt;k1151

Synden ey fuldkommen drivisk1152

Før end den med Roes beskrivis.

17.

End bør og udi ald Sanden,k1153

Tiuveri dem leggis til,k1154

Som udborger hos een anden,k1155

Og det ey betale vil,

De som saadant giøre vilde,

Skal hos hver Mand høre ilde.k1156

18.

For een Tiuv kandst du dig vare,k1157

Naar din Laase lukkis til,

Men dit Gods staar meer i Fare,

Naar du dennem borgek1158 vil,

Som dig agter at bedrage,

Hver sig derfor vare tage.k1159

19.

Mand kand have Tack at vente

For Almiss,k1160 som gives ud,

Detk1161 er sat hos Gud paa Rente,k1162

Men en Skalkk1163 udi sin Huud,k1164

Hvad for Gavn tør du vel meene

Udaf hannem at fortienne?k1165

20.

For det Fierde,k1166 da bedrivis

Tiuveri paa den Maneer,

Naar et U for X opskrivis,k1167

Og forkorted Regningk1168 skeer,k1169

Eller naar der regnis meere

End mand lader ud-levere.

21.

Eller naar mand paa Practickerk1170

Kiøber ind forlægen Gods,k1171

Og det hid og did omskikker,k1172

Atk1173 udprangisk1174 med een Roos,k1175

Giver det et Navn at løbe,

At mand ham det skal afkiøbe.k1176

22.

Falske Rencker,k1177 Kroge-Lover,k1178

Sviig og Underfundighed,k1179

Atk1180 din Brodersk1181 Brugk1182 der overk1183

Bliver spildtk1184 og leggis ned,

Det og hvad mand meer kand kaldek1185

Det er Tyveri med alle.k1186

23.

Men nu maatte nogen tale:k1187

GUD er jo trofastk1188 og huld,k1189

Hvorfor lod hand da befale

At Ægyptens Sølv og Guld,k1190

Som hans Folk til Laans fik tage,

Det ey skaffes skuld'k1191 tilbage?

24.

Burde Guds Folk sligt at giørek1192

Med en andens Gods og Laan,k1193

Og ey derfork1194 ilde høre,

Fick ey heller Spot og Haan?

Da maa jeg og andre prøve

Om den samme Konst at øve?k1195

25.

Hør! Jeg vil dig derpaa svare:

Giør Forskiel paa Gud og dig,

Gud gav Budet,k1196 tag det vare,k1197

Det er sat for dig og mig;

Alles Midler Gud tilhører,k1198

Hvad hand vil, hand dermed giører.k1199

26.

Tilmedk1200 er detk1201 gamle Vaner,k1202

Skalkek1203 børk1204 en Skalke-Løn,

De Ægypter var Tyranner,

Som paalagde Jacobs Kiønk1205

Saadan Slæb og saadan Byrde,k1206

At de Guds Folck snart maatt' myrde.k1207

27.

Dog fick Guds Folck til Betaling

For sit Slæb ey ringest Hvit,k1208

Der af kom den Guds Befaling,k1209

Før hans Folk skull' miste sit,k1210

Før skull de sig selv med allek1211

Af det laante Gods betale.

28.

Hermed kandst du ey besmyckek1212

Syndig Mennisk,k1213 dit Bedrag;

Andet er et Skalke-stycke,k1214

Andet er een ærlig Sag!k1215

Hvadk1216 vilt du digk1217 da bemøye

Med een fremmed Kalv at pløye?k1218

29.

Alle Tienist-Folk og Drenge,

Som forsømme Husbonds Gavn,k1219

Vil dog kræve Løn og Penge,

Og vil være stor af Navn,k1220

Mand kand dem med Skell og Rettek1221

Blant de store Tiuve sette.

30.

Ofte bær en Husbond Pungen,k1222

Pengene har Drengen væk,k1223

Husbond er med Armod tvungen,k1224

Tieneren gaar stolt og kiæk,k1225

Spanker omk1226 med Fødder stive,

Og vil strax en Junkerk1227 blive.

31.

Det er de forkierte Dage,k1228

Op og ned er alting snod,k1229

Trællerk1230 tagis op at age,k1231

Herrerne maa gaak1232 til Fod;k1233

Dog skal denne falske Lykke

Bryde deris Hals i stykke.k1234

32.

Kommer hidk1235 I lade Kroppe,k1236

Kom du Ledig-Giengerk1237 og,k1238

Jeg maa jer i Sækken stoppek1239

Blant den store Tiuve flok,

I bortstiæle HERRENS Dage,k1240

Som ey kaldis kand tilbage.k1241

33.

I den Stedk1242 du burdte fare

Hid og did for Brødk1243 at faa,

See, da tar du Søvnen vare,k1244

Vil og eyk1245 af Sengen staak1246

Førend Sool i Middags Linnerk1247

Giennem hvert et Vindu skinner.

34.

Du vilt endnu lidet slomme,k1248

Du vil faae dig end en Blund,

Fattigdom skal paa dig komme

Inden saare stakketk1249 Stund,

Sulten Tarmk1250 og krumpenk1251 Mave

Skal du til Forleeningk1252 have.

35.

Hvo der Arbeyd ey vil giøre,k1253

Hand ey heller æde maa,

Mand skal ham ad Dørren kiøre,k1254

Naar hand vil at tigge gaa,k1255

Lade saa hans daavne Arme

Leggis hos hans hungrig Tarme.k1256

36.

Er det saa, du ville give

Almissk1257 til en daaven Hund,k1258

Det er, somk1259 du skulle rive

Brødet bort fra Barnets Mund,

Og det hen for Hunden kaste

Hvilket er vel værd at laste.

37.

Som det Vand, der staar i Stille,k1260

Giver gierne raaden Stank,

Saa skal den, der intet villek1261

Giøre noget, blive krank,k1262

Skørbug,k1263 Guulsotk1264 og disslige

Skal ey fra hans Legem vige.

38.

Derfor, du som staaletk1265 haver,

Stiæl herefter intet meer,

Bedre er det, at du graverk1266

Til du blîr til Støv og Leer,k1267

End at du paa Betlers Maadek1268

Trenge skal til hver Mands Naade.

39.

Til Beslutning,k1269 kom du Dranker,

Kom du Fraadser ligesaa,

Alt hves Godsk1270 du sammensanker

Maa dig giennem Halsen gaa,

Du forsvælgerk1271 det du haver,

Stiæler dermed HErrens Gaver.

40.

Du med den u-hulde Tiennerk1272

Sætter bortk1273 din Herres Gods,

Og dig sikkerligk1274 formeenerk1275

Dermed at indleggek1276 Roos,

At du kandst de store Pælek1277

Frem for nogen anden svælle.k1278

41.

Intet graadig Beestk1279 paa Jorden

Er saa slem,k1280 som Fraadsers Belg,k1281

Den med Skellk1282 er lignet vorden

Ved det stoore Hafsens Svelg,k1283

Som opsluger og fortærer

Alt hvad Vragk1284 som forebærer.k1285

42.

Naar duk1286 nu har tømmed Krukkenk1287

Og har spilledt Banckerot,k1288

Naar din Helse bort er drukken,

Og din Pung faaer Svinde-sot,k1289

Hvad vil du dig foretage?

Hvor vilt du din Sag anslage?k1290

43.

Da vil vist den lange Fastek1291

Efter Juul indfalde brat,k1292

Hunger, Kummerk1293 dig antaste,k1294

Sukk1295 og Harmek1296 Dag og Nat,

Røde Øyen,k1297 skelvend' Hænder,

Røstend'k1298 Hoved, ømme Tænder.

44.

Siden gaar du om og tigger,

Stiæler saa Almissenk1299 væk

Fra Huus arme Folk,k1300 som ligger

Senge-fastk1301 og lider Bræk,k1302

Hvork1303 vilt du den Synd forsvare?

Hvor vilt du den Skam forklare?

45.

Bortk1304 derfor I drucken Bolter!

Bort u-rigtig Maal og Vægt!

Bort I Lade Daaven-Skolter!k1305

Bort I slemme Tiuve-Slægt!

Gud omvendek1306 alle slemme!

Alle Frommek1307 du forfremme!k1308

Det Ottende Bud,

k1309k1310k1311

Du skal ikke sige falsk Vidn: etc.k1312

Siunges som

Mig tykkes at Verden er underlig.k1313

1.

Det Ottend' Ord paa Sinai,k1314

Vor HERre mon' befale,k1315

Forbiuder ald Bagvaskeri

Og Sladders Efftertale,k1316

5 Samt alle falske Vidnesbyrd,

At du dem ey maa bære,

Hvorved din Broder bliver myrdk1317

Paa Rygte, Navn og Ære.

2.

Sex Stykkerk1318 vederstyggelig

Opregnis der at være,

Det Siuvend' er og visselig

En Skendsel for vor HERre,

5 Og der iblant beregnisk1319 ret

Den falske Vidnis Tunge,k1320

Som dristigk1321 Løgn med frit Forsetk1322

Udøser af sin Lunge.k1323

3.

Om saadan Vidne taler GUD

I gammel Testamente:k1324

Om nogen anden legger ud,k1325

Og hannem overskendte,k1326

5 Da skal den Sag for Gudernek1327

Med ald Omstandk1328 indføris,

At de den Handelk1329 oversee,k1330

Og Sandhed kand udhøris.k1331

4.

Befindisk1332 da, at samme Provk1333

Hâr sig med Løgn befragted,k1334

Da skal ham skee den Dom og Lov,

Som hand sin Broder agted,k1335

5 Og falde saa udi den Gravk1336

Hand til een anden æltedk1337n1k1338

Thi Svinetk1339 i sit eget Dravk1340

Bør ligge først omvælted.

5.

Dend Steen,k1341 som mand vil løfte op

En anden med at skade,

Den ramme skal hans egen Top,k1342

Ham selv til ingen Bade;k1343

5 Hvo der Ulykken elsker mest,

Hand blîr Ulykkens Fabel,k1344

Og Goliathk1345 afhuggis best

Aldtk1346 med sin egen Sabel.

6.

GUD har den Verdslig Øvrighed

Og strengelig advaret,

At den, der sværk1347 een falskerk1348 Eed,

Hand skal ey vorde sparet;

5 Hand siger saa:k1349 Dit Øye ham

Skal ingenlunde skone,

Du skal ham være vreed og gram,k1350

Og ey hans Synd forsone.k1351

7.

Men dersom saadan slipper fri

For Verdslig Ret og Dommer,

Hand skal dog ey gaa Ram forbi,k1352

Naar Gud i Skyenk1353 kommer,

5 Som dømme skal Retfærdeligk1354

Den Eene med den Anden,

Da skal den, som gaar om med Sviig,k1355

Leveris hen til Fanden.k1356

8.

Et falskerk1357 Vidne, siger GUD,

Skal ey u-straffet blive,

Mand skal ifra Guds Ansigtk1358 ud

En dristig Løgner drive,

5 Ja fra Guds Rigis Himmel-Portk1359

Skal alle Hundek1360 stødis

Udi det Mørk,k1361 som heel er sort,k1362

At sanckis, samlis, mødis.

9.

Dernest, vogt dig, O Menniske,

Lad hver vær' u-bagtaled;

Bagvaskerk1363 og Bagtalere

Ved Slangerk1364 er afmaled;k1365

5 Thi see, de stikker med sin Ord

Som Slangen med sin Hale,k1366

Bedriver titk1367 saa stort et Mord,k1368

Som skamk1369 er af at tale.k1370

10.

Saa lømskk1371 og slem er ingen Hund,

Saa bidsk er ingen Bikke,n2k1372

Som den, der med løgnagtig Mund

Sin Næstis Navn vil klikke;k1373

5 Hand er en Hund af Argestk1374 Form,

En Ræv med Fødder tvende,k1375

Hand er den Allergifftigst Orm

Sig kand paa Jorden vende.k1376

11.

Mand for en Hund sig vogte kand,

Men ey for Klaffersk1377 Munde,

Vel fældis etligk1378 tusind Mand

Ved Krig, og gaar til Grunde;

5 Men ved det slemme Sladders Pak

Nedfeldis ti gangk1379 fleere.

O! det er baade Synd og ack!k1380

Skal sligt u-løntk1381 passere.

12.

Spør du med David:k1382 See hvad kand

Ond Tungis Ild udrætte?

Ach! hunk1383 giør mellem Mand oc Mand

Saa megen Spliid og Trætte;

5 Hun er et draget Sverdk1384 og Aad,k1385

Hun er den Skarpes Piiler,k1386

Hun er een Basiliskisk1387 Braad,

Som ind til Hiertet iiler.

13.

Hun er et Lem foruden Been,k1388

Og slaerk1389 dog Been i stykker,k1390

Er blød, som Kiød, og haard som Steen

Opfyldt med ald U-lykker;k1391

5 Hun er et lidet rørligt Roor,k1392

Som store Skib omdriver,

Og hid og did saa lenge snoor,k1393

Til Skibet knuset bliver.

14.

En Tiuv er ond og svigefuld,

En Løgner er langt verre,k1394

Den eene stiæler Sølv og Guld,

Den anden stiælk1395 din Ære;

5 Men hvad er Guld og Penge-Sæck

Mod Æren at skattere?k1396

Naar Navn og Rygte det er væck,k1397

Hvad duer du da meere?

15.

See Mandens Ære, Mandens Liv

I Guds Ordk1398 kaldis Liige;

Thi faae du Skam, du Ære-Tiyv,

Som Rygted bort vil snige;k1399

5 Hvem skal blant slige Creatuurk1400

I Selskab torde leve?

Langt bedre var blant grommek1401 Diur

I vilden Ørckk1402 at svæve!k1403

16.

Ja trygger var at kunde boe

Blant gifftig Skorpioner,k1404

End til at sætte Liid og Troe

Paa saadanne Personer.

5 O! At det mueligt være kand,

Mand kunde have Vinge,k1405

At mand sig kunde langt af Land

Fra sligt Parti bortsvinge!

17.

Og om Naturen Evne gav,

At flyve, som en Due,

Mand kunde fly til yderst' Havk1406

Og Jordens længstek1407 Tue!k1408

5 Thi det var Davidsk1409 Siæl forlangt,

At boe i Kedars Hytte,k1410

Det blev ham tit saa tungt og trangt,

Hand ønsked bort at flytte.

18.

End allersidst da vogte dig,

Du ingen Mand forfører,k1411

Atk1412 hand ved din optænckte Sviig

Hos Got Folck ilde hører,

5 Ey heller uden givenk1413 Sag,

At klage paa din Næste;

Men alting heller paa hans Bagk1414

Udtolcke til det Beste.

19.

Du veedst vel om Achitophel,k1415

Som Skalke-Raadk1416 oplagde,k1417

Om Doêgk1418 og Zibak1419 veedst du vel,

Hvorledis de beklagdek1420

5 U-skyldigt Folk mod Skel og Ret,k1421

Det fandtk1422 de stackels Præste,k1423

Disligestk1424 og Mephiboseth,k1425

Saa gaaer det end de fleeste.k1426

20.

Hvad andet er een Fissel-Tud,k1427

End Satans Hore-Unge?k1428

Hand har ham selver klækked ud

Udaf sin egen Tunge;

5 Thi Satan uden ald Ophør

For HErren os anklager,

En Hykler og det samme giør,

Som fisslerk1429 andris Sager.

21.

Een Søn gemeenligk1430 slægter paa

Sin Faders Art og Sæder,

Fuxsvantzerk1431 giør og ligesaa,

Sin Faders Spor hand træder.

5 Samtykkerk1432 hand i Fandens List,

Da frygter jeg og gruer,

At hand skal engang allersistk1433

Samtykke Fandens Luer.k1434

22.

Vi kand i Guds Ord klarlig see,

At ond vanartigk1435 Munde

Skal ey paa Jorden Lykke skee

Men kastis ned i Grunde,k1436

5 Og falske Folck skal ey opnaak1437

Sin halve Livis Dage,

Men naar de best i Blomsterk1438 staa

Skal deris Fryd aftage.

23.

Det haver vær't et gammelt Ord,k1439

At den, sin Ven bagvasker,k1440

Hand driver et tre-dobbelt Mord,

Ved it hand tre forrasker;k1441

5 Først myrder hand sin egen Siæl,k1442

Dernest den Mand, det hører,k1443

Den tredek1444 Mand hand slaerk1445 ihiel,

I det hand ham befører.k1446

24.

Saa følger siden der oppaa,

At der er tre besætte:k1447

Een Dievel ham i Munden laa,

Som Løgnen mon' anrætte,k1448

5 Een Dievel ind i Øret krøb

Paa den hand det fortaalte.k1449

Den trede ned i Hiertet løb

Paa den, med Sagen holdte.k1450

25.

Saa tal derfor beskedeligk1451

Om Venner og U-venner,

Lad hver Mand blive god for sig,k1452

Betænk, vi samptlig tienner

5 Een Mand, een Huusbond og een Gud,

Og een er alles Fader,

At een beliuver anden ud,k1453

Hand ingenlund' tillader.

26.

Dernest hvok1454 est du Menniske,

At du en anden dømmer?

Est du dog den Oprigtigste,k1455

Som giør alt det dig sømmer?k1456

5 Veedst du dig fri, veedst du dig reen?

Har du slet intet Lyde?

Saa kast paa mig den første Steen,k1457

Jeg kand det ey fortryde.k1458

27.

Men Broder, jeg vil sige dig,

Hvor voris Sag mon stande,k1459

Der staar:k1460 Naar een U-gudelig

At hand een Skalckk1461 vil bande,

5 Da bander hand sig selver først.

See til, du ingen haaner;

Jeg trôer,k1462 den Skalk er allerstørst,

Som i dig selverk1463 vaaner.k1464

28.

Er ey din Magt at giøre Got

Mod smukkek1465 Folck og fromme,

Da giør dog dennem ingen Spot

Med Ord og vrangek1466 Domme;

5 Lad ingenk1467 andet af dig skee,k1468k1469

End duk1470 vil dig skal hende,

At mand i din Omgiengelsek1471

Kand Troskab seek1472 og kiende.

29.

Hvo er den,k1473 som er værdig kiendt

Paa HErrens Bierg at vandre?

Den, som hâr ingen overskendt,k1474

Og ey bagvasket andre;

5 Og hvo er den,k1475 ô HERre GUD,

Som i dit Huus maa bygge?k1476

Den, som ej nogen skemmer ud,

Og ej hans Bag vil tygge.k1477

30.

Dit Smør og Kiød du Dag fra Dagk1478

Paa Punderenk1479 opveyer,

Paa detk1480 du ved et Overslag

Kand viide, hvad du eyer;

5 Hvi sætter du din Ord da ey

Paa Veye-skaalerk1481 rigtig?

Hvi løber du den galne Vey

Saa offte u-forsigtig?

31.

O JEsu Christ, som gik omkring,

Og giorde vel mod alle,

Bevark1482 vor Tankker fra de Ting,

Som lokker os at falde

5 Fra dig og Christen Kierlighed!

Mensk1483 du vil Liv beskiære,k1484

Da lad din søde Hiertens Fred

O JESU os regiære!

Det Niende Bud,

k1485k1486k1487

Du skal ikke begiære din Næstis Huus.k1488

Siunges som:

Kommer til mig, sagde Guds Søn.k1489

1.

Det Niend Bud dig minder paa,

At du skal ey med ond Attraa

Din Næstis Huus begiære;

Thi Huus og knudek1490 nævnes glat,k1491

Det er dog ey fortientk1492 saa bratk1493

For dem, der fattig ere.

2.

Ved Huus forstaaes alle Ting,

Der er i Huuset runt omkring

Af Middel, Gods og Ævne,

Af Senger, Benker, Kop og Kar,

Malm, Kaaber, Tink1494 og hvad mand har

Med meere til at nævne.

3.

Men ach! Jo meere denne Last

Forbiudis og afraadisk1495 fast,k1496

Jo meere den bedrivis;

Det er omstunderk1497 gangbark1498 Fund,k1499

At Gaard til Gaard og Grund til Grund

Med U-ret sammenrivis.k1500

4.

Til Ager vorder Ager lagt,

Et Huus til Huus opbygtk1501 med Magt,

Den Viisk1502 vil mange bruge,

Den Fattig maa fra Gaard oc Grund,

Den Rige sidder feed og rund,k1503

Og vil Alting opsluge.

5.

Det gaar, som det i fordomk1504 gik,

Da Kong Achabk1505 Begiæringk1506 fick

Til Naboths Pladsk1507 og Eye;

Hvad hand ey vant med Landsens Lov,

Fickk1508 Hustru ham ved Skalke-provk1509

U-lovligen til Veye.

6.

Dog maa det heedek1510 immerfort,k1511

Det var med Konstk1512 og Klogskabk1513 giort,

Det var en Sindsens Gave;

Detk1514 er en Mand i voris Land,

Som paa sin' Sager har Forstand,k1515

Og veed sin Doont at lave.k1516

7.

See, saa maa Rigdom agtis for

At være Viisdom, hvor det gaar,

Men fattig Mand foragtis,

Den arme selgis for to Sko,k1517

Hans lille Brød,k1518 hans Huus og Bo

Af mange efftertragtis.

8.

Men ach! den staar for Gud u-gild,k1519

Som giør en anden Huuse-vild,

Hvo veed, hvad sig kand hende?k1520

Maaskee, naar hand af Verden gaar,

Hand huse vild da selver faaer

Fra Himmerig at vende.k1521

9.

Løn som forskylt er gangbar Mynt,k1522

Alt som du kaagerk1523 tykt og tynt,k1524

Saa maa du det fortære;

Et lidet Brød den Fattig' hâr,

Men om det nogen fra ham târ

Een Morder mon' hand være.k1525

10.

Det Vand de trende Kemper tog,k1526

Der giennem Fiendens Leyer drog,

Da David dem udsendte,

Det agted hand for deris Blod;

Thi deris Blod i Fare stod,

Den Tid de Vandet hente.

11.

Saa agtis og i HERRENS Ordk1527

For blodig Synd, Manddrab og Mord,

Een andens Slæbk1528 at tage;

I det du æder Broders Brød,

Da æder du hans Krop og Kiød,k1529

Og tager ham af Dage.

12.

Hans Blod i dig du svælger ned,

Naar du vil ham hans modig Svedk1530

Med Rænkker fra besnære;k1531

Men du skal det igien udspy,

Det skal, som Vand i Skibe ny

Velkommenk1532 i dig være.

13.

Det lykkis skal for dig saa vel,

Som Naboths Blod for Jesabel,k1533

Som Ræve-Kruudk1534 for Rotter;

Som Judask1535 lyktis af sin Pung,

Som Achank1536 af Guld-smykket tung,k1537

Som Qvæg-Sølvk1538 udi Potter.

14.

Men om, maaskee, du sige vil,

At dig fuldkommenk1539 hører til,

Din Broders Gods med rette;

Hans Sejgel,k1540 Skriftk1541 oc Haandk1542 du hâr,

Hvork1543 hand dig til Forsickringk1544 klar

Sin Grund og Gaard pant-sætte.

15.

Og hvis hand ey den fulde Summ,

Naar Tiden er forløben om,

Med Renten kand indføre,

Da bør dig træde til dit Pant,k1545

Den anden baade vist og sandt

Af Dørren ud at kiøre.

16.

Jeg svarer dertil, om jeg kand,

Vel er det sandt, Gieldbunden Mand

Bør ald sin Skyld at svare,k1546

Dog bør en Christen Kiærlighedk1547

For Pengers skyld ey dempis ned,

Og ganske sletk1548 forfare.k1549

17.

Hvo er den Mand, som bør opgaa

Paa HErrens hellig Bierg at staa,k1550

Og i Guds Boligk1551 vandre?

Den som ey har sit Sølv og Skatk1552

Paa Bummerik1553 og Aagerk1554 sat,k1555

Saa hand udskienderk1556 andre.

18.

Og om end siunis nogen Ræt

At være paa vor Side sæt,k1557

Mand maa dog ey forglemme

Miskundheds Værk og Christendom;

Thi Gud er mod de Fromme from;k1558

Men hadsk imod de slemme.

19.

O stygge Synd, Begiærlighed!k1559

Hvor stor er din U-teerlighed?k1560

Hvor mange Siæle sænkkis

For din skyld dybt i Pølenk1561 ned?

Du est den allerverste Sædk1562

I Verden kand optænkkis.k1563

20.

Du ligner Pharaonisk1564 Ax,k1565

Som ganske tynd og mavre strax

Af Roden op mon' rinde,k1566

Derk1567 andre tykke Ax kom op,

Opsløg de dem med Stilck og Top,

Blev dog ey meere trinde.

21.

Begiærlighed og ligesaa

Opsluger altk1568 hvad hunk1569 kand faae,

Som Kræfft omkring sig æder;

Jo meere hende bæris til,

Jo meere hun dog have vil,

Og blîr dog aldrig feeder.

22.

Thi Øyet seer sig aldrig mæt,k1570

Og den, der har sit Hierte sætk1571

Til Guld, og demk1572 som klinge,

Hand tykkis aldrig have nok,k1573

Fik hand den gandske Verdenk1574 og,

Det siuntis ham dog ringe.k1575

23.

Men Døden og Fordømmelsen

Har snappet mangen Gierrig hen,k1576k1577

Og dem i store Diunger

Henkast i Luenk1578 Pine-fuld,

Som nu for alt sit Sølv og Guld

Har idelk1579 ævig Hunger.

24.

Vel tusind' Stæderk1580 er omveldt,k1581

Vel hundred tusind' Liv nedfeldt

For Gierrighed alleene;

Hvad var Ophav til Achans Død?k1582

Begiærlighed til Guldet rødk1583

Og til de Peng' u-reene.

25.

Hvad skyndet Judamk1584 til det Reeb,

Som hannem om Hals-beenet greeb,

Hvor ved hand sig mon henge?

Hans Gierrighed det har forvolt,

Af Gierrighed blev Christus solt

For nogle lumpenk1585 Penge.

26.

Lad derfor hver beholde sit,

Og vær fornøyet saa med dit,

Som dig af HErren givis.

Vær ey din Næste tung og svar;k1586

Men tak din Gud for hvisk1587 du har,

Saa skal du roeligk1588 trivis.n3k1589

27.

Hvo andre altid skiendek1590 vil,k1591

Hand skal og eengang sætte til,k1592

Maaske, før det kand tænckis,

Naar Æderkoppen har med Stræv

Udsued Fluen i sin Væv

Skal hun og selver krænckis.

28.

O JEsu Christ! som gav igien

De Ting, du aldrig røvet hen,k1593

Og ingen Mand u-lempet,k1594

Giv os, at vi dig slægter paa!

Saa HErrens Frygtk1595 kand Fremgang faa,

Og Synden vorde dempet!k1596

Det Tiende Bud,

k1597k1598k1599

Du skal ikke begiære din Næstis Huustro, ey Svend, ey P. etc.k1600

Siunges som

Broder, hvi est du saa mut, etc.k1601

1.

Sidste Bud paa Sinaik1602

Taler om, hvorledis vi

Aldrig maa begiære

Noget af den mindste Ting

I vor Broders Huus omkring

Findis til at være.k1603

2.

Førstk1604 forbiudis, mand ey maa

Lystisk1605 af een ond Attraa

Til vor Næstis Qvinde;k1606

Lysten er af Djævelen,

Hvo, som lokker andens Ven,

Skal Guds Vrede finde.k1607

3.

I Guds Ordk1608 er klarlig sagt:

Giør med dine Øyen Pagt,

At de sig ey vende

Hen til fremmed Qvinder bort,

Hvis du ey til Dødsens Port

Hoved-kulds vil rende.

4.

Hvo der spillek1609 vil med Beeg,k1610

Hand besmittis af den Leeg

Paa sin Finger Ender;

Mund og Næse blîr og sort,

Siden gaar hand skam-fuld bort

Og sig selv ey kiender.k1611

5.

Rør ey ved een andens Viiv,

Det har kostet mangens Liv,

Tænk, sligt kand ey sømme.k1612

Tænk paa din Samvittighed,

Tænk, at GUd dig bliver vreed,

Og kand dig fordømme.

6.

Øl og Mad tilfellisk1613 er,

Naar din Næste det Begiær

Du hâr det ey eene,k1614

Maden er til andris Gavn,

Men din Huustro i dit Favnk1615

Hun er din alleene.

7.

Joseph,k1616 som var huldk1617 og vaerk1618

Mod sin Huusbond Potiphar,

Siger til hans Qvinde:

See, din Herrek1619 mig betroor

Ganske sin Huusholdning stoor

Og hans Huus-Gesinde.k1620

8.

Intet er for mig u-spart,k1621

Intet er for mig bevart

Af det hand monn' eye,

Undertagen dig alleen',

Thi du, som hans Kiød og Beenk1622

Sover i hans Leye.

9.

Ach! Jeg var een daarlig Dreng,k1623

Dersom jeg hans Ægte-Seng

Skulle da besmitte,

Efterdi hand troor mig vel,

Hvik1624 skull' jeg med slig U-skelk1625

Mig mod ham beflitte?k1626

10.

Give GUD, at en og hverk1627

Disse Josephs Gierninger

Effterleve vilde!

Da blev mangen Synd u-giort,

Som dissverr! nu drivis fortk1628

Og begaais ilde.k1629

11.

Derfor, om dit Øye dig

Blive vil forargeligk1630

Og U-tugt undfanger,

Riv det hastig fra dig ud,

Og i Poenitentzis Luudk1631

Toek1632 det reent med Anger.

12.

Bedre er at du varst blind,

End dit Øye skull' dit Sind

Til U-dydk1633 forvende;k1634

Bedre er, at du var haltk1635

Eller i din Moder qvaltk1636

End i Pølen brænde.

13.

Endk1637 er det u-reedlig giort,

Om mand, Husbond u-atsport,k1638

Lokker eller snigerk1639

Nogen Mands hans Tienist-Folk,

Enten ved een listig Tolk,k1640

Eller nogen Smiger.

14.

Absolonk1641 fick en U-død,k1642

For hand fra sin Faders Brødk1643

Fik hans Folk besneegen;k1644

Kort Tid hand een Herre vaar,

Siden blev hand med sit Haar

Hengendis i Eegen.k1645

15.

Hand, som Folkets Hierter stal,k1646

Og bortsneeg dem i stor Talk1647

Fra sin rette Herre,

Gid hand ey omsider platk1648

Blev af Gud og Mand forlat,

Og fortabtk1649 dissverre!

16.

Nogle bruger og den Skik,

Biuder indk1650 med sig til Drik

Andre Folkes Svenne,

Lover dem Foræringer,

Skoonsel for Besværinger,k1651

Om de sigk1652 vil tienne.

17.

Biuderk1653 dennem ogsaa til,

Lønnen at forbedre vilk1654

Og at give meere,

En den forrig Huusbond gaf,

Atk1655 de sige skal ham afk1656

Og hans Brødk1657 qvittere.k1658

18.

Vinderk1659 de det ey med dem,

Og ey faar sin Villie frem

Udi dette Stykke,

See! saa legger de sig ind,k1660

At de kand een Tienners Sind

Til U-troeskab rykke.

19.

Slig og andre Trækkerk1661 med

Agtisk1662 for Begiærlighed,k1663

Synd mod Guds Befaling,

Og de saadant øvek1664 vil,

See! saa sandt som Gud er til,

Faaer de sin Betaling.k1665

20.

Sammeledisk1666 er ogsaa

HErrens Bud-Ord at forstaa

Om din Næstis Oxe;

Om hans Asen, Hest og Skiud,k1667

Bokker, Gieder, Faar og Stud

I hans Gaard fremvoxe.

21.

Ikke maa du paa hans Eng

Sende bort din Tøsk1668 og Dreng,

Grandens Græs at neye,k1669

Tag og intetk1670 af hans Høe,k1671

Ikke end en Næve Frøek1672

Af det hand mon' eye.

22.

Vogtek1673 dig, at ey dit Qvægk1674

Æder op hans Høstk1675 og Neegk1676

Og hans Ax nedtræder,

Lad hans Leyboolk1677 hegnisk1678 vel,

Fløtk1679 ey gammel Marcke-skelk1680

Eller Mærke-Stæder.k1681

23.

Ikke du fortrydek1682 maa,

At et Ax monn tykker staa

Paa din Næstis Ager;

See ey heller tvertk1683 der ved,

Fork1684 hans Øxenk1685 ere feed',

Og at din' er mager.

24.

Faaer din Grande Melk og Smør,

Da giør ey, som mange giør

Og hans Koe fortryldek1686

Med een lønligk1687 Troldoms Konst,k1688

Saa din Grande maa omsonstk1689

Melk i Kiernen fylde.

25.

Ikke maa du heller slaak1690

Naboe-Qvæget bruun og blaa,k1691

Om de af Vanvare

Giordek1692 paa din Eng et Trav;

Mand faar udi Nabo-Lavk1693

Ey saa strengk1694 fremfare.

26.

Eller om det hændetk1695 sig,

At din Oxek1696 dødelig

Grandens Oxe stanger,

Da skaff ham et andet Nødk1697

For det, som blev stanget død,

Atk1698 hand Skellk1699 entfanger.k1700

27.

Men hvis atk1701 du vegrer dig

Og ey, som det sømmer sig

Skell og Retk1702 vil svare,

Da skal du beskyldis for,

At du skammelig attraar

Næstens Qvæg og Vare.k1703

28.

Til Beslutning, Tak ô GUD!

Tak for dine gode Bud,

Du os med forleener,k1704

Giv, at vi nu elsker Dig!

Og vor Næste hiertelig

Som vor Øyne-steener!k1705

[TROSARTIKLENE]

Den Apostoliske Troes Article.

Forfattede i Tolv Sange.k1706k1707

Den Første Sang:

k1708

Jeg troer paa GUd Fader,

Almægtigste Himmelens og Jordens Skabere.k1709

Siunges som:

Af Høyheden oprunden er, etc.k1710

1.

Kom hid I Folk i Landet boe,k1711

Vi villek1712 nu vor Christen Tro

I JESU Navn forkynde,k1713

Atk1714 vi med Munden giver Magtk1715

5 Alt hvad os er om Hiertet lagtk1716

Fra først til sidst begynde.k1717

HERre! Være

Med vor Tunge, Vi maa siunge

Dig ald Ære!

10 Og ey fremmed Guder lære!k1718k1719

2.

O store GUD, vi veed og troer,

At du i høyste Himlek1720 boer

Og hãr et ævigt Sæde,k1721

Til hvilket ingen komme kand,

5 Mens hand er i sin syndig Stand,

Ey heller kand optræde,k1722

Før at, hand platk1723

Inden Veggek1724 Kand aflegge

Dødsens Bolig,k1725

10 Og dig siden skue trolig.k1726

3.

Dernest veed jeg og det om dig,

At ey paa gandske Jorderig

Er nogen Gud din Lige;

Een GUD du er,k1727 Een Gud Du vaar,

5 Een Gud du blîr, mens Verden staar

Og siden i dit Rige

Altid med Fliidk1728

At regiere, Som een HERre

Over alle

10 Hvert Knæk1729 skal for dig nedfalde.k1730

4.

Paa Jorden er vel mange til,

Sigk1731 Guders Navn antage vil,

Og meget om sig meene;

Men lad dem høytk1732 indbilde sig,

5 De kand dog intet hielpe mig,

Jeg søger dig alleene.

Min Roe, Min Troe,

Du min Ære, du min Kiære

Du min Klippe,k1733

10 Lad mig aldrig fra dig slippe!

5.

Jeg troer, naar andre Guder døer,

At du est Gud, end da som før,

Din' Aar faaer ingen Ende,

Din Alder ey beregnes kand,

5 Det overgaar ald vor Forstand

Slig Løndomk1734 ret at kiende.

Dit Talk1735 det skal

U-begrundet, U-befundetk1736

Altid blive;

10 Ingen kand Dig Tid beskrive.k1737

6.

Jeg veed og end med viss Beskeed,

O GUD! at din Barmhiertighed

Med mig skal aldrig endis,

Ja, før skal Himlen falde ned,k1738

5 Og Jorden fløttis af sin Stædk1739

Og Luft til Jord omvendis

Før du Af Hue

Skal forgiættek1740 Og udslette

Dem af Tankke,

10 Som paa Naadsens Dørre bankke.k1741

7.

Derfor O HErre! Styrk min Troe,

At ey mit Hierte skal U-roe

For mine Synder finde,

Jeg veed, du ey forskiuder mig,

5 Jeg binder mig saa fast til dig,

Som Manden ved sin Qvinde.

Kiære HERRE!

Er jeg syndig? Du est myndig

At tilgive,

10 Lad din Miskund mægtig blive!

8.

Men at vi Troen til dig hâr,

Det er din Gierning u-fejlbar,k1742

Det er O Gud, din Gave;k1743

Vi af os selv ey veed den Sti,

5 Udaf dit Ord bekommek1744 vi

Den Kundskab, som vi have.

Hvad er i sær

Vore Tankker? Iddelk1745 Bankker,k1746

Blindek1747 Sander,k1748

10 Hvorpaa mange Skibe strander.

9.

See den fordømte Djevlers Flok,

Der staar,k1749 at de har Troen ogk,

Den dem dog intet bader,k1750

De veed det vel, at Gud er til,

5 Men at hand aldrig blive vil

Dem nogen gunstig Fader;

Thi De skelve,

Aldrig raaber eller haaberk1751

Mindste Naade,k1752

10 Men GUDS Dom foruden Naade.

10.

Men see, vor Gud, vi børk1753 dig Tak,

Vor troe er ey saa løes een Snak,

Som Dievlers Tro mon' være,

Hvad vi med Munden faaer bekient,k1754

5 Det har vi i vor Hierter prent;k1755

O Gud skee Priis og Ære!

Lad de Djevle

Kon fortviile Og bortiile

Fra dit Øye,

10 Men vi vil os til dig føye.

11.

End ydermeere troer jeg det,

At du est alles Fader ræt,k1756

Som skabt og fød er vorden,k1757

Din Børne-Flok utallig erk1758

5 Af Engler og af Mennisker

I Himlen og paa Jorden;

Alle Engle

Samt og alle Folk er taldek1759

Ere dine,

10 Baade disse, samt og hine.

12.

Og somk1760 du voris Fader er,

Du ey dit Navn forgievis bær,

Du sørger for os arme,

Saa sortk1761 er ingen Morian,k1762

5 Din Sool beskinner jo hans Plan,k1763k1764

Og giør hans Agre varme

Alle Dale

Du forgylder og opfylder

Med dit Gode,

10 Reyser alting op paa Fode.k1765

13.

Din Dug nedfalder titk1766 i Fleng,k1767

Saa snart paa de Barbarers Eng,

Som paa de Christnes Klode;

Een Hedning aldrig til dig bad,

5 Dog skaffer du ham Øl og Mad,

Ved din Forsiunk1768 den gode;

Thi den Sig hen

Vit udrækker Og forstrækkerk1769

Kost og Klæde,

10 Giver hver det de skal æde.

14.

Een Fader det til Hiertet gaar,k1770

Naar hand sin Børens Nød forstaar,

Du giør, O Gud! det samme.

Du vil ey nogen Synders Død,

5 Du redder, naar hand er i Nød,

Vil ham til dig annamme;k1771

Ære! være

Dig O Fader! Som forlader

Ald vor Brøde,

10 O hvor glad kand vi dig møde!

15.

En Fader er sin Søn saa from,k1772

Naar hand een Fisk ham beder om,k1773

Da gîer hand ey en Slange,

Hand gîer ey for et Brød een Spon,k1774

5 Ey for et Egg een Skorpion,

Hand lader hannem fangek1775

Hvad hand paa Standk1776

Ham ombeder Og tilstæderk1777

At hand nyder

10 Alt hves somk1778 hans Hierte fryder.

16.

Kand den meddeele Gaver god,k1779

Som er slet ond af Hierte-rod,

Hvad mon dig, Gud! da sømme?

Du som est idelk1780 Godhed Selv,

5 Hvor af udflyder, som en Elv

Ald Naadens rige Strømme;

Skulle nogle

Huusesk1781 Fædre være bedre

End vor HERRE?

10 Ney; Det kand dog aldrig være.

17.

Almægtig est du og O GUD!k1782

Det vidne kand din Tordens Liud,

Den stolte Luftens Kiempe,

Saa sterkt er intet brusend Vand,k1783

5 Du med dit Ord det stille kand,

Og stride Strømme dempe;

Vandet, Landet

Er dig lydig og ærbydig

Allevegne,

10 Hvo kand ald din Magt opregne?

18.

Du taler til det røde Hav,k1784

Strax staar det skilt, som Muur og Grav,

At Folk kand tør-skoed vandre,

Du slaar et Slag paa haardenk1785 Kamp,k1786k1787

5 Da maa den give Vand og Damp

Og sin Natur forandre.

Aldting Omkring

Du forvænderk1788 Med din Hænder

Hvad dig løster,

10 Intet dig paa Magten brøster.k1789

19.

Du Jordans Flod,k1790 hvi blev du tam,

Hvi stod du stille som et Lam?

Guds Magt var den dig standsed,

Af samme Magt ald Jorden skalv,

5 De store Biergek1791 som en Kalv

For HERRENS Tale dandsed.

For dig muglig

Alting ere, og maa være

Klar og reede,

10 Stoor og mægtig maa du heede.k1792

20.

Alt hvad din Hænderk1793 tager paa,

Var vor Brød-stykker end saa smaa,k1794

Da maa de store blive,

Før dit Folk skulle lide Nød,

5 Før skulle Steene vorde Brød,k1795

Og Lufften Mannak1796 give.

Herrer, Førsterk1797

Potentater,k1798 Mayestaterk1799

Maa nedfalde,

10 Og dig Over-Herrek1800 kalde.

21.

Vi troer, du est een Skabermand,

Du giorde Himmel, Jord og Vandk1801

Alt efter eget Tykke,k1802

Usynlig, samt og synlig Ting,k1803

5 Udi Naturen rundt omkring,

Det er dit Mester-Stykke,

Saa de Alle

Sat er vorden I sin Orden,

Som du vilde,

10 Etk1804 fra andet rigtigtk1805 skilde.

22.

Befæstningenk1806 blev først udstrakt

Til Loftk1807 og Hvelvning blev handk1808 lagt

For Folk og Fæ disslige,

Mand seer der tvende store Lius,k1809

5 Der blinker hine Himmel-Blusk1810

I tusind Tall tillige;

Eenhver i sær

Har sin gange Circler mangek1811

At spassere

10 Om og om alt meer oc meere.

23.

Du satte paa den Hvelving blaa

De Siuv Planeter,k1812 der at gaa

Saturnus, Mars og fleere,

Eendeel af dem gaar seenk1813 og spag;k1814

5 Men Solen skal just Aar og Dagk1815

Rund-deelenk1816 om passere,

Den Skik dek1817 fik

Til at vandre Blant de andre

Skal ey vendis,

10 Førend gandske Verden endis.k1818

24.

Der staar og paa den Stierne-Salk1819

De Himmel-Tegnk1820 Tolv af Talk1821

I hvilke Solen ager,k1822

Een hver forbliver i sin Kretz,k1823

5 Er med sit eget Huusk1824 tilfretz,

Og andris Gangk1825 ey tager.

Men Nøer og Søørk1826

Mod den endek1827 Staar de tvende

Poler kolde

10 Som den gandske Bygning holde.

25.

See, saa kand vi med Davidk1828 see

Befæstningenk1829 og Himlene

Din' Fingres Gierning mægtig,k1830

Samt Sool og Maanen i sin Grad,k1831

5 som skiller Aarsens Tider ad,

Og spankerk1832 meget prægtig;

Saa de Himle

Skal opregne Allevegne

HERRENS Ærek1833

10 Og hans Lov og Priis frembære.

26.

Thi see, den Skikk1834 du dennem gav,

Ey nogen Tid den lader af,k1835

Mensk1836 Jordens Klode varer,k1837

Den du befæsted midt i Vand,k1838

5 Saa hun til ingen Side kand

Fra Middel-Punctenk1839 fare.

Alle Himle

Omkringdriver, Men hun bliver

U-afladigk1840

10 Saasom Middel-Klodenk1841 stadig.k1842

27.

Det er dog meest at undre paa,

At Jorden skal u-rørlig staa,

Som dog paa intet henger,

Hun, som har saadan Tyngek1843 stoor,

5 At hun dog hverken Søer ey Noor

Til nogen Kant henslenger;k1844

Hun sat er platk1845

Som den Blommek1846 Egget ommek1847

Mit i flyder,

10 Og saa Middel-rommet nyder.

28.

Mig og forundrer i mit Sind,

At Jorden, som er Kugle-trind

Kand Folk og Huus annamme,k1848

Hverk1849 siunes de staar oven paa,

5 Og de, som mod vor Fødder gaa

Dem siunis og det samme;

Hver boor, Hver Snoork1850

Mod hver andre, Kand dog vandre

Alle liigek1851

10 Med sin Fod paa Jorden stige.

29.

Almægtig Gud! Hvor kosteligk1852

Har du stafferetk1853 Jorderig

Med Bierg og dybe Dale?

Med Fior og Elv, med mangen By,

5 Hvesk1854 Taarne strekkerk1855 op i Sky,

Og konstrigk1856 monnek1857 prale.k1858

Moser,k1859 Roser

Tulipaner, Høye Graner.

Ask og Linder,

10 Som sig her og der befinder.

30.

Af Klippen huggis Guld og Malm,k1860

I Dalen voxer Hørk1861 og Halm,k1862

Paa Bierget røde Druer,

Der rinderk1863 Ax af sortest Muld,

5 Ald Jorden er af Rigdom fuld,

Ihvork1864 mand hende skuer,

Kaalde Knaaldek1865

Giver Kaaberk1866 Bierge Draaber,k1867

Dyrek1868 Miiner,k1869

10 Hvor med fyldis Pung og Skriner.k1870

31.

Spasserer mand til Lunden hen,k1871

Da høris Stærr og Stillitzenk1872

Hvor de Musicken rører,k1873

Dend Nachtergal er Altenist,k1874

5 Og Lærken blifver Discantist,k1875

Men Uglen Bassen fører;

Svinger, Springer,k1876

Somme skurrer,k1877 Somme kurrer,

Gîr GUD Ære,

10 Som dem skabte til at være.

32.

Vil man hengaa til Havsens Bred

Hvor Bølgen spillerk1878 op og ned,

Da seer mand HErrens Under,k1879

Hvorledis at det brusind Hav

5 Nu voxer frem, nu tager af

Hver sex samfælde Stunder;k1880

Der er Fisker:k1881

Lyren, Seyen, Torsken, Skrejen,

Lax og Brosmer,k1882

10 Grommek1883 Hvale, Sæl og Rosmer.k1884

33.

Det og Betenkning give maa,

At hver een Bæk, hver Elv og Aa

Til Havet alle rinder,

Did fra de kom, did fâer de hen,

5 Dog bliver Havet ey igien

Desk1885 fulder eller minder;k1886

Saa kand I Vand

GUD! din Veye,k1887 Spor og Leyek1888

Ligge strakte,k1889

10 Dog det ingen vel kand akte.

34.

I store Vand har du din Sti,k1890

Du giennem Luften reyser fri,k1891

U-kiendt er dine Hæster;

Dend tynde Sky er din Karreet,

5 Hvorpaa din Guddoms Mayestêt

Sin Fod u-synlig fæster,k1892

Mægtig Prægtig.

Meget store Er din Forek1893

Underlige,

10 Hvo er den det kand udsige?k1894

35.

Du sanker Luften fuld af Vand,k1895

Een liden Sky det holde kand

Saa tæt som i een Flaske,

For Havit sættis Laas og Dør,k1896

5 Atk1897 det ey skal med ny Oprørk1898

Det tørre Land forraske;k1899

Saa viit,k1900 Saa siitk1901

Maa du komme Bølge grommek1902

Og ey lenger,

10 GUD har sat dig Maalk1903k1904 og Stenger.k1905

36.

Alt dette, som er før omtalt

I Himmel, Hav, paa Jord og alt

Det skabte GUD een Uge,k1906

Sex Dagers Tidk1907 det Værk blev klar,k1908

5 Den siuvend' du beskicketk1909 har

Til Hvile-Dag at bruge.k1910

Dog du Endnu

Hâr Umage Og maa tage

Alting vare,k1911

10 Paa detk1912 intet skal forfare.k1913

37.

Til Hvile du dig vel begav,

Dog dermed blev ey skaffet af

Ald din Huusholdnings Tanker,k1914

Men end, som før, opholder alt,

5 Og skaber aarlig ny Gestaltk1915

Paa Jordens Frugt og Ranker,

Skaffer Eenhver

Som kand blæse Aandk1916 af Næsek1917

Liv og Føde,

10 Ellers lagdis Verden øde.

38.

Mand bør og ikkek1918 tenke det,

At du blevst af Arbeydet træt,

Og derfor Hvile søgte,

Ey heller at du varst saa lad,

5 Og ey Besværingk1919 have gad,

Og for Amagtk1920 skull frygte;

Ach ney; Dig ey

Noget fattis,k1921 ey udmattis

HErrens Hænder,k1922

10 Ald Natur din Omhuk1923 kiender.

39.

Du dig i Sengen ey begrov,

Som den der haver Søvn behov,k1924

Ney; Slig var ey din Hvile;

Hands Øyenbrynk1925 ey lukkis til,

5 Som Israel bevogte vill,k1926

Der paa mand ey maa tvile.

Mand gaar, Mand staar,

Hvor mand ere Til at være,k1927

Hvad mand driver,k1928

10 GUD Altingestk1929 agt paagiver.

40.

Om mand et Spørsmaal foreslog?

For hvad Aarsagk1930 sig GUD antogk1931

Den Skabelsens Umage?

Da svaris dertil kortelig,k1932

5 Det blev ey giort for dig og mig

Vellysten at opdrage,k1933

Som at GUD platk1934

Var forbunden,k1935 Lov forvundenk1936

Os til Villie

10 Alting i Bered at stille.k1937

41.

Men derfor blev Naturen til,

At GUD sin Lovk1938 og Ære vil

Af Creaturetk1939 have,

At hand, som er saa god og viis,

5 Skal altid sigis Tak og Priisk1940

For ald Velgiernings Gave.

Naar atk1941 Hver Statt,k1942

Stædk1943 oc Stænder,k1944 Qvinder, Mænder

Daglig skue

10 Med sin Øyne GUds Formue.k1945

Den Anden Sang.

k1946

Jeg troer paa JEsum Christum,

Hands eeniste Søn vor Herre.k1947

Siungis som:

Vær tilfreds min kiære Siæl, etc.k1948

1.

VI bekiender, veed og troer

JEsum Christ at være

Een Almægtig HErre stor

Til GUd Faders Ære,

5 Lige stoor i Guddoms Pragt,

Lige stoor i Kraft og Magt

Medk1949 sin kiere Fader,

Efter Skriftens Blader.k1950

2.

GUD er een i Værelse,k1951

Men Personer trende,k1952

Paa hvad Maade sligt kand skee

Kand Fornuft ey kiende,

5 Mand ey grandske maa derom,

Men vor Tankker skievk1953 og kromk1954

Bør at holdek1955 stille

Under Troens Villie.

3.

I Foreeningk1956 bunden er

Alle Tre Personer,

Dog tillegges hver i sær

Kraft og Magt og Throner.k1957

5 Faderen har Guddoms Navn,

Sønnen GUD i Faders Favn,k1958

Aanden skal og bære

Samme Guddoms Ære.

4.

GUD er sterk alleneste,k1959

Dog er Trende sterke,

En er alle Disse Tre,

Dog har hver sit Mærke:k1960

5 Faderen har Alting skabt,

Sønnen, det som var fortabt,

Med sit Blod forløser,k1961

Aanden Naaden øser.k1962

5.

Hver af Dem er GUD for sig,

Dog ey trende Guder,

Gandske u-opløselig

Er de Løndomsk1963 Knuder.

5 O een Riigdoms dyb Afgrund!

HErrens Viisdoms skiulte Pund!k1964

Hvo kand nogenlunde

Dine Spor udgrunde?k1965

6.

Vi bekiender i vor Tro,

JEsum Christ at være

Ordet,k1966 som hos os mon boe,

Og paa sig mon bære

5 Voris Manddoms Blod og Kiød,

Som paa Korset har taald Død,

Og vor Synd forsoonet,

Saa med Ære kronet.

7.

JEsus er det beste Navn,

Som er paa vor Tunge,

Alle Mand med Eftersavnk1967

Veed der om at siunge,

5 JEsus er den sande Christ,k1968

JEsus er vor Frelser vist,

JEsus er den beste

I vort Huus kand gieste:k1969

8.

Er min Siæl i Hungers Tvang,k1970

JEsus er min Føde,k1971

Er jeg tørst og lider Trang,

JEsu Blod det rødek1972

5 Ald min Tørst forleskek1973 kand,

JEsus er den eene Mand

Jeg i Død og Live

Eed og Pligtk1974 vil give.

9.

JEsu, jeg har givet mig

Dig i Vold alleene,

Ingen anden, uden dig

Lover jeg at tienne.

5 I dit Navn da blev jeg døbt,

Med dit Blod har du mig kiøbt,k1975

Med din Død og Pine

Hialp du mig og Mine.

10.

Derfor jeg ey andet kand,

End jeg jo maa dyrke

Dig, ô JEsu, GUd og Mand,

Ald min Liidk1976 og Styrke,

5 Ald min Sagk1977 jeg dig betroer,

Alt mit Haab paa dig beroer,

Derpaa vil jeg leve,

Derpaa vil jeg stræve.

11.

Fra den Tro, mens jeg er til

Vil jeg aldrig falde,

Uden dig jeg aldrig vil

Nogen Gud paakalde,

5 Hvis jeg glemmer denne Mand

Glemt har jeg min høyre Haand,k1978

Glemt har jeg min Lykke,

Glemt har jeg mit Smykke.

12.

Og om det saa skulle skee,

At mand os med Trengsel

For dit Navns Bekiendelse

Kaste lod i Fængsel;k1979

5 JEsu! du os da bereed,

At vi med Taalmodighed

Verdens Spottk1980 fordrager,k1981

Og dig ey forsager.k1982

13.

Skulle vi for din Skyld bort

Udaf Land forjagisk1983

Hen til Verdens yderst Ort,k1984k1985

Og med Trussel plagis,

5 Hvor vi vanke skalk1986 paa Jord,

HErre! styrk os i dit Ord!

At Tyranners Villie

Os fra dig ey skillie.

14.

Hedninger forundris ved,

Og os Christne laster,

At vi vor Fortrolighedk1987

JEsu! paa dig kaster;

5 Men jeg svarer dem derpaa,

At de Hundek1988 ey forstaa

Hvad dit Navn betyder,

Og hvor sødtk1989 det lyder.

15.

Fingek1990 de den mindste Smag

Af din Sødheds Kiærne,

De skull' efter denne Dag

Dig samtykkek1991 gierne;

5 Men for Guld den aldrig græd,k1992

Som har Guldet aldrig seed,

Hvad kand mand i Ræntek1993

Af Bedrager vente?

16.

Men atk1994 ikke Hedninger

Skal vor Troe forhaane,

Da forkyndis een og hver,

Som vil Øret laane,

5 At vi derfor dyrker dig,

Fordi du af Himmerigk1995

Est GUds Søn alleene,

Og hands Ordk1996 det reene.

17.

Ey alleene blant all Sædk1997

Den Høyst-elsktk1998 Udkaarne,k1999

Men end ogk2000 fra Ævighed

Himmel-fødk2001 Eenbaarne;

5 Faderens Klar-Heeders Glantzk2002

Og hands Væsens Kiende-Krantzn4k2003k2004

Hvo som det benægterk2005

Hand mod Sandhed fægter.

18.

Spottere staar der paa stift,k2006

Det kand sig ey lave,k2007

At GUd, som var aldrig gift,

Hand een Søn skull have;

5 Men det er Fornuftens Dom,

Som er baade skeev og krom,k2008

Og om HErren dømmer

Det som ikke sømmer.k2009

19.

Gak,k2010 og det af Christo lær,

Thi, naar Peder siger:

Du den levend' GUds Søn er;k2011

Denne Kundskab stiger

5 Ikke op af Kiød og Blod,

Svarer hand,k2012 min Fader god

Dig det kundgiort haver

Ved sin Himmel-Gaver.k2013

20.

Vi vor Tro om HErrens Søn

Ogk2014 Bekiendels bygger

Ikke paa Fornuftens Skiøn,

Men det som er trygger,

5 GUds Ord og hands levend' Kraft

Som gîr Troen Rood og Saftk2015

Og i Hiertet skriver,k2016

At vi Petrik2017 bliver.

21.

Klipperk2018 ved den Klippe-Tro,

Hvor ved Christus fæster

Kirken, og i os vil boe

Som sink2019 værdig Giæster,k2020

5 Vi paa Hovet-Hiørne-Steenk2021

Levend' Steene fast og reen

Byggis i GUds Tempel,

Selv GUds Huus og Stempel.k2022

22.

Riimligtk2023 kand til overflødk2024

Af Naturen viisis,

Søn at GUd kand have fød;k2025

Thik2026 kand Soolen priisis

5 I sit Skin straxk2027 fød af sig,k2028

Ild i Luen,k2029 som sig liig

Sindetk2030 kand til Live

Tankers Fosterk2031 give;

23.

Kand Fornuft, Forstandighed

Og vor Villie føde

Kiærlighed,k2032 som stedse veedk2033

Itk2034 tilhaabek2035 støde?k2036

5 Hvik2037 kund ey af GUd udgaa,

Ævig Viisdom,k2038 som mon staa

I eet Væsenk2039 runden,k2040

I een Liighedk2041 funden.k2042

24.

Haver GUd af intetk2043 skaftk2044

Verden og dens Viide,k2045

Hvi skull da den ævig Kraftk2046

Ey hos hannem side,

5 At hand af sin Værelsek2047

Sin udtrykket Lignelsek2048

Kunde selv fremgive

Og sit Billedk2049 skrive?

25.

Falt ham nu det eene læt,

Hvorfor ey det andet?

Det er Synd og stor U-ræt

Og een Skam i Landet,

5 At mand med een Sindsk2050 Fortrædk2051

Nægter HErrens Hærlighed;

Hvad er Thomas Tvillingk2052

Andet end een Villing?k2053

26.

Saa kand Sindets Slutningerk2054

Riimlighedk2055 indføre,k2056

Erek2057 dog kun Lignelser,k2058

Som Opliusningk2059 giøre;k2060

5 Men Beviislighedenk2061 hør

Tilk2062 GUds Ord og Aand, som giør

Troen fast og sikker,

Atk2063 den ikke vrikker.k2064

27.

Lov skee GUd, at du dit Ord

For os har opdaget,k2065

Og U-myndigk2066 det kundgiord,

Det dig saa behaget;

5 Men for det selv-klogek2067 Pak,

Som af GUds Ord giør een Snak,k2068

Du forborgetk2069 haver

Ald din Naades Gaver.

28.

Vi troer da, GUds Søn er ud

Af sin Fader ganget,

Lius af Liusk2070 og GUd af GUd,

Klarhedk2071 ham omfanget,k2072

5 Fød, men ævig fødk2073 er hand,

Ævighedens Fader, mand

Priiser ham og kalderk2074

Uden Aar og Alder.

29.

Ligestor med Faderen,

Itk2075 i Guddoms Være,k2076

Men atskilt Person og Ven,

Herlighedens HErre,

5 Livits Førstek2077 stærk og stoer

Ærens Konningk2078 u-kiendtk2079 boer

Udi Liuset prægtig,

Eenek2080 viis og mægtig.

30.

Der fra gik hand ud og kom

Her til Verdens Klode,k2081

Lod sig føde Hierte-from,k2082

Mennisken til gode,

5 HErren udaf Himmelen

Liig er bleven Mennisken,k2083

Hand vort Kiød er bleven

Og vor HErre skreven.k2084

31.

HErren vor Rætferdighed,k2085

Ondskabs Herredømmerk2086

Som har brudt, og ævig Freed

Os tilført, vi rømmer,k2087

5 Som har førtk2088 fra Mørk til Lius,k2089

Til sin Testamentersk2090 Huus,

Borger-Ræt at nyde,k2091

Atk2092 vi os maa fryde.

32.

Hand hâr kiøbt os med sit Blod,k2093

Eegetk2094 Folk at være,

HErren udaf Jesse-Rodk2095

Sat er atk2096 regiere.

5 Udi Davids Stadk2097 og paa

Zion,k2098 som skal stedse staak2099

HErrens frugtbar Bolig,k2100

Og hands Hviile rolig.

33.

Der regiærer hand i Fred,

Sandhed, Fryd og Glæde

Af den Hellig Aand beredk2101

I vor Hiertis Sæde,k2102

5 Ved Retfærdighed og Ræt

Holder hand sit Rige næt,k2103

Troen er hands Bælte;k2104

Som giørk2105 troend' Hælte.

34.

Hand sit Legems Hovet er,k2106

Raader det og byder,

Liv og Aand, Beveegelser

Stedse fra ham flyder

5 Ind i Legemet med Kraft,

HErrens Frygtis Roed og Saft,k2107

Hand sin Brudk2108 bepryder

Med ald Himmel-Dyder.k2109

35.

Kirken vogter hand med Flid

Ifra Satans Vælde,

Og ifra de Ondis Iid,k2110

Som dens Muur vil fælde,k2111

5 Med sin Fliig bedækker handk2112

Brudenk2113 udi Trengslersk2114 Land,

Til hun fri fra Møyek2115

Skuer hamk2116 med Øye.

36.

Tak ô Christe,k2117 HErrens Søn,

Vi dig HErre kalde,

Udi Troe og ivrig Bøn

Vi for dig nedfalde,

5 Dine Tiennere med Ræt,k2118

Thi du har i Frihed sætk2119

Os fra Satans Snarek2120

Og fra Dødsens Fare;

37.

Tienne bør vi ham bered

Ald vork2121 Livis Dage,

I retfærdig Hellighed,k2122

Og hands Aag paatage,k2123

5 Tænk, I dyrt er kiøbt af hamk2124

Som GUds u-besmittet Lam,

Ey med Edelsteene,

Men hands Blod det reene.

38.

Priiserk2125 derfor HErren stillk2126

I Jers Siæl og Lemmer,

Som den HErrek2127 hører til,

Og hands Ære fremmer,

5 Elsker, holderk2128 HErrens Ord,

At hand maa sit Huus og Bordk2129

Udi eder tage,

Atk2130 I ham maa smage.k2131

39.

JEsu,k2132 du os selv bered,k2133

Atk2134 vi tienne kunde

Udi brendend Kiærlighed,

Og ey søvnig blunde;k2135

5 Men aarvaagenk2136 stride saa

HErrens Strid, at vi maa faa

Seyer,k2137 Ærens Krone,k2138

Fryd og Glædskabsk2139 Tone.

40.

Styrck os, Christe,k2140 i vor Kamp,

Trøst os i vor Møye,k2141

Ryk os op fra Verdens Dampk2142

Til dig i det Høye,

5 Til de lystig Værelserk2143

Hos GUds høyre Haand, hvor hver

Dig vor Sool og Glæde

Hallelujak2144 qvæde!

Den Tredie Sang.

k2145

Undfangen af den Hellig Aand, fød af Jomfru Maria.k2146

Siungis som:

Sorrig og Glæde de vandre tilhaabe, etc.k2147

1.

SØdestek2148 JEsu! jeg vilde vel gierne

Om din Undfangelse dyppe min Pen,k2149

Men den Materjk2150 for Menniskens Hierne

Er alt forsvark2151 til at langek2152 derhen,

Ingen Forstand Slutte det kand,

Barnk2153 at avlis foruden aldk2154 Mand.

2.

Qvinder befrugtis og vorderk2155 vel svanger,k2156

Naar der af Mænd er Beblandelsek2157 skeed,

Men see! din Moderk2158 i Livetk2159 undfanger

Og dog af Mand ey det ringeste veed,k2160

Værket gik fort, GUd har det giort,

Ingen mand hialp dertil lit eller stort.

3.

Aanden, som før over Vandene svæved,k2161

Aanden, som ud ifra Faderen gik,k2162

Aanden, som har ifra Ævighed levet,k2163

Hand var Aarsage, den Moder undfik;k2164

GUds Hellig Aand Bant selv det Baandk2165

Uden ald Hielp udaf Menniskensk2166 Haand.

4.

Og at Mariak2167 den Naadek2168 tilfalder,

At hun begydisk2169 med Frugtbarheds Saft,

Skriften det een Overskyggelse kalderk2170

Udaf den Høyestis Hellige Kraft;

Men Maaden ret,k2171 Hvordan atk2172 det

Har sig beskaffet?k2173 Det tier jegk2174 slet.k2175

5.

Ingen mand veed og tilfulde kand sige

Fostret,k2176 hvorledis det bliver bered?k2177

Meget langt mindre da kand mand indkige

Ind udi saadan GUds Hemmelighed.

Nok er det mig Paa Jorderig,

At jeg veed, Christus er bleven mig liig.k2178

6.

Andre har Fader og Moder paa Jorden,

Men duk2179 paa Jorden er Fader-løs slet,k2180

Moder-løs est du i Himmelen vorden,k2181

Underligk2182 regnis din Afkomk2183 og Æt.

Een Møek2184 dig klark2185 Til Verden bar,

Hundrede tusinde Sødskind'k2186 du hâr.

7.

Stenen for Kongens af Babylons Øyek2187

Siuntis at falde gesvindigk2188 her ned

Oven fra Klippernes Topper hin høye,

Og ingen Hænder dog rørde derved.

Hvok2189 er den Steen? JEsus alleen

Kommen af Høyden foruden ald Meen.k2190

8.

HErren ej Menniskens Hænder hin sterke

Havde til Stenen dens Nedkomst behov,k2191

Stundom hand virker det Folk ey kand mærke,

Stundom hand kræverk2192 ald Verden til Prov.k2193

Ordet er Kiød,k2194 HErren er fød,

Guddom og Manddomk2195 boor under it Kiød.

9.

GUd og een Jomfru een Søn har tilhaabe,k2196

Faderen hissedk2197 og Moderen her,

Alle det hører, til Lykke de raabe,

Himmelen selverk2198 sin Ønskek2199 frembær,

Strømmerk2200 og Vand, Biergerk2201 og Land

Træer og Lundek2202 de klappe med Haand.k2203

10.

See, saa fuldkommis det David hand siger:k2204

HErren er GUd og it Menniskis Sæd.k2205

Englerne saadant begierlig indkiger,k2206

Gandske Naturenk2207 forundris derved.

GUd er i os, GUd er her hos,

Dievelen, Døden og Verden til Trods.k2208

11.

Rindende Kilde til Samson at leskek2209

Sprang af fortørred' Kind-tænder her frem,

See, saa vil GUD med Frugt-bringende Vædskek2210

Jomfruens Legeme giøre beqvem,k2211

Detk2212 er den Ting, Som udi Ringk2213

Aldrig før hentisk2214 ald Verden omkring.k2215

12.

Detk2216 er den Port i GUds Helligdoms Sæde,k2217

Hvor at ey nogen gik ind eller ud,

Ingen bevilgdis den Dør at indtræde,

Uden den eeniste Israels GUD.

Christus saa smugt Aabnet med Tugtk2218

Porten, som siden blev gandske tillukt.

13.

Detk2219 er det Nyt, som paa Jorderig skeede,

Hvorom i Bibelen talis saa frit,k2220

Det er den Dag, at vor HErre beredde,

Hvorefter Fædrene sukket saa tit;k2221

Dagen er seed,k2222 Tiden er skeed,k2223

Lader os frydis og glædis derved!

14.

Konger og Førsterk2224 af Hiertens Formuek2225

Ønsket at leve den frydeligk2226 Dag,

At de med legemlig Øyne maatt' skue

Det som nu sees til mangens Behag,

De dog ey fik Beseek2227 den Skik,k2228

Tiden for dennem forhastigk2229 forgik.k2230

15.

Men vi, som lever, vi bør os at fryde,k2231

Thi vi kand siunge med hierteligk2232 Ro:k2233

HErren for vor Skyld lodn5k2234 Himmelen bryde,k2235

HErren er kommen blant Folket at boe,

HErren er her! HErren er nær!

HErren er seedt og troed af eenhver.

16.

Trodsk2236 dig du Dievel, hvad vilt du vel giøre?

Hvem vil du klage?k2237 See, Christus er fød.

Hvem vilt du nu for vor HErre forføre?k2238

Veedst du ey, Christus er bleven vort Kiød?

Er det nu saa? Hvad staar da paa?

Christus kand tusinde Dievler modstaa.

17.

Vær da velkommen ô JEsu, vor Broderk2239

Vær nu velkommen i Kiødet os liig!

Ingen af alle, som fødis af Moderk2240

Holder vi meere kiærkommen, end dig.

Tusind god Tak, Uden ald Lak,k2241

Vi din Velkomk2242 i Viin-Kalkenk2243 uddrak.k2244

Den Fierde Sang.

k2245

Piint under Pontio Pilato, korsfæst, død og begraven.k2246

Siungis som:

Maria hun er een Jomfrue reen, etc.k2247

1.

AChk2248 Jammer, Nød, ach Hierte-Saar!

Ach Ynk og megen Klage!

Den beste Mand paa Jorden vaark2249

Lod Folk uskyldig plage,

5 Og førde hen til Dødsens Land

Een hellig Mand,

Som aldrig havde Mage.k2250

2.

Een Morder og een Barrabas,k2251

Hvis Hals var værd een Strikke,k2252

For ham gaar Bøn og Supplicatz,k2253

Ham rører Sverdetk2254 ikke;

5 Men over JEsum Mild og From

Gaar blodig Dom,

Hands Blod skal Jorden drikke.

3.

Er saadant ræt? Da hielp os GUD!

Hvad vil I Jøder sige?k2255

Naar her skal gaa Befaling ud,

At I for Domk2256 skal stige?k2257k2258

5 Og svare for det Hellig Blod

I styrtek2259 lod,

Hvork2260 vil Jersk2261 Straf da skrige?k2262

4.

Saa bliver Lov og Domme brugt

Som Fugle-Fængersk2263 Snare;

Smaa Duerk2264 fængslisk2265 i sin Flugt,

Før de det tager Vare,

5 Men sorte Ravne flyver fri

Slet Rund forbik2266

Og veed af ingen Fare.

5.

Udi vor Troisk2267 Puncterk2268 er

Pilatik2269 Navn indskreven,

Det er ey for hands Dyder sær,k2270

Men hermed er hand bleven

5 Udraabt for een u-redlig Mand,k2271

Ved hvis Forstand

It Hyklers Værk blev dreven.k2272

6.

Sin Haand hand toedek2273 reen i Vand,

Hands Siæl var ey dissreener;k2274k2275

Et Skink2276 for GUD ey gielde kand,

Ney, HErrens Øyen-Steenerk2277

5 Er alt forklark2278 at sætte saa

Een Brillek2279 paa,

Det feyler dem det meener.k2280

7.

Giv agt du Dommer-Stand derpaa,

Seer tilk2281 hvad Domk2282 I fælde,

Betænk, I skal for HErren staa,k2283

For hvilken ey kand gielde

5 Personernes Anseelser,

Tænk at I er

Lagt under HErrens Velde.k2284

8.

I skal ey de Betrængtisk2285 Sag

Fra Rætten udelukke,

Atk2286 arme Folk, hvis Pung er svag,k2287

Ey nødisk2288 skal at sukkek2289

5 Anseerk2290 og eyk2291 den Stoltisk2292 Pung,

At handk2293 er tung,

Og vil paa Magten pukke.k2294

9.

O Sødek2295 JEsu!k2296 Du blev bragt

Til Korset hen atk2297 slagtis,

Din Hænder blev til Træetk2298 strakt,k2299

Din gandske Huudk2300 betagtisk2301

5 Med blodig Vunderk2302 op og ned,

Dit Livs Afskeed

For et Vidunderk2303 agtis.

10.

Hver dig til Spot tillagde sit,k2304

Og giorde hvad de kunde,

Saa blev det GUds Lamk2305 sønderslit

Af hine bidske Hunde;k2306

5 Ey nogen Ynk, Miskund, ey Fred

Blev her beteed,k2307

Ey Medynk nogenlunde.k2308

11.

Da var Mørkhedsens onde Magtk2309

Og Satans Spille-Time;k2310

Da blev det Verk til Veye bragt,

Hvorved at Sool i Strime

5 Blev mørk som Kull og Blussel bark2311

At skinne klar,

Men faldt saasom i Svime.

12.

Lad JEsu Kors,k2312 ô Menniske!

Dig gaa til inderst Hierte!

Tænk, hand med Blods Udgydelse

Har taalt GUds Vredis Smerte,k2313

5 Altsammen taalte hand for dig,

Men ey for sig,

For dig leed hand den Smerte.

13.

Den Tid hand dig antog til Brud,k2314

Saa dyrt hand det betalde,

Det kosted ham en blodig Huud

Og Dødsens bidske Galde;k2315

5 Saa glem da ey din Ven saa sød,k2316

Lad for hands Død

Din salte Taarer falde.

14.

Vellystens Folk i Viin og Ruus

Vil ald sin Tid fordrive,

Men jeg i Korsensk2317 Græde-Huusk2318

Vil hos min JEsum blive,

5 Og holde med min Frelsermand

Een Sørge-Standk2319

Dend Stund jeg er i Live.

15.

Vi troer, ô JEsu, visselig,

At Døden dig indtrængte,

At du din Aand opgav med Skrigk2320

Paa Korset, der du hengte,k2321

5 Men ved din Død er Dødsens Magt

Dog ødelagt,k2322

Din Død os Livet skienkte.

16.

Vel kunde Døden træffek2323 dig,

Hvad blev derved forvunden?k2324

Hand lagde vel din Krop i Liig,

Men dog blev det befunden,k2325

5 At hand derved forstak sin Braadk2326

Hands Piil og Aadk2327

Forsløvedk2328 blev og svunden.k2329

17.

Det gik med ham, som Kongens Ko,k2330

Der sulten stod ved Stranden,

Det siuntis saa for Pharao,

At hunk2331 opsløgk2332 den anden,

5 Blev mavrerk2333 dog og meere tør,

End hun var før,

Og svandt bort efter Handen.

18.

Lad Døden under Torv og Grav

Vor kolde Sennerk2334 tære;k2335

Hand bliver aldrig feed der af,

Men skal dog sulten være,

5 Den mavre Gastk2336 kand aldrig ret

Sig æde mæt

Hvad mand ham for vil bære.k2337

19.

Velsignet være JEsus Christ!

Din Død har reddet mangen,

Du blev den rette Samson vist,k2338

Som slog den dig tog fangen,k2339

5 Du bar oppaa din Skuldre bort

Den mørke Portk2340

Og est u-skad udgangen.

20.

Vi troer og at dit Legem ned

I Mulden blev begraven,

Og at du togst dit Leyer-Stedk2341

Blant Urter udi Haven,

5 Hvorved du blevst GUds grønne Qvist,k2342

Som blomstredt vist,

Med idel Liv begaven.

21.

Du saaest der ey Forraadnelsen,

Som Jøderne det trodde,

Hvork2343 kunde Støvetk2344 tærek2345 den,

Hvor i Guddommen bodde?

5 Dit Legem alt for hellig vaar

Til slige Kaar,

At Ormek2346 skull' det roede.k2347

22.

Naturernis Foreeningk2348 stod

Saa fast i Christo bunden,

At den sig ikke løse lod

Af Døden og Afgrunden.k2349

5 Hvad? Helved, Død, hvad Muld og Grav

Pak dig kun af,k2350

GUds Søn har Spilletk2351 vunden.

23.

Tak JEsu, som min Leyerstædk2352

Vil med din Hvilek2353 pryde,

Jeg skal een ærlig Rolighedk2354

For din Skyld eengang nyde,

5 Naar jeg henlegge skal min Beenk2355

Blant Torv og Steen,

Hvok2356 tør min Søvnk2357 da bryde?

24.

Saa glad som jeg til Sengen gaar,

Naar jeg er træt af Møye,

Saa glad jeg og min Grav attraaer,

Naar GUD vil Stunden føye,k2358

5 At stoppek2359 saa mit Hoved ned

I HErrens Fredk2360

Med et tillukket Øye.

25.

Med dig skal da min Kiøds Skavankk2361

I Graven lukkis inde,

Jeg skal opreysis klar og blank,k2362

Men denk2363 skal slet forsvinde,

5 Den skal som Røg og Dampk2364 forgaa,

Jeg skal opstaa

It bedre Landk2365 at finde.

Den Femte Sang.

k2366

Nedfoer til Helvede, opstod tredie Dag fra de Døde.k2367

Siungis som:

Kommer I Cimbriske Helte, etc.k2368

1.

HØrerk2369 I Himle,k2370 du Jord tag at mærke,k2371

Hører I Folk under Solen som boor,k2372

Hører hvork2373 Løven af Judak2374 den Sterke

Nederk2375 med Seyer til Helvede foor,

HERren berøvedk2376 ald Førstendoms Vælde,k2377

Aanderne maatte forfærdet undgiælde.k2378

2.

Helved, som fast var forsiunetk2379 med Porte,k2380

Helved, som var et bevaretk2381 Pallatz,

Helved, som laa saa utrolig langt borte,

Circledk2382 med svelgende Dyb og Moratz,k2383

Helved, som vel var forvaretk2384 med Graver,k2385

Lammet af Sionk2386 erobret det haver.

3.

Andre med tusinde maa sig bemande,

Naar at en Fæstning skal vorde berent,k2387

JEsus alleene den Tørningk2388 maatt' stande,k2389

Ingen af Folket ham Hielpen har sendt,

Ingen blant alle ham Haanden har rækket,k2390

Lammet alleene den Fæstning har svækket.k2391

4.

Satan, som var den regierendis Første,k2392

Under hvis Tyrannjk2393 Verden var lagt,

Satan blant etligk2394 Monarker den største,

Satan den sterke bevebned med Magt,k2395

Maatte nu Nøgelenk2396 fra sig levere,

Aldrig betroed at annammek2397 den mere.

5.

Fy dig du Dievel, hvadk2398 vilt du meer' stusse?k2399

Fy dig du Dievel! Det er dig en Skam,

Saaest du, hvor JEsus hand kunde dig pussek2400

Og gaa langs giennem dit Rige med Bram,k2401

Leg Mank2402 dit Scepterk2403 og giv dig til fange,

Tænk aldrig Seyer her efter at lange.k2404

6.

Samson tog Porten i Gasa paa Ryggen,k2405

Bar den med Stolper og Stenger henvæk,

Mørkhedsens Porte, som laa hen i Skyggen,

Blev ogsaa given en mærkelig knæk.k2406

Christus den Himmelske Samsonk2407 det giorde,

Udenk2408 ham ingen i Verden det torde.k2409

7.

Uden ham ingen til Pølenk2410 fordristed

Selver frivillig at fare derhen,

Etligek2411 haver den Reyse vel fristed,

Ingen er endnu dog kommen igien,

Den der er kommen, kand dedenk2412 ey drage,

Christus kom ene beholdenk2413 tilbage.

8.

Det er at røve selv Førstendoms Velde,k2414

Det er sin Fiende paa Flugten at slaa,

Det er med engangk2415 ti tusind at fælde

Og aabenbarligk2416 en Seyer at faa,

Det er, at tage selv Fengslet tilfange,

Og giennem Fiendens Leyer at gange.k2417

9.

Det er paa Løvenk2418 og Øglerk2419 at traade,k2420

Og til en Skammel sin Fiend at faa,k2421

Den der har Magten, ham bør det at raade,

Slangen skal Hovedit knusis oppaa;k2422

Rømte hand nederst til dybist Afgrunde?

Aldrigk2423 hand Christumk2424 undrømmek2425 dog kunde.

10.

David kand Løven med Hænderne slide,k2426

Goliaths Pande skal tomlek2427 for Steen,k2428

Tusind Philisterk2429 mod en Mand kand stride,

Brekkes dog alle som eenistek2430 Been.

Betlehems Førstek2431 skal Prisen hiembære,

Dievlene hannem lydagtigk2432 maa være.

11.

Aanderne, som udi Fengselet sade,k2433

Skriften os siger: Du prækte for dem;

Monnek2434 den Prædiken giorde dem glade?k2435

Monn' den ey førek2436 Forskrekkelse frem?

Uden ald Tvivel var det dem at sige,

At de sit Fengsel skull' aldrig entvige.k2437

12.

Uden ald Tvivel, da falt der den Tale:

Væk2438 Jêrk2439 Forbanded', som aldrig vild' troe!

Bliverk2440 i Pinen foruden Husvale,k2441

Bliver fordømte til ævig U-roe,

Svovel og Lue skal givis til Rente,k2442

Ingen Forløsningk2443 I haver at vente.

13.

Mange vil om din Nedfarelse tvile,

Mange vil sige, du gikst ey den Vey,

Lad de Bespottere lenge nok smile,

Lad dem fortrædeligk2444 sige sit Ney.

Jeg ved min Troesk2445 Artikler vil blive,

Og min Fornuft under Lydighed give.k2446

14.

Tiden paa hvilken din Reyse den skede?

Maaden, hvorledis det kunde gaa til?

Eller hvor Helvede haver sit Sæde?k2447

Der om jeg intetk2448 bekymre mig vil,

Jeg er fornøyet i det jeg betænker,k2449

Christus for min Skyld brød Helvedes Lenker.

15.

Eya!k2450 Saa vil jeg dig Christek2451 til Ære

Hæderligk2452 reyse Taksigelsis Port,k2453

Kronen for alle dig sømmer at bære,k2454

Du som for Mennisken fyldest har giort,k2455

Lad mig mod Synden bekommek2456 din Naade,

At jeg kand slippe Fordømmelsens Vaade!k2457

16.

Om jeg dig med mine Synder forharmer,k2458

Kast mig ey hen i Forfærdelsensk2459 Nat,

Er jeg en Synder, du er en Forbarmer,k2460

Naade for Faldetk2461 du haver jo sat,

Du som af Graven opreyset er vorden,

Lad mig ey blive forglemmetk2462 paa Jorden.

17.

Hvad din Opstandelsis Puncterk2463 anlangerk2464

Agtis den for en Guddommelig Kraft,

Siæl og Samvittighed derved undfangerk2465

Himmelske Liisek2466 med inderlig Saft,k2467

At dig din Fader med Hæder bepryde,k2468

Alle din Brødre det got ad kand nyde.k2469

18.

Solen paa Himmelen lukket sit Øye,k2470

Den Dag at Solen paa Korset gik ned,

Da stod Naturen i dobbelte Møye,k2471

Dobbel Formørkelsek2472 blev der da seed;

Men paa vor Paaske-Dag saae mand oprunden

Begge de Soler,k2473 som syntis forsvunden.

19.

Efter Fornedrelse skal mand ophøyis,k2474

Solen skal skinne, naar Regnen er endt,k2475

Hæder og Ære dig Christek2476 tilføyis;

Thi ved Opstandelsen blevst du bekient,

At du GUds Høyestesk2477 Søn monnek2478 være,

Som paa din Fienderk2479 indleggetk2480 har Ære.

20.

Har du dig bukket af Bækken at drikke,k2481

Mandig du løftet har Hovedet op,

Grav og Forraadnelse skadet dig ikke,

Viise det kand din forklaredek2482 Krop,

Alt det dig syntisk2483 at være til Modek2484

Haver dog HErren omvendet til Gode.

21.

Tiden vil HErren ey lenge forhale,k2485

Trediek2486 Dag du af Graven opstaar,

Hvad er tre Dages Forløbelsk2487 at tale?k2488

Hvadk2489 kand de regnis mod Ævigheds Aar?

Gladelig vil vi med HErren fornedris,

Atk2490 vi med HErren og ævig kan hædris.

22.

Aldrig er Kornet i Muldenk2491 saa lenge,

At sig Opvextenk2492 jo engang vil tee,k2493

Blomstretk2494 om Sommer skal lokkis af Enge

Som laa bedækket medk2495 Vinter og Snee,

Saa skal og blomstresk2496 omsider de Kroppe,

Som mand forvisnetk2497 i Støvet lod stoppe.k2498

23.

Fiskenk2499 skiød Jonam af Bugen paa Stranden,

Saa skal ogk2500 Jorden opspy sine Liig,

Est du, min Frelser, af Graven opstanden,

Visselig skal jeg opreysis med dig;

Hvor der er Roden, der voxer vel Greene,k2501

Frugten og Salighed vilt du forleene.k2502

Den Siette Sang.

k2503

Opfoer til Himmels, sidder hos GUD Faders Almægtiges høyre Haand.k2504

Siungis under sin egen Melodie.k2505

1.

CHristus, derk2506 Alting i Lavek2507 var sat,

Vil hand det Jordeske have forlat,k2508

Lystedk2509 ey blive Siunlig i Live,

Ville nu give ald Verden god Nat.k2510

2.

Efter at hand udaf Graven opstaark2511

Firetiv Dage paa Jorden hand vaar,k2512

Lod for sin Skare Sig aabenbare,k2513

Uden ald Farek2514 med dennem omgaar.k2515

3.

Stundom hand siunlig for Qvindernek2516 stod,

Stundom sig for sin Discipler oplod,k2517

Giord' dem den Ære, hos dem at være,

Og af Besværek2518 hialp sorge-fuld Mod.k2519

4.

Uden for Stadenk2520 hand kaldet dem ud,

Hvor hand antvordetk2521 dem Order og Bud,k2522

Siden hand ville Sig fra dem skille,

Og at indstillek2523 sin Reyse til GUD.

5.

HErren opløfted sin Hænderk2524 og Røst,

Gav dem sin sidste Velsignelsis Trøst,

Bød dem udfarek2525 Og aabenbare

For Folk og Skare GUds Lærdom med Løst.k2526

6.

I det de stode og Øynen' omslog,k2527

See da kom Skyen og hannem optogk2528

Fra deres Øye Op i det Høye,

Hvor hand fra Møye til Himmels opdrog.

7.

Spør du, hvadk2529 Himmel at Christus indgik?

Meenst du, som denne her Himmel af skik?k2530

Meenst du Pallatzer? eller slig Platzer,

Som mand afpatzerk2531 med Circlerk2532 og Vrik?k2533

8.

O ney; Hand gik ikke saadan en Vey,

Himlernes Himlerk2534 begriberk2535 ham ey.

Meenst du, GUds Sædek2536 Er som et Strædek2537

Mand kand betræde? detk2538 siger jeg ney.

9.

Ey hand indgangen er saadant et Liusk2539

Hvor hand inlukkis som Vinen i Krus,k2540

Men er at værek2541 Hvor mand begiærek2542

Hisset og hærek2543 i Hierter og Huus.

10.

Viis mig den Stæd,k2544 som indlukker vor GUD?

Viis mig den, hvorfra hand lukkis kand ud?

Hand er tilreede,k2545 Alsteds tilstede

Hvort du vil leede, dak2546 finder du GUD.

11.

Over ald Himler opfoor hand med Bram,k2547

Hand indtog Himlen og Himlen ey ham,

Ævig atk2548 være GUD med ald Ære

Og at regiære sin Fiender til Skam.k2549

12.

Hellige JEsu!k2550 hvor hærlig est du?k2551

Hvo kand beskrive din Hærlighed nu?

Deylige Stæderk2552 Du nu betræder,

Hvilket os glæder din Christen Almue.k2553

13.

Hvo kand skatterek2554 den Ypperlighed?k2555

Og alt det Gode dig er der beteed?k2556

Tusinde Soler, Tusinde Stolerk2557

Tusind Violerk2558 ey lignis der ved.

14.

Christus med Manddomk2559 i Guddommens Baandk2560

Sættek2561 sig nest hos GUds Høyestes Haand,k2562

Konning at være,k2563 Alting at bære,

Hærske, regiere til Land og til Vand.

15.

Det, at du sættek2564 dig Faderen nest,k2565

Lige du derfor medk2566 Faderen est;

Thi du bær Kronen, Sidder paa Thronen,

Du est Personen, som sømmer det best.k2567

16.

Ingen maa tænkke, du satte dig ned,

Som nu var glemt ald Omhyggelighed;k2568

Endnu din Naaderk2569 For os fremtraader,k2570

Endnu du raader for Land og for Stæd.

17.

Haver vi syndet? en Talsmandk2571 vi har

Hos GUD vor HErre, som Sagen giør klar,k2572

Hvok2573 vil os stræve?k2574 Hvo vil os kræve?k2575

Christus monk2576 leve, som Syndernek2577 bar.

18.

Eya!k2578 saa sidder vort Kiød og vor Been

Højgst i Guds Sæde saa dejlig og reen,

Hvad os nu skader, Hand hos sin Fader

Bøn for os laderk2579 og læger vor Meen.k2580

19.

Kiæreste Broder velsignet est du,

Kom der du sidder din Sødskindk2581 ihu;

Tænk, hvadk2582 vi lider, Tænk hvad vi slider,

Tænk, hvad for Tider vi lever i nu!

20.

Flyttet est du til et ønskeligtk2583 Land;

Men ak! vi lever i sørgelig Stand,k2584

Lengis derfore Til dig saa saare,k2585

Fælde maa Taare, som strømmende Vand.

21.

Ville GUD give!k2586 vi kommek2587 derhen,

Hvor vi fik skue dig engang igien!

O! hvad for Glæde Vil da fremtræde!

Hvor skull' vi qvædek2588 en Sang for vor Ven!

22.

Hvad du tilfornek2589 paa Jorden udstod,k2590

Der paa dig glædeligk2591 given er Bod:k2592

Pontii Dommek2593 Blodig og krommek2594

Skal ey meer komme og staa dig imod.

23.

Du, som fra Jammer er ævigk2595 udfrid,k2596

Trøst os, som lever i Frygt og i Striid,

Selfv du os lære,k2597 Ald vor Besværek2598

Taaligk2599 at bære og slidek2600 vor Tid!

24.

Og naar atk2601 Døden os legger i Liig,

Lad da vor Siæle hensamlis til dig,

Op i dit Rige, Til dig at stige!

Da skal bortvige ald Sorrig og Skriig.k2602

Den Syvende Sang.

k2603

Deden skal hand igienkomme, etc.k2604

Siungis som:

HErre GUd voris Vaaning og Bolig.k2605

1.

I Folk her paa Jorderig bygge,k2606

Hvi lever I stedsek2607 saa trygge?k2608

I sætter Jers Midlerk2609 paa Rente,k2610

Somk2611 Dommen var aldrig at vente.

2.

Seer tilk2612 I ey bliver bedragen,k2613

Betænkker,k2614 her lakker til Dagen,

Paa hvilken at JEsus vor Dommer

I Skyernek2615 visselig kommer.

3.

Bespotterek2616 pleyer at spørge:

Hvad skal mand for Dommedag sørge?k2617

Hvor er hands Tilkomelsisk2618 Løfter?k2619

End staar baade Klipper og Kløfter.k2620

4.

Endnu staar Naturen ved Lave,k2621

Forandring den aldrig kand have,

Og alle Ting er i den Orden,

Som dem er fra Skabelsen vorden.k2622

5.

I tusind Aar har mand befunden,k2623

At Solen er ligedan runden,k2624

Og Maanen gaar Nyed og Nedenk2625

I Aar som i Fior og forleden.

6.

End løber og Stierner ved Polen,k2626

Her skeer intet Nyt under Solen.k2627

Hvad skal da det Dommedags Rygte?

Hvad har mand for saadant at frygte?

7.

Men hørerk2628 I skendige Giække,k2629

I kand ey GUds Løfter forsvække,k2630

Hvad hand haver sagt, det maa blive,k2631

For GUD er u-mugligt at lyve.k2632

8.

GUD dannedek2633 Verden at blive,k2634

GUD kand og den samme nedrive,

Saa læt som hand Huset kand bygge,

Saa læt hand og Huset kand rygge.k2635

9.

Thi Dagen er forud berammet,

Af Sønnen blir Order annammet,k2636

At alle baad' Levend' og Døde

Skal siunligen for hannem møde.k2637

10.

Da skal mand see Adam den gamle,k2638

Da skal sig hands Sønnerk2639 forsamle,

Hands Slegter i tusinde Linnek2640

Paa Jorden skinbarligk2641 fremtrinne.k2642

11.

De som er i Mulden begraved,k2643

De som er fordrugnedk2644 i Haved,

De som ere steyledk2645 og brentek2646

GUds Røstk2647 skal dem alle fremhente.

12.

Basunen skal hefteligk2648 skralle,k2649

Det Skrall skal opvække dem alle,

Som ligger i Støvet og sove,k2650

De Gode saavelsom de Grove.k2651

13.

Dog hendisk2652 de Fromme den Ære,

De skulle de førstek2653 da være,

Som skal sine Graver forlade,

Og stillis for Dommeren glade.

14.

Dernest er det dennem en Glæde,

At Regningenk2654 klar er og reede,k2655

Saa Syndernek2656 skal demk2657 ey møde,

Saasom de i Troen hendødde.k2658

15.

De engang afhandledek2659 Sager

Mand atter for Rætten ey tager,

I GUds Ord ey ellerk2660 befalis,

At Skyldenk2661 skal to gang betalis.

16.

Er Christi Rantzoningk2662 holt gyldig,

For hvisk2663 de vor HErre var skyldig

Saa GUD vilde Skylden klarere,k2664

Da krævis de siden ey meere.

17.

Men derimod skulle de Slemmek2665

En anden Sententzek2666 fornemme,

Hvad de haver giort og bedrevet

Det finder de for sig opskrevet.k2667

18.

Der skal da vel mange fremkomme,

Som selverk2668 vil giøre sig fromme,

Adskillig Forvendingerk2669 give

For hvisk2670 de beskyldede blive.

19.

Part skal sin Velgierningk2671 opregne,

Partk2672 vil sin Forretningerk2673 tegne,k2674

Hvor hellig og smuckt de har leved,

Og Dievler i GUds Navn uddreved.k2675

20.

Part vil sin Almisserk2676 udraabe,

Sig dermed Retfærdig forhaabe,

Men hvor dek2677 sin Sager besmykke,k2678

Det hielper ey ringeste Stykke.k2679

21.

Her vil ey Undskyldninger høris,

Men hver skal for Rætten fremføris,

Sin Gierninger selver forsvare,k2680

Ey sætte en anden i Fare.

22.

Her pleyer Skenkatzerk2681 og Penge

Den Arme fra Rætten fortrenge,k2682

Men da skal den vigtigek2683 Taskek2684

Ey have saa stort til at braske.k2685

23.

Da skal der ey agtis Personer,k2686

Ey Statzk2687 eller gyldene Kroner,k2688

Men Lønnenk2689 for een og for alle

Skal efter hvers Levnetk2690 udfalde.

24.

For Saulk2691 mon Samuel bede,k2692

Og Mosesk2693 var ofte tilreedek2694

At sukkek2695 for Israels Sønner,

Og HErren bevilgedk2696 hands Bønner.

25.

Men dømmis en Siæl til Afgrunden,

Hvo løfte tør for hannem Munden?k2697

Hvo kand den Afsigtk2698 igienkalde

Som Dommeren lader da falde?

26.

I Skyenk2699 blev JEsus optagen,

I Skyen hand atter for Dagen

Skal lade sig klarlig tilsiune

Med sterk Over-Engels Basune.k2700

27.

Hvert Øye skal hannem anskue,

Ach! hvor vil de Mordere grue,k2701

Som hannem paa Korset indstunge,k2702

Og spottelig vrenged sin Tunge?k2703

28.

Du Judas, hvad vilt du da tænkke,

Som lod dig med Penger forkrænkke?k2704

Hvork2705 vil de da blive til Mode?

De som efter Livet ham stode?

29.

Forfærdeligt skulle det vordek2706

For alle Steen-Hierted' og haarde,

Hvad kunde de andet da tale,

End raabe til Bierger og Dale?k2707

30.

Ach! ville I Bierger os skiule!

Ach! lukkerk2708 os ind i een Hule!k2709

Hvor vi os et Giemselk2710 kand leedek2711

For HErrens forfærdelig Vrede!

31.

Ja Satan,k2712 som ned i Afgrunden

Med Mørkhedsens Lenker er bunden

Hand med sine Englerk2713 tillige

Skal op og for Dommen fremstige.

32.

Da skal ey hands Snedighedk2714 gielde,

Hands Konst eller forrige Vælde,k2715

Men rigtig Betaling bekommek2716

For ald hands Fortrædk2717 mod de Fromme.

33.

Apostlerne skulle med Ære

Da Rættens Bisidderek2718 være,

Og gladelig der i samtykke,

At Dievelen faar en Ulykke.

34.

Hvadk2719 Dom og Afsigterk2720 da blive,

Dem skulle de strax underskrive,

Og GUD for Rætferdighed takke,

At Skalkenk2721 fik Lønnen paa Nakke.k2722

35.

Derfore seer til hvork2723 I leve

I Folk, som i Verden omsveve,k2724

Seer til I formeget ey vanker

I Verdslige Sysler og Tanker!

36.

Lad Frodsen og Drukkenskabk2725 ikke

Indvikle Jers Siæler i Strikke,k2726k2727

Men tager, som I vil ansvare,k2728

Paa HErrens Tilkommelsek2729 Vare.k2730

37.

Da værer aarvogenk2731 og beder,k2732

Mod Dommen Jer flittig bereder,k2733

I veed ikke, hvilken een Timek2734

At Verden skal gandske forsvime.k2735

38.

Den Dag at I mindst kand formode,

Den Time mand det ikke troede

Skal Dommeren stande for Døren

Med Anskrigk2736 for Menniskens Øren.

39.

Som Liunet gesvindelig blinker,k2737

Fra Øster til Vester omvinker,k2738

Som Tyvenk2739 indbryder og kommer

Naar Folk paa det tryggeste slommer.k2740

40.

Som Fuglen indviklis i Snarek2741

Før hand kunde tage det Vare,

Saa sletk2742 u-forvented medk2743 alle

Skal Regenskabs-Dagen indfalde.k2744

41.

Alt Got er den Tiennere værdig,k2745

Som Husbonden finde kand færdig

Med Fliid at opvartek2746 hands Komme,

Det bliver ham selverk2747 til Fromme.k2748

42.

De Jomfruer kaldis og kloge,k2749

Som Olje i Lamperne toge,

Og havde sin Fakler antænte,

Da Brudgommen var at forvente.

43.

O JEsu! lad os dine Svennek2750

I Verden saa troligk2751 dig tienne,

At vi til den ævige Glæde

Maa værdisk2752 med dig at intræde!

Den Ottende Sang.

k2753

Jeg troer paa den Hellig Aand.k2754

Siungis som:

O GUD skee Lov til ævig Tid, etc.k2755

1.

O Hellig Aand, vi siger dig

Een ævig GUD at være,k2756

Og dig tilleggis visselig

Ald Mayestat og Ære.k2757

2.

Er Fader GUD? er Sønnen GUD?

Da est du GUD deslige;k2758

De Tre Personer raabis ud

I Guddom alle lige.

3.

Personerne beregnis Tre,

Vi veed af ingen flere;

Men Een er GUD i Værelse,k2759

Een GUD og ikke mere.

4.

Een for den anden tegnet staar,k2760

Hvad hver Person anrører,k2761

Men Een for anden dog ey vaar,k2762

Hvad Guddoms Kraftk2763 tilhører.

5.

O Hellig Aand! jeg gierne dig

Tilbørlig Priis vil give;

Men du est U-begribelig,

Hvo kand dig ret beskrive?

6.

At Væjretk2764 blæs, det hører mand,

Man hører vel det brommer,

Men det gaar over ald Forstand

Hvor fra? Hvort hen det kommer?

7.

O Hellig Aand! vi vel ogsaa

Din Dyydk2765 og Gaver hører;k2766

Men hvo er den, det kand forstaa,

Hvordan det Værkk2767 du fører?k2768

8.

GUds Rige kommer ikke saa,

At mand der paa kand tage,k2769

Og ey med Finger peege paa,

Som paa et Lius og Stage.k2770

9.

See, Væjret blæserk2771 af og til,

Og om Forlovk2772 ey beder,

GUds Aand paafalderk2773 hvem hand vil

Og fylder alle Stæder.

10.

Hvortk2774 skal jeg for GUds Aand henfly?k2775

Og mig een Plads opleede?k2776

Drog jeg til lengst fraliggend' By,

Da est du der tilstæde.

11.

Fark2777 jeg høygt op til Himmelen?

Du est for mig der inde;

Far jeg til Verdens Endek2778 hen?

Da skal du mig der finde.

12.

Om nogen mod Forhaabning dig

GUds Navn og Titel nægter,k2779

En Kiætter er hand visselig

Fordømt blant alle Secter.k2780

13.

Hvo vitterlig med fri Forsæt

GUds reene Sandhed hader,k2781

Og ey der efter angrer det,

Og ey sin Veyk2782 forlader,k2783

14.

Hand vist imod den Hellig Aand

En farlig Synd bedriver,

Som til en Knude, Saar og Baand

Oppaa hands Hierte bliver.

15.

Vi kand og det i Skriftenk2784 see,

At HErrens Aand er vordenk2785

Beregnet ind iblant de Tre,

Som vidnerk2786 her paa Jorden.

16.

Lad Mammonistenk2787 søge Trøst

I Guld og Ædelsteener,

Lad Bondemanden see sin Løstk2788

I Græs-grod Ager-Reener.k2789

17.

Udvælge lad den lækre Tandk2790

I Giæstebud sin Glæde,

Hosk2791 Vinen lad Vellystens Mand

Opsøge sig et Sæde.

18.

Lad andre kun, som ofte skeer,

Med Verdenk2792 sig bemøye,k2793

Men jeg, ô sødek2794 Aand! henseer

Til dig med Troens Øye.k2795

19.

Du giør, at jeg er glad i GUD,k2796

Og kand min Sorg forglemme,

Du sender tit et Trøstesk2797 Bud,

Naar Hiertet er i Klemme.k2798

20.

Saa tit og jeg beængstet gaar

For GUds Vand-Vovers Floder,k2799

Og for min Synd, som hos mig staar,

En ivrigk2800 GUD formoder,

21.

Da bær du Naadens Olje-Bladk2801

Til mig, du Himmel-Due!k2802

Du siger: Kiære Siæl vær glad,

Hvad haver du at grue?k2803

22.

Hvad reddis du?k2804 GUds Vredes Flod

Er falden ned og senket,

Din Synd, formedelstk2805 JEsu Blod,k2806

Ey bliver eftertænkket.k2807

23.

Du giver en langtk2808 anden Trøst,

End Verden giver Sine,

Hvis Trøst begyndes med en Løst,k2809

Og endes med en Pine.k2810

24.

Thi Verden først den beste Viink2811

For Sine veed at skienkke,

Men siden maa de fulde Sviin

Den tykke Bærmek2812 sænkke.k2813

25.

Men Hellig Aand, din Fred og Frydk2814

Vor Hierter bedre glæder,

Saa vi ved dig fra Dyd til Dydk2815

Alt frem og frem indtræder.k2816

26.

Om Hiertet mig fordømme vil,

Og ingen Trøst tillader,

Da skal GUds Aand mig skynde tilk2817

At raabe: Abba, Fader!k2818

27.

Hvad Kirkens Tiennerk2819 tale bør

Du dennem det indgiver,k2820

Skal Ordet giennem Ørets Dør,k2821

Dør-Vogterenk2822 du bliver.

28.

Part er opliust i Lægedom,k2823

Part har Naturens Gaver,k2824

Partk2825 vender Tungemaaler om,k2826

GUds Aand det eene laver.

29.

Part færdigk2827 er i fremmet Sprog,

Part Harpen slaar og spiller,

Part er i Konsterk2828 nætk2829 og klog,

GUds Aand det alt bestiller.k2830

30.

Hand løser bunden Tunge Baand,k2831

Hand lærer GUD at kiende.k2832

GUd Fader, Søn og Hellig Aand,

Skee Priisk2833 foruden Ende!

Den Niende Sang.

k2834

En hellig almindelig Kirke, hellig Menniskers Samfund.k2835

Siungis under sin egen Melodie.k2836

1.

GUD, jeg troer og det bekiender,

At du fra ald Jordens Enderk2837

Dig en Kirke samlet har,

Som er hellig, reenk2838 og klar.k2839

2.

Dog derhosk2840 det og betragtisk2841

Hunk2842 af sig ey selv kand agtisk2843

Hellig og u-straffelig;

Det, ô JEsu, skeer ved dig.

3.

Detk2844 du lod dit Blod udflyde

Skulle Kirken got ad nyde,k2845

HErrens Billed og dig liig,k2846

Ja din Brudk2847 ævindelig.k2848

4.

Adam maatt' et Ribbeen tabe,k2849

Da GUD Evam vilde skabe;

Men, ô JEsu, du din Brud

Kiøbte med din egen Hud.k2850

5.

I det jeg en Kirke mener,

Mener jeg ey Stok og Stener,k2851

Eller nogen bygdt Pallatzk2852

Med stafferitk2853 Timmeratzk2854

6.

Men en Samqvemk2855 af Personer

Af atskilligk2856 Nationer,k2857

Som ihvork2858 de monne boek2859

Har en Daab, en GUD, en Tro.k2860

7.

Een er GUD og ingen flere,

En sand Troe og ikke mere,

Til sin GUD mand sætte maa,

Dog det gaar ey altid saa;

8.

Thi, disverr! mand maa fornemme

Blant de gode mange slemme,

Mangen Mameluk og Hundk2861

Blantk2862 de Helliges Samfund.

9.

Ont og Got sig sammenblander,

Alt saa lengek2863 Verden stander,

Klinten groer blant Hvedens Sæd,k2864

Voxer indtil Høsten med.

10.

Saasom Noahk2865 fordom-dagek2866

Mon i Arken til sig tage

Reene blant u-reene Diur,

Saak2867 er denne Tids Figuur.k2868

11.

Naar atk2869 HErrens Bordk2870 er færdig,k2871

Løber værdig med u-værdig,

Æder uden ald Forskel,k2872

Somme ilde, somme vel.k2873

12.

Der maa alt Partiiskek2874 være,

Atk2875 de som oprigtigk2876 ere

Kand disbedre kiendes grantk2877

Fra det Pak, de boer iblant.

13.

Spør du: hvorpaa mand fornemmer

Hvok2878 der ere Kirkens Lemmer?k2879

Det er de, som har bekientk2880

HErrens Ord og Sacrament.

14.

Du som Christi Faark2881 vil være,

Christi Røstk2882 du bør at lære;k2883

Est du døbt i HErrens Navn,

Da giør HErrens Værk og Gavn.k2884

15.

Salomon lyksaligk2885 skatterk2886

Bruden for sin tvende Patter:k2887

GUds Brudk2888 har og tvende Brøst,k2889

Hvor af suisk2890 Saftk2891 med Løst.k2892

16.

Detk2893 de tvende Sacramenter,

Som vor HErre fluxk2894 indrenterk2895

Et velsignet Folke-Tall,

Som skal pryde Kongens Sal.k2896

17.

Vel er sandt, det Tal er større,k2897

Hvilkek2898 Satan mon forføre;k2899

Thi den Vey er meget bred,k2900

Som til Pølenk2901 løber ned.

18.

Dog har GUD sig forbeholden,

Og indskreven vist i Roldenk2902

Mangen en u-tallig Siæl,k2903

Som har aldri kysset Bel.k2904

19.

Dem der GUD i Bogenk2905 skriver,

Deres Tall u-rokket bliver,k2906

Satan dem, ihvor det gaark2907

Skade skal ey til et Haar.k2908

20.

At den Qvinde, der har Manden,k2909

Avler Sønner een og anden,

Faaerk2910 en Moder mange Smaa,

Det er ey at undris paa.

21.

Men at den, der ey gaar svanger,

Og i Livet ey undfanger

Flere Sønner avle kand

End somk2911 hun, der eyer Mand,

22.

Sligt er værdt, at mand betænker,

Saadan Lykke HErren skienker

Kirken i sin eenligk2912 Stand,

Samler Børn som Hafsens Sand.k2913

23.

Sæd og Slegt skal aldrig hendek2914

Fattis indtil Verdens Ende,k2915

Før skull Folk med Skind og Beenk2916

Vækkis op af Kampe-Steen.k2917

24.

Verden i det Onde senkis,k2918

Mange tusind' Siæle krænkis,k2919

Dog har GUD sig nogle faa,k2920

Som til Enden fast skal staa.

25.

Snuble kand vel de Udvalde,k2921

Dog ey endlig Troek2922 frafalde,

De med Loth i Sodomak2923

Skal u-skadde gaa der fra.

26.

Om saa var,k2924 det GUD forbyde!

At Tyranner ville snydek2925

Med en Morder-Saxk2926 det Liusk2927

Der er sat i HErrens Huus.

27.

Kirken har dog nogle Lemmer,k2928

Som sin GUD i Hiertet giemmer,k2929

Og bekiender JEsum frit,

Blev de Gods og Liv end qvit.k2930

28.

Stephanusk2931 skal indtil Døden,

I hvor hart ham trykker Nøden,

Holde ved sin Frelser trygt,k2932

Fløy de Steene nok saa tykt.k2933

29.

GUds Apostler skal tilhaabe,k2934

JEsu Navn for Folk udraabe,k2935

Altk2936 skull' de for Raad og Domk2937

Slet hudflengisk2938 runden om.k2939

30.

Kast Johannem hen i Fengsel,k2940

Det er dog Johannis Lengsel,

At hand sin Discipler kand

Vise Verdens Frelsermand.

31.

Christi Brudk2941 er undertiden

Som en Søster gandske liden,

Men hvor kleenk2942 hun visis maa,k2943

Hun skal dog ey undergaa.k2944

32.

Sodoma skal staa i Lue,k2945

Zoar-Stadk2946 hâr ey at grue,

Er handk2947 skøndt en liden Flek,k2948

Ilden giør ham ingen Brek.k2949

33.

Tilmed om det skulle gielde,

GUds Folk skulle lide Velde,k2950

Saa har Klippen mangt et Hull,k2951

Hvor i de kand gaa i Skiul.

34.

Saa gik det i fordom-dage,k2952

GUds Folk ofte maatte tage

Bort i Klipper sin Tilflugt,

For Tyranner indelukt.

35.

Somme gingek2953 slit og reven,k2954

Somme fra sin Huus fordreven,

Og leed Hungers skarpe Sværd,k2955

Dog de var langt bedre værd.k2956

36.

Saa veed GUD saa mange Huler,

Hvor udi hand sine skiuler,

Naar den hadske Jessabelk2957

Vil Propheter slaa ihiel.

37.

HErre!k2958 lad din Kirke trivis,

Lad med Spot og Skam omgivis

Alle Kirkens Fiender,

Spreed dem ad som Avn for Væir.k2959

38.

De paa Sions Ryg vil pløye,k2960

Og nedslaaek2961 sin Synd og Møye,k2962

Lad dem høste Sorg og Veek2963

For sin GUds Foragtelse.k2964

39.

Lad dem vendis snart tilbage,k2965

Og med Skam en Ende tage,k2966

Paa detk2967 de fornemme kand

Du,k2968 ô GUD, est hendes Mand.k2969

40.

Giv din Sionk2970 Fred og Lykke!

Pryd du hendek2971 med dit Smykke,

Som en Konges Datterk2972 bør,

At hun hvis du biuder giør!k2973

41.

Du velsigne hendes Prester!

Du velsigne hendes Giester!k2974

Du velsigne hvert et Faark2975

Indenk2976 hendes Vegge gaar!

42.

Nu, min JEsu, jeg fremtrinner,k2977

Om jeg ey som andre skinner

I fuldkommen Dyd og Stand,k2978

Est du dog min Frelsermand.

43.

Tænk, jeg er og en din Broder,k2979

Jeg har Kirken til min Moder,

Jeg din Fader har til GUD,

Tag min Siæl nu til din Brud!k2980

44.

Lad mig i dit Huses Boligk2981

Vandre for dig ret og trolig,k2982

Indtil du mig fører hiem

Til det hink2983 Jerusalem!k2984

Den Tiende Sang.

k2985

Syndernes Forladelse.k2986

Siungis som:

Dagen viger og gaar bort, etc.k2987

1.

HErre! jeg bekiender mig,k2988

At jeg syndet har mod dig,

Jeg som andre Kiød og Blodk2989

Findis ofter ond end god.

2.

Ville jeg mig sige fri,k2990

Var det idel Hykleri;

Nej; jeg legger Haand paa Mund,k2991

Og anmoder om Miskund.

3.

Klæderne, jeg paa mig har,

Kand jeg mig afføre snar,

Men min Synd ey føris af

Før jeg leggis i min Graf.

4.

Nu vel, Mangel er hos mig,

Men Tilgivels, GUD, hos dig,

Thi jeg troer, at GUD er god,

God af gandske Hierte-Rod.k2992

5.

Hos ham er Forladelse,k2993

Hand laêr Gunst og Naade tee,k2994

Og det Rygtek2995 har hand haft

Fra den Tid at Folk blev skabt.

6.

Der er mangen Trygler til,

Jeg, ô GUD! og trygle vil

Om en Naadis Smule Brødk2996

I min Siæles Hungers Nød.

7.

Er min Synd saa svark2997 som Sand!

Jeg troer dog min Frelsermandk2998

Har den Skyldk2999 klareretk3000 alt

Og den fulde Summk3001 betalt.

8.

Var for Faldk3002 ey Naadek3003 sat,

Maatte jeg fortvile plat,k3004

Var,k3005 ô JEsu,k3006 ey din Saar,

Blev jeg et fortabet Faar.k3007

9.

Er den Synd, som i mig boer,k3008

Saasom heele Klipper stor,

Større dogk3009 min JEsus er

I sin Død og Lidelser.

10.

Est du GUD nu paa mig vred?

Jeg din Søn har i min Stæd,

Hand ald Gielden tog paa sig,

Thik3010 skal hand fornøyek3011 dig.

11.

Staar jeg dybt i din Restantz,k3012

Giort har hand en fuld Qvitantz,k3013

Skreven med hands eget Blod,

Den Tid hand korsfæsted stod.

12.

Det var ey med Sølv og Guld,

Hvor af Cræsi Pungk3014 var fuld,

Men med det som dyrer vaar,

Lammets Hierte-Blodk3015 og Saar.

13.

Kiære Siæl! hvi sørger du?

Hvi bekymrer du dig nu?

Du med GUD i Venskab staar,

Aldrig bedre Kaark3016 du faar.

14.

Naar du haver ham til Ven,

Da kand hverken Himmelen

Eller Jorden skaffe dig

Større Skatk3017 ævindelig.k3018

15.

GUD skee Lov! min Sag er klar,

GUD skee Lov! jeg Fred altk3019 har,

Fred med GUD, som før var vred,

Fred med min Samvittighed.

16.

Trods dig Dievelk3020 med din Svig,k3021

Hvad vilt du beskylde mig?

Hvad har du at dadle paa?k3022

Jeg med GUD dig skal bestaa.k3023

17.

Tæller duk3024 hvad jeg har giort?

Siger du, det Tall er stort?

Tæll mig først de Draaberk3025 grant,k3026

Som af JEsu Side rant.

18.

Flyk3027 mig først den Tælle-Stok,k3028

Siden maa du lenge nokk3029

Regne, mens du regne kand,

Du est dog en Løgnens Aand.k3030

19.

Sant er det, en staaend' Mandk3031

Undertiden falde kand,

Endnu er ey funden een,

Som er uden Feyl og Meen.k3032

20.

David var GUds Hierte-Mand,k3033

Er dogk3034 tegnetk3035 paa den Rand,k3036

Hvorpaa andre Synder staar,

Ihvork3037 helligk3038 hand end vaar.

21.

Alle Helgenk3039 om Pardonk3040

Beder GUD for sin Person,

Gaar det saa det grønne Træ,k3041

Hvad maa da mig Uslek3042 skee?

22.

Derfor jeg strax svarer saa:

Holt man still,k3043 her staar ey paa,k3044

Dersom GUD er alles GUD,

Hvi skal jeg da lukkis ud?

23.

Haver hand forbarmet sig

Over andre Faderlig,

Skulle jeg allene da

Naade-Dørrenk3045 stødis fra?

24.

Er der ingen, som har sletk3046

Uden jeg forspilt min Ret?

Bliver jeg allene den

GUD vil holde for U-ven?

25.

Hvad er GUds Barmhiertighed?

Hvor til tienner JEsu Fred?k3047

Hvad kand Korsens Dødk3048 formaa

Hvis jeg ey skull Naade faa?

26.

Skulde jeg forskiudisk3049 plat,k3050

Hvor var da GUds Løfters Skat?k3051

Og de GUds Forjættelser,k3052

Som tilsigis en og hver?k3053

27.

Ney; jeg baade troer og veed,

Før skal Bierge falde ned,k3054

Før skal smeltisk3055 Hafsens Grund

Før GUD glemmer sin Miskund.

28.

Er jeg meer end andre grov?k3056

Meere har jeg da behov,

At min GUD besynderligk3057

Frem for andre hielper mig.

29.

Har jeg giort den største Brøst,k3058

Venter jeg den største Trøst,

Og hvo mest Forladels' skeerk3059

Skal og elskek3060 meer og meer.

30.

Bort ald Vantro,k3061 bort og bort,

Bort Fortvivels', pak dig fort,

Bort ald Satans Fristelser;k3062

JEsus min Forløserk3063 er.

Den Ellefte Sang.

k3064

Legemens Opstandelse.k3065

Siungis under sin egen Melodie.k3066

1.

LIgesom alle beskikket er vordenk3067

Engang at fødis, der efter at døe,

Saa er og alle beskikket af Jorden

Atter at opstaa, hvert Kiøn i sin Orden;

Thi saa skal blomstrisk3068 det førk3069 var et Hø.k3070

2.

Hvorvelk3071 Opstandelsen agtis at være

For ald Fornuftk3072 som en latter og Spot;

Alle de Ting i Naturen til erek3073

Skal dog Opstandelsens Vidnisbyrd bære

Atk3074 den Artikelk3075 skal giøres os got.k3076

3.

Vi see Figurerk3077 i Fugler, som fluve,

Viis mig hvor er de om Vinterk3078 at see?

Vi see Figurer i Jordens Formue,k3079

Stilker og Vext,k3080 som oprinderk3081 af Tue,

Der dog tilfornek3082 laa stiv under Snee.

4.

Solen oc selv os Opstandelsen minder,k3083

Aften og Morgen udviserk3084 det och,

Her er en Aften, hvorpaa vi forsvinder,

Her er en Morgen, vi atter oprinder,k3085

Er det os ikke Bevisningerk3086 nok?

5.

Aldrig grassererk3087 den Vinter saa lenge,

Nødis jo siden for Sommer at fly,

Var Elementernek3088 noksom saak3089 strenge,

Skulle de Luften i Splinter end sprenge,k3090

Solen dog engangk3091 fremskinner af Sky.k3092

6.

Svalen opkommer, der ligger i Dvale,k3093

Efter hun haver udhvilet i Sand,

Biuder vi Venner et Skilsmissisk3094 Vale,k3095

Engang vi dog med hver andre skal tale,

Naar os fremskinner Forklarelsis Stand.k3096

7.

Skal de afhuggede Stilkerk3097 nu grønnis,k3098

Er da vor Kropper ey dyrerk3099 end Græs?

Skulle GUds Træer ey knoppisk3100 og skønnis?k3101

Skulle GUds Tienner ey naadig belønnis?

Siig mig, hvad var da vor Troes Gemes?k3102

8.

Lyster vor HErre det Blomster at klæde,k3103

Der i Dag staar, og i Morgen er væk,k3104

Skal da GUds Helgenk3105 ey nyde den Glæde,

Deyligk3106 som Blomstretk3107 af Jorden at træde,k3108

Uden ald Svaghed, ald Lyder og Bræk?k3109

9.

Havde vi derved os intet at trøste,k3110

Hvad var da Siælens U-dødelighed?k3111

Hiertet i Livetk3112 maatt' jamerlig brøste,k3113

Haaret af Redsel paa Hovedetk3114 røste,

Var ikke Haabet at hælde sig ved.k3115

10.

Omk3116 den ugudelig Tungenk3117 ey sparer,

Raaber og bringer sin Sqvalderk3118 saa for:k3119

Hvo veed om Menniskens Aandk3120 denk3121 opfarer?k3122

Folkenes Vilkork3123 med Bæsterne svarer,k3124

Begge medk3125 Døden har ligedan Kaar.

11.

Lader os bruge nærværende Gode,k3126

Drikke vor Pælerk3127 for Fald og for Stød,k3128

Ingen Gienkommelsek3129 er at formode,k3130

Dødningerk3131 reyses ey mere paa Fode,

Ingen Vellyster erk3132 efter vor Død.

12.

Bedre Oplysning vi, GUD skee Lov! fanger,k3133

Omendskiønt Folket ansees som Fæ

Hvad den almindelig Aandek3134 belanger,k3135

Siælene dog giennem Døden indgangerk3136

Tilk3137 en U-dødelig Verden at see.

13.

Skal ey de Dødes Opstandelse blive,k3138

Da var forgevis ald Menniskers Haab;

Mand ald Gudfrygtighed maatte begive,k3139

Alt hvad Propheterk3140 i Bøgerne skrive

Blev til en Snakk3141 og forfengelig Snaab.k3142

14.

Alle de Døde da vare fortabte,

Hvilke tilfornek3143 var giemmet i Muld,k3144

Hvad kand det gavne, det HErren os skabte,k3145

Naar atk3146 vor Siæle den Ævighed tabte,

Hvor om at alle GUds Skrifter er fuld?k3147

15.

Alt hvad da Lærernek3148 fore mon givek3149

Blev da kun agtet for løse Mænds Ord,k3150

Haabed' vi eenek3151 paa Christum i Live,k3152

Usler' end alle vi skulle da blive,

Hvilkek3153 vor HErre hâr skabet af Jord.k3154

16.

Vi veed, naar disse vor Huse nedfalder,

Har vi et Huus uden Hænder bered,k3155

Legemet tæris af Jorden og Alder,

Men naar Basunenk3156 i Luften fremskralder

Fremgaar en hver af sin Huler og Sted.k3157

17.

Da vil det store GUds Ephatak3158 klinge:k3159

Kommer I Menniskens Slegter igien!

Sygdom og Krankhed skal ingen mand tvinge,k3160

Da vil den halte Mephibosetk3161 springe,k3162

Staven oc Krykken alt kastet er hen.

18.

Rynkerne skal ey Mathusalemk3163 plage,

Jacob ey ellerk3164 hands Hofters Skavank,k3165

Krøblingenk3166 ey paa Vanmægtighed klage,

Saadant er bleven i Graven tilbage,

Lazarusk3167 er da befriet fra Stank.

19.

Kroppe, som før i Forglemmelsens Strædek3168

Vare levered Forraadnelsen hen,k3169

Dak3170 deres Siæle dem atter indtræde,k3171

Hvadk3172 vil den Sammenkomstk3173 blivek3174 med Glæde,

Naar de to Vennerk3175 skal findisk3176 igien?

20.

Kiæreste Søster,k3177 kand Siælen da sige,

Jeg lod dig fare med Sorrig og Graad,

GUD os nu samler med Glæde tillige,k3178

Nu skal ald Ævigheds Skilsmissek3179 vige,k3180

Mere din Øyen ey giøris skal vaad.

21.

Dak3181 skal de Fromme fremstille sig glade,

Sorge-fuld skulle de Onde fremgaa,

Alle Samvittigheds Bøger og Bladek3182

Skal den alvidende Dommer oplade,

Hvorefter hver sin Afsigterk3183 skal faa.

22.

Hedning, der uden Bogstavenk3184 har levet,

Hand og faaer uden Bogstaven sin Dom,

Hvad den Ugudelig haver bedrevet

Staar i GUds Regenskabs Tavlerk3185 opskrevet,

Saa det beløber en skrekkelig Summ.k3186

23.

GUds Evangelium, der er forkyndet,

Hvilket handk3187 haver tilfornek3188 forsmaad,

Skal mod ham vidne, detk3189 hand haver syndet,

Og Uretferdigheds Veyek3190 velyndet,k3191

Thik3192 skal hand dømmis til Fengsel og Graad.

24.

HErre! forlenek3193 mig Synder den Glæde,

Trolig at passe min Frelsere paa,k3194

At naar hand lysterk3195 i Skyen fremtræde,k3196

Jeg da iført i Retfærdigheds Klæde,k3197

Maatte i Ære for hannem bestaa!k3198

Den Tolvte Sang.

k3199

Om det ævige Liv.k3200

Siungis under sin egen Melodie.k3201

1.

KOmmerk3202 I Folk, I som sørgeligk3203 sidde,

I som i Verdenk3204 saa meget maa lide,

Kommer, jeg vil Underretningerk3205 give

Hvor det med eder herefter skal blive,

Her er et Liv efter dette at vente,

Her er et andet, der bedre kand rente.k3206

2.

Tykkis jer Korset er tungt til at bære,

Tykkis jer Tiderne vanskelig ere,

Tykkis jer Kalkenk3207 er bedsk til at drikke,

Tykkis jer Sorgen forandrer sig ikke,

Tænker,k3208 den GUD, som paa Verden giør Ende,

Hand og ald Menniskens Jammer kand vende.

3.

Skal I skiønt ald eders Livesk3209 Tid græde,

Det er dog intet mod Ævigheds Glæde,k3210

Vared detk3211 hundrede tusinde Dage,k3212

Det dog omsider en Ende kand tage,

Men den velsignet GUds Ævigheds Støttek3213

Kand aldrig nogen Forandringk3214 bortfløtte.

4.

Spør du; hvad er da det Ævigheds Rige?

Jeg dig det ikke tilfulde kand sige,

Det er de Ting, som Fornuften ey fatter,

Hvilke mand sletk3215 u-begribelig skatter,k3216

Ingen blant Menniskens Slegter det kunde

Hverken med Sind eller Hierterk3217 begrunde.

5.

Det er de Ting, som vurderis saa høye,

Høyer end det kand beskues med Øye,

Dog saa vit mand udaf Skriften erfarer,

Giver det Land u-forkrenkelig Varer,k3218

Saadan som ingen Omvexling paafalder,k3219

Eller forrustisk3220 af Tid eller Alder.

6.

Her maa de Rige Bekymringer have,

Hvor de kand Penger og Poserk3221 nedgrave,

At dem ey Tyvenes Øyne skal skue,

Hisset er intet af saadant at grue,k3222

Tyvenek3223 skal ey din Midlerk3224 bortbære,

Møl og Rust skal dem ey heller fortære.

7.

Vi til forvustedek3225 Stæder ey komme,

Eller til øde Pallatzer og tomme,

Eller didhen, hvor mand ønsker sig deden,k3226

Tusind Aar, saasom den Gaars-Dag forledenk3227

Skulle dem tykkis ey lenger at være

Fork3228 den usigelig Hærligheds Ære.k3229

8.

Ingen der skal for U-videnhed sørge,k3230

Ingen skal andenk3231 om noget adspørge,k3232

Ingen behøver hin anden at lære,k3233

Hver for sig selver fuldkommen skal være,

Her mand paa Lykkens Omskiftelsek3234 klager,

Hissetk3235 er slet u-omskifteligk3236 Dager.

9.

Her er atskilligt vor' Hierter besværer,

Hisset er alt det vor Hierte begiærer,k3237

Her er Urolighed, Sygdom og Plager,

Der er saa roligtk3238 som nogen behager,

Her er mand fremmed og idel i Vandringk3239

Hisset er Hiemstæd foruden Forandring.

10.

Her er mand ofte fra HErren langt borte,

Der er mand hos ham forinden hands Porte,

Her kand os Dagen ved Natten berøvis,

Hisset ey Sool eller Maane behøvis,k3240

Her er mand inden ald Dunkelheds Huuse,

Hisset skal HErren selv Staden opliuse.

11.

Her er U-venner vel hundred og flere,

Hisset er ingen Forfølgelser mere,

Men de Ægypter her Folket betrykte,k3241

Hisset mand for dem ey haver at frykte,

Avind og Sorrig er lukket der ude,

Øyet for Graad skal ey leggis i Klude.

12.

Venner, der skiltis ad før her i Live,

Skal uden Skilsmissek3242 sankede blive,k3243

Jacobk3244 der atter sin Rachel har funden,

For hvis Død ofte hands Øyen har runden,

David er kommen og indtil sin Lille,k3245

Hvilken at miste hand nødigt her ville.

13.

Martha seer Lazarum nuk3246 paa de Stæder,

Hvor hun hands Død aldrig mere begræder,

Jericho-Sønnerk3247 paa Bierger og Heede

Efter Eliam ey mere skal leede,

Enken af Nain,k3248 hvis Hierte var bunden,k3249

Haver nu hissetk3250 sin Sorrig forvunden.k3251

14.

Holt stilk3252 Maria, du før haver klaget,k3253

At de din JEsum fra dig haver taget,

Der mand dig hørde du sørgelig sagde:

Viis mig dog Stæden,k3254 hvor de hannem lagde!

Du har din HErre der hisset ophittet,k3255

Den du her efter bekymmerligk3256 fritted.k3257

15.

Du med ham, hand med dig sammen nu taler,

Hvilket ald forrigk3258 Bekymring husvaler,k3259

Eya,k3260 naar skal mand indsamlis det Rige?k3261

Hvor mand skal finde sin Venner tillige,k3262

Naar skal den Dag os fremskinne med Glæde,

At vi GUds Ansigtes Liusk3263 skal indtræde?k3264

16.

Hvo skal os føre fra Jammer til Lise?k3265

Hvo skal hvad Got er omsider os vise?

Hvo skal til tryggeste Stæder os føre?

Skal ey vor HErre sin Helgenk3266 det giøre?

Hand skal os engang forunde det gode,

Hvilket vi her udi Haabet formode.k3267

17.

Glæder sig Folket ved Blomster og Blade,k3268

Hvad vil da skee paa den Himmelske Gade?

Hvad vil mand frydis, naar Folket indkommer

Til den Stæd, hvor der er Ævigheds Sommer?

Da vil vi slutte med Petrok3269 saa rolig:

HErre! her ville vi bygge vor Bolig!

18.

Her vil vi Herberg og Rolighedk3270 tage,

Aldrig os ønske paa Jorden tilbage,

Eller vor Fødder at skidnek3271 der mere,

Aldrig skal Verden os mere fixere,k3272

Men hos dig, HErre, vi ævig vil blive,

Og dig ald Ære til ævig Tidk3273 give.

[FADERVÅR]

k3274

HEerrens Bøn, Fader vor,

Forfatted i Ni Sange.k3275

Den Første Sang,

k3276

Fader vor du som est i Himmelen.k3277

Siungis under sin egen Melodie.k3278

1.

BLant alle Guder er udi sær

Ey nogen Gud saa stor, saasom vor;

Vor Fader kaldis hand af hver Mand,

Thi hand det Navn og bærk3279 med Gavn,k3280

Hand, som en Fader bør,k3281 mod os giør.

2.

Hid til vi haft har Mad paa vort Fad,

Hid til har Jordens Skiød givet Brødk3282

Af Havre, Byg og Ruug paa vor Duug;

Vor Fiøsse-Romk3283 har ey staadt tom

Af Creatuur og Fæ til at see.

3.

Adskillig deylig Fisk fersk og frisk

Det vaade salte Hav ofte gav,

Velsignet blev vor Krog, naar vi drog,

Vor nøgenk3284 Krop fra Taa til Top

Er klæd med Uld og Liin grov og fiin.

4.

Enhver til denne Stund for sin Mund

Nødtørftig Deel og Laadk3285 haver naad,

Den Fattig sig og mætt haver ædt;

Vi hidindtil jeg sige vil

Ey har paa daglig Brød liddetk3286 Nød.

5.

Spør du: hvor vi det faaer Aar fra Aar?k3287

Vi faaer af HErrens Haand ald Bistand,k3288

Os at forskaffek3289 sligt er hands Pligtk3290

Og Løfte, som gaar paa hands Sti,k3291

Og falder ham til Fod,k3292 er hand god.

6.

Til andre Guder maa andre gaa,

At sætte Kiød og Tarmk3293 til sin Arm,

Det tienner dog saa lit til Profit;k3294

Kiød-Guderk3295 er kun Avn og Vær,k3296

Som inden nogle Aar slet forgaar.

7.

Hvad Hielp og hvad Bistand ventis kand

Af den der selv er svag Dag for Dag?k3297

Een Blindk3298 den anden ey viser Vey,

De begge to med Fod og Sko

I Graven før de veed falder ned.

8.

Vil mand, som Hedninger, her og der

For maled Stok og Steenk3299 bøye Been,k3300

Sligt er et meget sterkk3301 Narre-Værk;

Thi saadan Gud beleeisk3302 ud,

Og er ey værd en Fiærk3303 der hand er.

9.

Gakk3304 til Guld-Klumpen hen Mammons Ven,k3305

Og giem din stakkels Gudk3306 i en Klud,

Men jeg vil hælde mig fastk3307 til dig

GUD Zebaoth,k3308 min Skiold,k3309 mit Slot,

Ved dig jeg sikker staar, hvor det gaar.k3310

10.

Vilt du nu vide grant,k3311 vist og sandt,

Hvor atk3312 det Stæd og Land findis kand,

Hvor vores GUD iboer? Spør du hvor?

Løft Øyet hen til Himmelen,

Der er hands Sædesk3313 Platz og Pallatz.k3314

11.

Det Stierne-Loftk3315 og Poolk3316 er hands Stool,k3317

Men Jorden hand sig lodk3318 under Fod

Til Skammel,k3319 hvorpaa hand træde kand,

Hvert Verdens Rom hand farer om,

Dog visis intet Spork3320 hvor hand gaar.

12.

O du vor GUD og Ven! est du den,

Der har din Stand og Statk3321 høyt opsat?k3322

Da veedst du vel og ser hvad som skeer

Af en og hverk3323 paa Jorden er,k3324

Og hvad her bliver giort lit og stort.

13.

Hvor er en Gud, som du? du som nu

Een hver Mands Vey forstaar,k3325 hvork3326 hand gaar,

Og skuer Alletingk3327 rundt omkring,

Saa der for dig u-muelig

Er nogen Ting gedultk3328 eller skiult.

14.

Du Jordens nedrigk3329 Giest!k3330 det er best,

Du skyerk3331 Synd og Last som en Gast,k3332

Og reddisk3333 ind og udk3334 for din GUD,

At hand dig ey paa Ondskabs Veyk3335

Skal fra din Top til Taa knuse smaa.k3336

15.

Hvis du paa daglig Brødk3337 lider Nød,

Da see til Himmelen,k3338 der er den,k3339

Som hialp vor Fædres Trangk3340 mangen gang,

Den samme kand med ald Bistand

Endnu forsørge dig faderlig.k3341

16.

Est du med Sorg belemt,k3342 Hierte-klemt,k3343

Est du i Fare stædd',k3344 og ey veedk3345

Dig Hielp paa Jordens Kredsk3346 nogensteds;

Vær ikkun still, her oven tilk3347

Skal Hielpen komme digk3348 sikkerlig.k3349

17.

Er hand en Himmel-GUD, du hands Brud?k3350

Er hand en Himmel-Glantz?k3351n6 Du hands Krantz?k3352n7k3353k3354

Er hand en Himmel-Mand?k3355 da skal hand

Paa Sorg og Brøstk3356 vel skaffe Trøst,k3357

Lov, Ære, Priisk3358 og Bramk3359 vordek3360 ham!

Den Anden Sang.

k3361k3362k3363k3364 k3365

Helligt vorde dit Navn.k3366

Siungis under sin egen Melodie.k3367

1.

HErre GUD! dit dyrek3368 Navn og Ære

Over Verden høyt i Savnk3369 maa være,

Og alle Siæle,k3370 og alle Trælek3371

Og hver Gesellek3372 de skal fortællek3373

Din Ære.

2.

Det er smugtk3374 og kaasteligtk3375 at høre,

At mand GUD sin Læbers Pligtk3376 monn' giøre;

De Dyb Afgrunder,k3377 de grønne Lunderk3378

Skal HErrens Vunderk3379 hver Tid og Stunderk3380

Udføre.k3381

3.

Om sigk3382 Folk anstille vil saa slemme,k3383

GUds Navn sletk3384 at tie stillk3385 og glemme,

Saa skal dog Stenek3386 og tørre Benek3387

Ey være seene hands Navn det reenek3388

At fremme.k3389

4.

Ja før GUD sin Ære skal forlise,k3390

Før skal Hav og grommenk3391 Hval ham prise,k3392

Samt ogk3393 Tanteyen,k3394 som løber Leyen,k3395

Steenbid og Seyen og Torsk og Skreyen.

Og Niise.k3396

5.

GUD er GUD, om alle Land laa øde,

GUD er GUD, om alle Mand var døde,k3397

Om Folk forsvimler,k3398 i HErrens Himler

Utallig vrimler,k3399 som slaer paa Cimlerk3400

Hin Søde.k3401

6.

Skulle HErren fattis Bramk3402 og Svenne?k3403

See, ti tusindk3404 staar for ham og tienne,

Ja tusind gange ti tusind mange,

Hvis smukke Sange med Klang kand prangek3405

Der henne.

7.

Thi for GUD skal alle Knæ sig bøye,k3406

De som boor i Himlene hin høye,

Og de paa Jorden i Sør og Norden,

Samt Dievlers Orden, som dømt er vordenk3407

Til Møye.k3408

8.

Høyen Haldk3409 og dyben Dal skal vige,k3410

Jord og Himmel falde skalk3411 tillige,k3412

Hver Biergk3413 og Tindek3414 skal slet forsvinde,

Men HErrens Mindek3415 til tusind Sinde

Skal stige.k3416

9.

Vil de Gamle være stivk3417 og sove,k3418

Da skal Børn i Moders Liv GUD love;k3419

De Halte, Lamme, Maal-løse, Stammek3420

Giør og det samme, de Gromme,k3421 Grammek3422

Og Grove.k3423

10.

Naar jeg mig fra Top til Fodk3424 betragter,

Ingen Lemk3425 paa mig forgodk3426 jeg agter,

Var de saa smukke som Silke-Dukke,k3427

De jok3428 skal bukkek3429 med ydmyg Sukke

Og Facter.k3430

11.

Men ô Mennisk tør du vel det meene?

At GUds Navn skeer Ræt og Skelk3431 allene,

Fork3432 Præst og Bonde med blotte Mundek3433

Ham love kunde? ney, ingenlundek3434

Det eene.k3435

12.

HErrens Navn hos os paa Jord kand ikke

Helligis ikkun med Ord og Nikke;k3436

Ney; hvork3437 du svæverk3438 og hvor du stræver,k3439

See til du lever, som GUds Ord kræver

Til Prikke.k3440

13.

Lad dit Liusk3441 for Folket smukt saa brende,

At enhver din Dyydk3442 og Tugtk3443 kand kiende,

Leev ey begierlig,k3444 ey Folkk3445 besværligk3446

Leev from og ærlig mod hver Mand kiærligk3447

Til Ende.k3448

14.

Hadk3449 alt det GUD i sit Ordk3450 selv hader,

Atk3451 Vellystenk3452 dig paa Jord ey skader,

Sky Synd og Lyder,k3453 som GUD forbyder,

Elsk Tugt og Dyder,k3454 som dig bepryder

Og bader.k3455

15.

Men vilt du paa Synders Veyk3456 henstige,

Og fra Dyden bluesk3457 ey at vige,

Da dine Lemmerk3458 GUds Navn beskemmerk3459

GUds Aand bortskremmer og ey forfremmerk3460

GUds Rige.

16.

Men ô GUD! forhindre sligt at blive!k3461

Hvad somk3462 er u-gudeligt fordrive!k3463

Atk3464 vi vor Tiderk3465 mod Synden strider,

Naar Tiden lider,k3466 hos dig omsider

At blive!k3467

Den Tredie Sang.

k3468

Tilkomme dit Rige.k3469

Siungis som:

Den Siæl er værd at prise.k3470

1.

O HErre! lad dit Rige

Paa Jorden her nedstige

Med Kraft og Naadens Aandk3471

Atk3472 løse Syndsensk3473 Baand,k3474

5 Paa detk3475 mand kand fornemme,

At GUD hos Folket boor,

Og at du GUD har hiemmek3476

Hos dem, der paa dig troer.

2.

Spør du, hvad er GUds Rige?k3477

Det er ret kort at sige

Indvortes Fryd og Fred

Med god Samvittighed;

5 Naar Aanden i os raaber

Et Abba Fader ud,k3478

Og mand allene haaber

Paa den Almægtig GUD.

3.

Naar Satan sletk3479 ydmygis,k3480

Hands Flag og Top nedstrygisk3481

Med Spot for JEsu Fod,k3482

Som paa Hugormen stod;k3483

5 Naar GUD for os vil stige

Mod Dievelen i Strid,

Da er GUds Himmerige

Paa Jorden kommen hid.

4.

Naar mand ved HErrens Fingerk3484

Hin onde Aander tvinger,

At de maa rømme platk3485

Den Krop, de har besat;

5 Naar Dievelen maa vige

Med Frygt af sit Pallatz,k3486

Da har GUds Himmerige

Paa Jorden funden Platz.

5.

Naar Folk sig stort indbilder,k3487

Men GUD ald Anslagk3488 spilder,k3489

Som de sig setter for,k3490

Saa det ey for sig gaar,

5 Naar Folk vil GUD bekrige,k3491

Men blîr til Skammek3492 slet,k3493

Da er GUds Magtis Rigek3494

Paa Jorden kommen ret.k3495

6.

Naar os forsikris Naade,k3496

Naar GUds Miskund maa raade,k3497

Naar Synden slettis udk3498

Ved JEsu blodig Huud;k3499

5 Naar GUD vil os tilregne

Sin Søns Retfærdighed,k3500

Da kommer Allevegnek3501

GUds Rige til os ned.

7.

Hvor HErrens Duugk3502 den bredis,

Hvor Kalk og Diskk3503 tilredis,

Hvor Aandk3504 og Vandk3505 og Blod

Staar prent i Hierte-Rod;k3506

5 Hvor Haab og Troe tillige

Har Bluss og Lamper tendt,k3507

Der er GUds Naadis Rige

Paa Jorden til os sendt.

8.

Paa Jorden hersker mange,

Part bliver der ved bange,k3508

Partk3509 elsker Overvold,k3510

Og hersker saasom Trold;k3511

5 Men HErre! du regiærer

Dit Folk paa bedre Viis,

Dit Navn der over bærerk3512

Hos alle største Priis.

9.

Et verdslig Regimentek3513

Paabyder Skat og Rente,k3514

Som efter Kongens Budk3515

Bør strax atk3516 tellisk3517 ud,

5 Men inden JEsu Grentzer

Afskaffis Skat og Told,k3518

Der fordris Poenitentzerk3519

Og Christenk3520 Livs Forhold.

10.

Der hosk3521 er og at agte,k3522

Detk3523 mand maa vel betragte,k3524

GUds Rige kommer eyk3525

Paa nogen siunlig Vey;

5 Ey Haanden der paa tager,k3526

For Øyet det ey staar;k3527

Ney, det er Himmel-Sager

Af u-formærket Kaar.k3528

11.

I Skriften du jo læser,

At Vejr og Vinden blæser,k3529

Med Øret høris det,

Dog fattes aldrig retk3530

5 Hvor fra den Udsprungk3531 haver,

Hvort hen den fark3532 omkring,

Saa er og Aandens Gaverk3533

En u-begribet Ting.k3534

12.

Vort Eye-Godsk3535 og Lykke

Kand Tyvens Haand bortrykke;

Men JEsu Rigis Skatk3536

Er os i Hiertet sat,

5 Det i vor skiulte Kammerk3537

Forvaretk3538 er saa vel,

At vi der ved annammerk3539

Trøst for vor arme Siel.

13.

Lad Tyven ikkun rappe,

Lad Voldsmænd Godset snappe,

Min GUD, mit Haab, min Tro

De lade skal med Ro,k3540

5 Med dem er jeg beholden,k3541

Det gaak3542 hvor galt det vil,

Lad Voldsmænd, Fanden, Trolden

Kun øve frit sit Spil.k3543

14.

O du min GUD og Glæde,

Er herk3544 dit Rigis Sæde,k3545

Forbliv da her hos os

Vor Fiender til Trods!

5 Er vi dit Rigis Knægte,k3546

Da bør du med os staa,

Hvad hielper det vi fægte,k3547

Naar GUD vil fra os gaa?

15.

Giv dine Folk paa Jorden

Sin Kirke-Skik og Orden

At nydek3548 Frels og frik3549

Foruden Kietteri!

5 Lad Kongen af Afgrundenk3550

Ey mørkek3551 Christi Sool!k3552

Stop selv paa dennem Munden,

Som træderk3553 Spotters Stool.k3554

16.

Lad dine Faark3555 sig glæde!

Din Præster du beklædek3556

Med Aarons Hellighed!k3557

Forfremk3558 dit Ordes Sæd!k3559

5 Atk3560 det til Verdens Endek3561

Maa Vext og Fremgang faa,

Og hver sin GUD at kiende

De Store med de Smaa!k3562

17.

Giv,k3563 at enhver undfangerk3564

Fortrydelserk3565 og Anger

For hvis somk3566 er begaad

Mod GUD med Ord og Daad!k3567

5 Og lad dit Folk tilsigek3568

Pardônk3569 i JESU Navn!

Saa bygges JESU Rige,

Saa fordrisk3570 HERrens Gavn.

18.

Lad Pavens Skamk3571 opdagis!

Lad Tørkensk3572 Magt nedslagis!

Og lad handsk3573 Morder-Sverd

Ham giøre selv forfærd!k3574

5 Lad Satans Regimentek3575

I Grunden brydis ned!k3576

Og da maa vi forventek3577

Vor HErres JEsu Fred.

19.

Men saasomk3578 du bevared

Og til din Giester spared

Den beste Viin til sistk3579

O sødek3580 JEsu Christ!

5 Saa troer vi og du flytter

Os engang ind til dig,k3581

Hvor vi fork3582 Jordens Hytterk3583

Faar Ærens Himmerig.

Den Fierde Sang.

k3584

Skee din Villje paa Jorden, som den er i Himmelen.k3585

Siungis under sin egen Melodie.k3586

1.

O Hellige Gud! du gavst os et Budk3587

Ved JEsum din Søn,

At vi om din Villje skull giøre vor Bøn,k3588

Du vilde den skal

Fuldbyrdis paa Jordk3589 som i Himmelens Sal.k3590

2.

Men HErre du veed om alting beskjed,k3591

Du veed om du vil,

At vi af os selv er udygtigk3592 der til,

Og Kraften forsvagk3593

At fordrek3594 din Villje til nogen behag.k3595

3.

Hvad kand vi formaa?k3596 Hvad kand vel forslaa

Vor Fliid og vor Konst?k3597

Den er uden Herren aldelis omsonst,k3598

Vi raader ey for

Det ringestek3599 Haark3600 os paa Hovedet staar.k3601

4.

Har Herren detk3602 giort af Dannelsek3603 sort

Det bliver ey hvid,k3604

Altk3605 vendtek3606 vi derpaa vor yderstek3607 Fliid;

Thi ald voris Værckk3608

Er som den Verckbrudne,k3609 der aldrig blev Sterck.

5.

Jeg sigerk3610 for mig en anden for sig,

Jeg er ubeqvemk3611

At bringe de mindste god Gierninger frem,

Og Tungen forsletk3612

Atk3613 offrek3614 min Frelser eet Fader vor ret.k3615

6.

Jeg handlerk3616 min Sag, som Job med sin Dag,k3617

Hvad er ald min fynd?k3618

Den lignis ved Nabal,k3619 som sprack i sin Synd,

Og hvesk3620 Jeg her giør

Er som det Misfosterk3621 i Moderen dør.k3622

7.

Jeg til det Jeg børk3623 er vissen og tør,k3624

Det onde faar Magt,

Og skiulis tit under en Helligheds act,k3625

Jeg bilder mig ind

At have to Øyen og løber dog blind.k3626

8.

Thi falder vor Bøn tilk3627 dig o Guds søn!

Legg Aand til vor Aand,

Legg Mund til vor Munde, Legg Haand til vor Haand,k3628

At vi kand ved dig

Opreysis fra Synden oc vorde dig liig.k3629

9.

Er icke vor Troe, saasom en sterck Bro,

Vi tviler dog ey,

Vor Frelser har aldrig de svage sagt ney,

Hand er endk3630 som før

Dend HErre, der knuser ey bævende Rør.k3631

10.

Saa beder vi først, giv Hunger oc tørstk3632

Alt effter dit Ord,

Som lærer os kjende GUDs Vilje paa Jord,

Giv Aand og Forstand

At fatte med Trok3633 det Fornuften ej kand.

11.

Vi beder dernest det som os er best,

Optænd i os vistk3634

Til Gud og vor Næste sand Kierligheds Gnist,

At vi dem beteek3635

Det samme vi vilk3636 at os selver skal skee.

12.

Før os af den Sti,k3637 der gaar dig forbi,

Forhindre den Vey,

Forhindre den Gierning, der tekkisk3638 dig ey,

Og viis os derhen,

Hvor vi kand opleedek3639 vor Frelser og Ven!

13.

Vor Kiødelig Sands,k3640 Vellysternes Dantz,

Der ager i Ringk3641

Med Verdenk3642 og hendes bedrageligk3643 Ting,

Sæt for dem en Stang,k3644

Saa de ey med Skammek3645 forvrikkerk3646 vor Gang.

14.

Thi hvis det saa gaar, vor Viljek3647 den naaer

Sin Fremgangk3648 alt fort,k3649

Da bliver vor Himmel baad' skiden og sort,k3650

Og Enden derpaa

Det bliver den mørke Fordømmelses Vraa.k3651

15.

Men HErre! hvad er din Viljes begjer?k3652

Er denk3653 ikke saa,

At Synderenk3654 skal fra ont Levnet afstaa?

Det er det Du vilt,

O lad det og naadeligk3655 blive bestilt!k3656

16.

Du est os saa from,k3657 du siger: vendtk3658 om,

Vendt om og giør Bod,

Saa blir jeg dig syndere naadig og god,

Saa giv dit Ord Magt,k3659

Og lad det saa blive,k3660 som du haver sagt.

17.

Til Mord eller Slag du ey har behag,

Du vil ingens Død,

Dig løster eyk3661 døde Mænds Been eller Kiød,k3662

Saa giør os da fri

Fra Synden og Snarenk3663 vi fangen er i!

18.

Fremdelis er det din Viljes Forset,k3664

At Dievelen skal

Med Synden fordømmisk3665 til Helvedis Qval,

O!k3666 lad det saa skee,

At vi maattek3667 Løstk3668 paa vor Fiender see!

19.

Men om det saa skeer, at nogen beteerk3669

Os Had eller Spot,

Hvor vel vi af dennem forskyldetk3670 alt got,

Da giv os det Sind,

Vi sætte kand Sagen til Hævnerenk3671 ind.k3672

20.

Hvok3673 Hævneren er, det veed vel eenhver,

Du HErre det est,

Du veedst frem for andre, at lønnek3674 ret best,

Med saadant og meerk3675

Din Himmelske Vilje paa jorderig skeer.

21.

Ja dersom du vil, mig skienckis skal tilk3676

Gienvordighedsk3677 Kalck,k3678

Fordi jeg mod Herren har været en skalk,k3679

Ok3680 giv da got Taal,k3681

Atk3682 jeg med Taksigelse tager den Skaal!k3683

22.

Jeg drikker den ud i Haabet til Gud,

Jeg troer Ham saa vel,

Hand giør mig dog engang et faderlig Skell,k3684

Skeer det ikke før,

Det skeer dog, naar jeg ifra Verden hendøer.k3685

23.

Saa vist oc saa sant som Englene grantk3686

Opvarte sin Gud,k3687

Og retterk3688 med Lyst hans Befalninger ud,

O lad os saa vist

Med Glæde dig tienne vor Frelser og Christ!

24.

Gîr HErren et Bud strax skikkisk3689 her ud

Herskarernisk3690 Magt,

Saa alting er færdig strax Ordet er sagt,

Ach! At vi nu saa

Guds Engler i Himlene slegte kan paa!

25.

Til Slutning det er vor Hiertens Begierk3691

O kiæriste GUD!

Giv os saa at følge din Villjes Paabud,

At vi kunde faa

En naadig Sententze,k3692 naar Dommen skal staa!

Den Femte Sang.

k3693k3694k3695

Giv os i Dag vort daglige Brød.k3696

Siungis som:

Siunge vi af Hiertens Grund etc.k3697

1.

Gud! Dit smukke Fader Vor

Holder os din Villje for,k3698

At vi skal indstendelig

Om vort Brød anmode dig,

5 Og om hvisk3699 vi tarvesk3700 kand

Udi dette Kummersk3701 Land

Til vor Livsk3702 nødtørftig Stand.k3703

2.

Bønnens Ord de liuder saa:

Giv i Dag vort Brød at faa!

See, saa bede vi nu først,

Frie fra Hunger,k3704 Nød og Tørst!

5 Frie vor Huus fra Fattigdom,

At vi ey fra Rom til Romk3705

Nødesk3706 gaa med Posen om!k3707

3.

Sandt er det, vor Synd er svar,k3708

Saa vi vel fortiennet har,

At paa Bordet Rad i Rad

Sættis burde tomme Fad,

5 Og at Kurvenk3709 hengis saa,

At vor Haand den ey kand naa

Fork3710 det Onde vi begaa.

4.

Os erindrisk3711 vel den Skik,k3712

Hvork3713 det i Samarik3714 gick;

Da for Trangk3715 paa Brøds Forraadk3716

Moder selv sit Fosterk3717 aad,k3718

5 Samt i mange andre Land,

Naar atk3719 Folk for Nød af Vandk3720

Drak den Vedske fra dem rand.k3721

5.

Saadan en uteerligk3722 Mad

Skafferk3723 Synden paa vort Fad;

Thi fortrædenk3724 Slægt og Sædk3725

Skal ved Guds Retfærdighed

5 Efter Ordetk3726 plagis saa,

At de skal at tigge gaa,

Og dog ingen Miskund faa.

6.

Ja, naar noget Land og Stæd

Synder og giør Gud Fortræd,k3727

Da skal komme saadan Trang,k3728

At en Ovn en Alen langk3729

5 Skulle kunde fyldis ey

Af Ti Qvinders baged Dey,

Det skal blive Ney og Ney.

7.

Men O Gud! O Naadsens GUD!

Træck dit Vredis Sværdk3730 ey ud,

At os ey saa ilde gaar,

Som det Folk, der meget saaer,k3731

5 Men indhøster gandske lit;

Thi naar du vil tage dit,

Hvad hâr Folket da for sit?

8.

Tenck, vi er din fødes Faar,k3732

Du maa skaffe,k3733 hvor det gaar,k3734

Her er ingen anden Vey,k3735

Andre Guder hielper ey;

5 De er kun som Noë Ravn,k3736

Du beholderk3737 Faders Navn,

Du maa giøre Faders Gavn.k3738

9.

Af os selv vi intet faar,

Intet er det, vi formaar,

Hvad her findis lit og stort,

Det er dit og ikke vort;

5 Dig tilhører Land og Vand,

Ach! oplad din runde Haand,k3739

See saa mættes hver en Tand.k3740

10.

Om dig selv du gav det Prov,k3741

At du veedst ald vor Behov,k3742

Vi, som Fisken ikke kand

Nøyes med det bare Vand,k3743

5 Du, som Liv og Legem gav,

Giv os Brød indtil vor Grav,

Sæd af Muldk3744 og Fisk af Hav!

11.

Livk3745 er meer end Mad og Viin,

Kroppen meer end Hørk3746 og Liin,

Falt det dig ey tungt og stivk3747

Til at skabe Krop og Liv?

5 Hvi skull dig ey falde let

Til at skabe det og det,

Hvor af Livet vorder mæt?

12.

Hvad det daglig Brød angaar,

Indsat i vort Fader Vor,

Det er hvad som nævnis kand

Til vor Underholdnings Stand,k3748

5 Gaard og Grunder,k3749 Diskk3750 og Seng,

Lunde, Skove, Mark og Eng,

Sønner, Døttre, Tøes og Dreng.k3751

13.

Helse, Sundhed, Huuse-Fred,k3752

God Forstandig Øvrighed,

Smør af Kjørk3753 og Melk af Faar,

Hesten, der i Stalden staar,

5 Hampk3754 og Humle,k3755 Byg og Malt,k3756

Brende-fangk3757 med Suurt og Salt,k3758

Som ey her kand nævnis alt.

14.

HERRE! Har du ved din Søn

Overlat os denne Bøn,

Overlad da naadelig

Det som Bønnen minderk3759 dig!

5 Giv os Kornet paa vor Lo!k3760

Giv vor Lande Fred og Ro!

Giv vor nøgne Fødder Skoe!

15.

Naar vi om den tilig Vaar

Ud med Sæde-Byttenk3761 gaar,

O da lad dit Øye ned

Over Jordens Frugt og Sæd,k3762

5 At os Aaret kronisk3763 maa!

Lad vor Ager-Reenerk3764 staa

Fuld af Ax og modne Straa!

16.

Giv her under Norder-Poolk3765

Tempereretk3766 Regn og Sool!

Giv at Græs for Qvæget groor!

Giv at Marken staar i Floor!

5 Giv os karskek3767 Legemer,

At vi kand med Helse hverk3768

Bruge Guds Velsignelser!

17.

Lad os trivisk3769 af det Brød

Du forleenerk3770 i vort Skiød!

Lad os ey, som løse Packk3771

Glemme Gud at give Tack!k3772

5 Og ey bruge Skalcke-Viis,k3773

At opoffrek3774 Gud en Gliisk3775

I den Sted Ham burde Priis.k3776

18.

Til en Skam det tegnetk3777 staar

Om det Folk i fordom Vaar,k3778

Viin og Mad de først indlod,k3779

Dernest op at dandse stod;k3780

5 Var det redligk3781 giort af dem?

Burde Gudk3782 sligt bæris frem

Fork3783 Hand spissdek3784 Liv og Lem?k3785

19.

Ja den Spotk3786 ey slettis ud,

Folket fordom giorde Gud,

Thi derk3787 Hand dem drikke lod

Melk og idel Drue-Blod,k3788

5 Fyldet Smør i deris Kop,

See, da blev de kaadk3789 i Krop,

Og slog bag ad HERREN op.k3790

20.

O! Atk3791 vi ey Guds Forraadk3792

Bruger saa vi bliver kaad!

O at vi ey falder i

Drukkenskab og Fraadseri!

5 Hvor paa følger andet ey

End U-skickk3793 og Hore-Vey,k3794

Sinds Forliisk3795 og Horlomhey.k3796

21.

Lad os reddes for det Veek3797

Og den Guds Forbandelse

Over Drukkenbolter erk3798

Raabetk3799 ud af Gud i sær:

5 Kiemper til at drikke Viin,k3800

Tømmer heele Flaske-Skrink3801

Er for Gud som slemmek3802 Sviin.

22.

End vil vi med Fader Vor

Bede Gud om dissek3803 Kaar:

Giv os een fornøjet Siæl!

Lad os hade Mammons Træl!k3804

5 Sky den store Gierrighed,k3805

Hvilken Senker Siælen ned

Udi Pøl og Pine-Sted.k3806

23.

Falder Gods og Rigdom til?k3807

O, at vi dog aldrig vil

Henge Hiertetk3808 fast derpaa;

Men den heller bruge saa,

5 At det kand i JEsu Navn

Den Nødtørftigk3809 skee til Gavn,

Eyeren til Efftersavn.k3810

24.

Gid, at hiertet fant det Raad,

Som det var med Petrik3811 Vaadk3812

Hand det fult af Fiske fik,

Det dog ey i Støckerk3813 gick,

5 Alt jok3814 meere Gods vi faa,

Alt jo mindre dets Attraa

Skal os ind i Hiertet gaa.

25.

Thi med Rigdom handlisk3815 kand

Som den Kiep i Mosis Haand;k3816

Ald den Stund den var en Staf

Var den ham en Hielp vel braf;k3817

5 Men derk3818 Staven blev en Orm

Og paatog sig Slangens Form

Flydek3819 hand, som for en Storm.

26.

Giver du os Verdens Gods,

Da giv og, at vi derhosk3820

Lar Miskundheds Hierte tee,k3821

Hielpe de nødlidende,

5 Saa den arme Jesu Lem,k3822

Som for Døren kryber frem,

Trøstis-løsk3823 ey visis Hiem.

27.

Hvor duk3824 seer en Betlerk3825 stod,

Tænk, der seer jeg Jesu Fod,

Hvad du hannem giøre kand

Det er giort din Frelsermand

5 Og den armis Fader Vork3826

Hielper til at dine Kaar

Skal forøgis Aar for Aar.

28.

Ydermeerek3827 hielp O Gud,

At vi selverk3828 af os ud

Avinds Øyetk3829 river slet,k3830

Lad os ey fortrydek3831 det,

5 At en andens Lycke groer,

Og at de der hos os boer

Voxer til og vorderk3832 stoor.k3833

29.

Haver Gud giort andre feed,k3834

Lad os ey see skeefft derved,k3835

Er vor skeebne meere tynd,k3836

Tænk, vik3837 giort har meere Synd;k3838

5 Lykken løber af og til,k3839

Lad os nøyis, være stillk3840

Med hvad Gud os føyek3841 vill.

30.

Lad os aldrig nogenstund

Rive Brød af Broders Mund;

Eller og med Falskk3842 og Svig

Stunde tilk3843 at vorde riig,

5 At vi ey med ond Attraa

Andres Middel effterstaa,k3844

Og saa Huden af dem flaa.k3845

31.

Lidet Brød den Fattig har,

Hvok3846 med Svig det fra ham tar

Hand en Morder er for Gud,k3847

Og som dend der Suer udk3848

5 Blod og Marfk3849 af Folcke-been,k3850

Paa sit Hierte hand til Meenk3851

Legger en forbandet Steen.

32.

Spiisk3852 os af vor eget Brød,

Men hvis vi skal lide Nød,

Gid vi med Taalmodighed

Tacker Gud og er tilfred!k3853

5 Lif og Lycke staar hosk3854 Gud,

Ingen uden for sin Huudk3855

Stræcke kand en Faufnk3856 sig ud.

33.

Til Beslutningk3857 bedis nu:

Ach! at dette Livs Omhuk3858

Os forhart ey ligger nær,k3859

Vore Hierter til Besvær,

5 At vi lader Morgendagk3860

Sørge selv for sin Uddrag,k3861

Og befalek3862 GUd vor Sag.

34.

Giver GUd os Morgen glad,k3863

Da gîr hand og Morgen-Mad,k3864

Hvi skal vi Bekymring faa,

Hvork3865 det skal her efter gaa?

5 GUd var til, førend du vaar,k3866

Hand er GUd, naar du forgaar,k3867

Lad ham alting raade for.

Den Siette Sang.

k3868k3869

Forlad os vor Skyld, som vi forlade vore Skyldener.k3870

Siungis under sin egen Melodie.k3871

1.

ACh! Hvo kand fortellek3872

Og udsige plat

Ald den Synds Tilfellek3873

Folkk3874 er med belat?k3875

5 Ach! ach! det Registerk3876

Er forstort af Tall,k3877

Den blevk3878 slet forbisterk3879

Det udregne skall.k3880

Hvo saa Viise Klerke?k3881

10 At de kunde mærke

Ret hvor tit en Mand

Snuble, falde kand?

Ney, den Summ er større

End som Hafsens Sand!k3882

2.

Est du saa forsigtigk3883

At du regne kand

Hver en Draabe rigtig

I det store Vand?k3884

5 Kandst du tælle Støvet

Over Jordens Grund?k3885

Kandst du tælle Løvetk3886

I den grønne Lund?

Da skal du først kunde

10 Syndsens Tallk3887 begrunde,k3888

Endk3889 er det u-tænkt,

Hver Mand er forkrenkt,k3890

Verden i det onde

Ligger sletk3891 nedsenckt.k3892

3.

Hvor er den at finde,

Der er uden Meen?k3893

Hvem er fød af Qvinde,k3894

Som kand sigis reen?

5 Bliver hvide Duerk3895

Af en Ravn udlat?

Kand mand plucke Druerk3896

Af en Torne Krat?

Hvo staar dog saa sicker,k3897

10 At hans Fod ey vricker?

Viis den kaldis maa,

Aldrig sig forsaa,k3898

Hvor i gandskek3899 Verden,

Meenstk3900 du slig at faa.k3901

4.

Om mand vilde rendek3902

Med antendte Lius

Verden om til Ende

Udi hver Mands Huus,

5 Udi Mark og Heede,k3903

Hvork3904 det være kand,

At mand vil opleede

En retfærdig Mand,

Jorden aabenbarek3905

10 Raabe skalk3906 og svare:

Hos mig er hand ey,

Haved siger ney,

Søger du Afgrunden?k3907

Der er ey hans Vey.

5.

Alle Mand har syndet,k3908

Ingen Mand er fri,

Alle Mand har yndetk3909

Den forkeerte Sti;k3910

5 Alt hvad Gud behager,

Holder vi for Spot,

Hvad hand ey fordrager,k3911

Agterk3912 vi for got;

Derfor gaar vor Lycke

10 Paa den kranke Krycke,k3913

Sygdom, Sorg og Nød,

Trangk3914 og Hierte-Stødk3915

Piner vore Siæle

Til den bleege Død.k3916

6.

Strid er her udvortis

Og indvortis Frygt,

Fryd og Fred forkortis,k3917

Alting er forrykt;k3918

5 Folket erek3919 bange,

Hiertet i dem slaar,

Ligesom en Fange,

Der paa Livet gaar.k3920

Syndsens Skieppek3921 fyldis,

10 Straffen fort forskyldis,k3922

Naar en Plagek3923 gaar,

Anden straxen staar

For vor Dør tilredek3924

Banker fortk3925 og slaar.k3926

7.

Sligt og andet meerek3927

Har vor Synd forvoldt,

Hvorfor vi med fleere

Burde være soldtk3928

5 Hen til ævig Fengsel

I den mørk Afgrund,k3929

Hvor der vanker Trengsel

Uden ald Miskund;

Men ô Naadens Fader!

10 Du dog ey tillader

At din arme Brudk3930

Skal forjagisk3931 ud,

Naar hun dig omfavner

Du trofaste GUd!

8.

Haver vi forvildet

Vandret hidindtil?

Og vor Tid forspildet,

Vi det angre vil;

5 Ja, vi nu vil knæle

For din Throne ned,k3932

O lad vore Siæle

Faae Barmhiertighed!

Tænk paa Faders Hierte!k3933

10 Tænk oppaak3934 den Smerte,

Som din Søn udstod,

Der hand Livet lod,k3935

Tænck, hand har betaletk3936

For os med sit Blod.

9.

Skulle Vredenk3937 raade

Og slaa ned i grund,k3938

Hvor var da din Naade?

Hvor var ald Miskund?

5 Hvad kand du vel giøre

Med foragtet Dynd?k3939

Naaden er jo størrek3940

End ald Verdens Synd?

Vil du platk3941 udslette?k3942

10 Hvadk3943 kand du dig mætte

Af vor syndig Blod?k3944

Hvad var det for Bod?k3945

Tænk dog paa dit Rygte,

Der altid er god.k3946

10.

Vi kand det ey negte,

Vi jo samptlig platk3947

Som gieldbundne Knægtek3948

I din Bogk3949 er sat,

5 Og at vi disverre!

Indtil denne Stund

Skyldig er vor HErrek3950

Mange tusind Pund,k3951

Som ey kand betalis,

10 Alt skull' der befalisk3952

At hver levend' Siæl

Husbond og Gesellk3953

Ævig skulle selgisk3954

Satan hen til Træl.

11.

Men O Gud! hvadk3955 kunde

Det fornøyek3956 dig,

At dit Folk som Hunde

Myrdis ynckelig?

5 Det staar meget smuckerk3957

Du dem giver Bod,k3958

At de sig nedbuckerk3959

Daglig for din Fod,k3960

Og med salte Taarek3961

10 Dig tilbeder saare,k3962

Atk3963 enhver for sig

Paa dit Jorderig

Med et ydmygt Hierte

Kunde tienne Dig.

12.

Hvork3964 kand nogen Tunge

Sige, GUd er god,

Naar du sletk3965 i Dungek3966

Slagte vil for Fod?

5 Ingen Mand i Døden

Paa dig tænke kand,

Det er dem forbødenk3967

Udi Gravens Land;

Kand mit Støv dig takke?k3968

10 Kand det om dig snakke?

Udi Helvede

Tudisk3969 Ach og Vee!

Ja der høris andetk3970

End Taksigelse.

13.

Er vi funden bleven

Dybt i din Restantz?k3971

JEsus haver skreven

Med sit Blod Qvittantz;k3972

5 Thi saa sant hands Side

Aabnet blev med Spiudk3973

Og hands Blod saa stridek3974

Randt af Kroppen ud,

Ja saa sandt hand bragtis

10 Hen paa Kors og straktis,k3975

Altk3976 saa sandt og vist

Har du JEsu Christ

Ald vor Skyld klareret,k3977

Det er uden Tvist.k3978

14.

Nu, som vi formoderk3979

Hos vor GUd Pardoon,k3980

See, saa skal vor Broder

Og for sin Person

5 Samme Skebne nyde

Og tilgivis plat,k3981

Hvad hand mod os brydek3982

Være skal forlat;k3983

Det skal sletk3984 forgiættis,k3985

10 Af vor Mindek3986 slættis

Baade snart og vel,

Alt saa fremtk3987 vor Siæl

Vil hos GUd vor HErre

Vente samme Skel.k3988

15.

Du skal dig forlige

Snartk3989 med din U-ven,

Før end du maa stige

Til Guds Alter hen;k3990

5 Lad u-offret blive

Gaven den du hark3991

Og dig fluxk3992 begive

Til Fordragk3993 vel snar,k3994

Atk3995 ey din Modstander

10 Dig hos Gud forbander,

Og andtvorderk3996 dig

For din Hadk3997 og Svig

Dend Retfærdig Dommer

Med sin Suck og Skrig.

16.

Uden ald Forhalek3998

Skal da Dommeren

Tienerne befale,

Strax at løbe hen

5 Og dig hastig føre

Ind for Raad og Ræt,

Hvor du da skal høre

En Sententzk3999 heel slet:k4000

Bort med denne Synder,

10 Bort og med ham skynder,k4001

Skafferk4002 denne Mand

Satan fluxk4003 i Haand

Hen til dem som piine

Legem, Siæl og Aand.k4004

17.

Om du ville krævek4005

Hver en skillings Hvidt,k4006

Og din Broderk4007 stræbe

Effter stort og Lidt?k4008

5 Alt hvad du kand tegnek4009

Ham til Skyldk4010 oppaa,

Hvad er det at regne,k4011

Hvad kand det forslaa

Mod det GUD dig kræver?

10 Hvad, om hand dig stræver

Effterk4012 det ham børk4013

Og med Ret tilhør?

Giv du til,k4014 saa givis

Dig det dig tilhør.k4015

18.

Hvo somk4016 sletk4017 fornegter

Christen Kiærlighed,

Hand fra Gud vanslegterk4018

Og er hver Mand leed;k4019

5 Thi den Himmel-Fader

Er aldelis god,

Synden hand forlader

Af sit Hierte-Rod.k4020

Ok4021 at vi og tienner

10 Alle vor U-venner!

Bede gotk4022 for dem

Der mod os er slem,

Bede, GUd omvende

Hver fortredenk4023 Lem!k4024

19.

Bander os en anden?k4025

Vi velsigne vil,

Ønsker hand os Fanden,

Vi vil tie still.

5 Lad ham ikkunk4026 pukke,k4027

Blive grum og gram,k4028

Vi vil for ham sukke:k4029

GUd forladek4030 ham!

GUd ham ey tilskrive

10 Det til Synd at blive!

Vender hand sig omk4031

Og vil blive from,

Da har vi vor Broder

Reddet ud fra Dom.k4032

20.

Skulle nogen blive

Af saa hadsk et Sind,

At hand dig vil give

Slag paa høyre Kind?k4033

5 Før end du skull' bryde

Den forønsket Fred,

Før skull' du frembyde

Ham det venstre med;

Bedre liden Skade

10 End hver andenk4034 hade,

Stercker er den Mand

Sig besinde kand,k4035

End somk4036 den, der vinder

Heele Folk og Land.k4037

21.

Vi bør os ey hævne,

Skiønt os skeer Fortræd,k4038

GUD skal Sagen jævne,k4039

Ham hør Dommens Stæd;k4040

5 Naar vi det nu giøre,k4041

Skal vort Fader Vor,

Frem for Herren føre

Ald vor Ønskis Kaar,k4042

Og vor Bøn skal komme

10 Os til Gavn og Fromme;k4043

Men hvis det saa skeer

Folckk4044 sig hadsk beteerk4045

Til et Faldk4046 og Stricke

Deris Bøn da seer.k4047

Den siuvende Sang.

k4048

Leed os icke i Fristelse.k4049

Siungis som:

Om Himmerigis Rige saa ville vi tale.k4050

1.

I Verden mangler ingen Nød,

Ey Fristelser, ey Faldk4051 og Stødk4052

Eendeel sig lader tycke,k4053

At Gud Aarsagen er dertil,

5 Part sin Planetk4054 beskylde vil,

En Part vil Skylden tryckek4055

Ind paa den kranke Lycke.k4056

2.

De siger naar dem ilde gaar,

Det dem af Gud beskieret vaark4057

Af Ævighedens Dage;

Om de foer op i høygste Sky,

5 De ey sin skiebne kunde fly,k4058

Hvor de i Verden drage,

Mod Skiebnen maa de tage.k4059

3.

En partk4060 tillegger andre Folk,

Somk4061 de skull' være Rodk4062 og Tolckk4063

Til andens Faldk4064 og Skade,

Sig selverk4065 vil de giøre fri,k4066

5 Men høerk4067 jeg uden Hycklerik4068

Dig Sandhed vil opladek4069

Af Skriftens Ord og Blade.

4.

Først du som til din Fristelser

Vil sige Gud en Hopmandk4070 er,

En Løgners Værk du driver,

Gud til det Onde frister ey,k4071

5 Hand elsket aldrig Synders Vey,

Og den som Ondt bedriver,

For Gud hand tryg ey bliver.

5.

GUD kaldis ingen Fristermand,

Men ofte dog tillader hand

At Sorg og Kaarsk4072 maa vanke,k4073

Hvor ved din Tro paa Prøve-steen

5 Hand sette vil,k4074 om den er reen,

Og hvork4075 din Bøn og Tanke

Paa HErrens Dør vil bankke.

6.

Hand lader titk4076 den gode GUD,

Somk4077 Hand forlade vil sin Brud,k4078

Det er konk4079 Smiile-Fagte;k4080

Det Abraham saa monne gaa,k4081

5 Thi Gud lod ham sin Prøve staa,

Derk4082 hand det for ham bragte,k4083

Sin Søn at skulle slagte.

7.

Det var ey meent, som det var sagt,k4084

Men at forsøgek4085 Mandens Agt,k4086

Om hand villk4087 sikkerk4088 bygge

Paa HErrens forrig Ord og Eed,k4089

5 Som Ham tilsagde megen Sæd,k4090

Guds Løfter ere trygge,

Hvok4091 skulle dennem rygge?k4092

8.

Gudk4093 siuntis giøre Vold og Ran

Paa Qvindenk4094 udaf Canaan,k4095

Derk4096 hun med Spot afspisis,k4097

Og for en Hund blev skeldet ud,

5 Men ved det samme giorde GUD,

At Qvindens Troe bevisis,

Og Christi Rygte prisis.k4098

9.

Ald Graad, der øses ud for Gud,k4099

Den lokker os fra Verdenk4100 ud,

Skal os til Gode ramme;k4101

Gud være Tak for Sorg og Vee,

5 Som fører til Omvendelse,

Thi vi skal ved den samme

Guds Søn i Favn annamme.k4102

10.

Dernest est du ey vel oplært,

Som siger: Det var dig beskiertk4103

Hvad Synd-faldk4104 dig kand støde,k4105

Somk4106 Gud saa u-retfærdig var,

5 At hand for mange Tusind Aark4107

Dig havde dømt til Døde,

Før dig din Moder fødde.

11.

Guds Øye det vel forud seer

Hvad i ald Verden stedsek4108 skeer,

Mand derfor ey kand dømme,k4109

At hand udvirker nogens Fald;

5 Hver see sig,k4110 i sit lovlig Kaldk4111

Hvad hannem vel kand sømme,k4112

Hvad hand bør skye og rømme.k4113

12.

Kast Skylden ey paa Guds Forsiun,

Gakk4114 til dit Hiertes skiult Paulun,k4115

Dit Kiød og Blod hin kaade,k4116

Det er det, som forfører dig,

5 Det er det, som forgiørerk4117 dig,

Hvorfork4118 du maa geraadek4119

I største Siæle-vaade.k4120

13.

Vor Hierter er forraskelig,k4121

Siig derfor ey: Gud frister mig,

Hver fristis, naar hand dragis

Og lokkis af Begierlighed,

5 Og for sin Synds U-teerlighedk4122

Med naggend' Ormek4123 plagis,

Med Satans Næve slagis.k4124

14.

Vi føderk4125 Ormen i vor Barm,k4126

Hvadk4127 er det da, vi giør os Harmk4128

Paa den forkeertek4129 Lykke?

Vi selv til vor Ælendighed

5 Befindisk4130 være største Smed,k4131

Vor egen Synd os trykke,k4132

Hvork4133 vi vor Sag vil smykke.k4134

15.

Tilmedk4135 er Dievelen en Aand,

Som Menniskenk4136 med haarde Baandk4137

Og Fristelser beklemmer;k4138

Nu blinderk4139 hand dem Sands og sind,k4140

5 Nu skyderk4141 onde Tankker ind,

Nu hidser hand sin Lemmer,k4142

Som et med hannem stemmer.k4143

16.

Nu løfter hand en stolter Kropk4144

Paa Tindingenk4145 af Templet op

Med høy-indbildet Griller;k4146

Nuk4147 atter til Fortvilelsen

5 Nedstyrter en svar-modigk4148 hen,

Og med Vantroens Briller

Paa Næsen hannem spiller.k4149

17.

Thi hvok4150 den Kiæmpe gaar imod,

Hand haver ey med Kiød og Blodk4151

Og blotte Folkk4152 at fægte,

Men vældig Herrer stor af Magt,k4153

5 Hvis Herredomk4154 er viit udstrakt

Og med u-tallig Knægtek4155

Sig Luft og Vand bemægte.

18.

Saa ligger det os høylig an,k4156

At vi her frem mod slig Tyran

Med Bønnens Vaaben træde,

Og bede Gud, Hand mod hans Vold

5 Med Ordets Sværd oc Troens Skioldk4157

Os kraftigk4158 vil beklæde,k4159

Atk4160 vi i Gud os glæde.

19.

Ach!k4161 at vi giver Ordetk4162 Agt,

Den Stund vi staar her paa vor Vagt,

Ey Fodsbred om at kiærek4163

Til høyre eller venstre Haand,

5 At Fiendenk4164 ey den snedigk4165 Aand

Os Passenk4166 skal afskiære

Og Priisenk4167 glad hiembære!

20.

O JEsu!k4168 gakk4169 for os i Strid,k4170

Det er hver Dag og Stund den Tid,

Mand skal i Kamp fremtræde,

At det kand spørgisk4171 i vor Telt,k4172

5 At Samson haver Løven fældt,k4173

Saa mand med Hiertens Glæde

Om HErrens Strid kand qvæde!

21.

Men om os kom den Fare paa?

At vi vor Skandse lit forsaae,k4174

Og vige maa tilbage;

Da styrk O Gud vor Tro paa ny,

5 Vi eyk4175 med Skam af Marken fly,k4176

Men Guds Harniskk4177 paatager,

Og dermed frisk fremdrager!k4178

22.

Saa troer vi Dig O Gud saa vel,

Du som beskandsetk4179 Israel

I Vilden Ørckk4180 og Heede,k4181

At du for JEsu Blod og Død,k4182

5 Fra Satans Piiler, Skud og Stød

Os kraftigk4183 vil udleede

Og redde fra hans Vrede!

23.

Og om et Satans Redskab end

Vor Vold og Skandserk4184 fick berendt,k4185

Og onde Folck os trykke?k4186

Saa Huus og Godsk4187 i Løbet gaar,k4188

5 Ach! atk4189 de aldrig dog formaar

Vort Haab fra Gud at rykke,

Omskiøntk4190 de tog vor Lykke.

24.

Lad Verden bromlek4191 som en Gast,k4192

Og røve baade løst og fast,

Lad Dievelen bravere;k4193

Lad snappe hvad kand snappis hen,

5 Vor Siæl er i Behold igien,

Gud skal den herbergere,k4194

Hvad vil vi have meere?

Den Ottende Sang.

k4195k4196

Men frels os fra det Onde.k4197

Siungis under sin egen Melodie.k4198

1.

Aldrig er at hittek4199

Nogen en i noget Kald,k4200

Som Slet uden Smittek4201

Sigis fri for Feyl og Fald;k4202

5 Derfor ingen forundris maa,

At Gienvordighedk4203 voxer paa

Og adskillig Stødk4204 og Plage,

Suk og Klage alle Dage

Stedsek4205 for voris Dør at staa.

2.

Stundom maa den gange,k4206

Som før sad i Gylden Karm,k4207

Stundom bliver mange

Hastig riig og hastig arm;

5 Stundom senckerk4208 vort Skib i Vand,

Stundom tæris vor Huus af Brand,k4209

Nogle leggis syygk4210 paa Senge,

Saa dem lenge Smerten trengek4211

I bedrøvelig Jammer-Stand.k4212

3.

Nogle bliver Trøyen

Af U-venner klappedk4213 brav,k4214

Andre bliver løyen

Ære, Gods og Livet af;k4215

5 Parti plagis med stor U-fred,

Partk4216 med bangek4217 Samvittighed,

Stundom hader Qvinden Manden,

Ønsker Fanden i hver anden,k4218

Hvor af kommer alt Ondt afsted.

4.

O GUD i det Høye

Frels os fra den onde Mand!k4219

Frels fra Synd og Møye,k4220

Og alt Ondt som komme kand!

5 Frels Søfarend' fra Hafsens Nød!

Frels Veyfarend' fra Fald og Stød!

Frels i Naade mig og Mine

Hver med Sine fra ald Pine,

Frels vor' Huuse fra Brand og Glød.k4221

5.

Men hvis vi skal tage

Kaarsetk4222 af Guds vældigk4223 Haand,

O atk4224 vi det drage

Med taalmodig Sind og Aand!

5 At vi kysse Guds Tugtis Riis,k4225

Hvor ved hand vil os giøre viis,

Takkek4226 saa den milde Fader,

Som ey skader,k4227 men det lader

Komme sit Navn til Lov og Priis.k4228

6.

Hvo der nærmest siderk4229

HErrens Riis i Verden her,

Hand og alle Tider

HErrens Hierte nærmest er,

5 Den Hand refser,k4230 dend elsker Hand,

Svagest Lemmer faar først Bistand,

Alle Ting er at formode

Dem til Gode, der til Fode

For vor HERre nedfalde kand.

7.

Naar os Kaarsetk4231 trykke,

Giv os Gud da den Forstand,

At af Slumpe-Lykkek4232

Sligt os ey tilfalde kand,

5 Og at saadant ey kunde skee

Blot og bart af en Hændelse;

Ney, ret aldrig sliige Dager,

Slige Sager sig tildragerk4233

Uden HErrens Forordnelse.

8.

Tænk eyk4234 Kors og Møyek4235

Af sig selv af Jorden groor;

Thi GUD har et Øye

Hosk4236 de Ting, der Lykken snoor,k4237

5 Ja det heder;k4238 Det kommer ey

Ifra Vester- og Øster-Vey,

Kand og eyk4239 fra Bierge-Toppe

Høygt hen oppe Selv nedhoppe,

Skibe løber ey selv sin Ley.k4240

9.

Men hvis ingenlundek4241

Vores Bøn kand virkek4242 det,

At vi Straffens Onde

Kand hos Gud afbedek4243 slet,

5 Ach! da lad en Forlindringk4244 skee,

Og vor Straffesk4245 Formildelse!

At du os dog ey tilmaalerk4246

Bedsker Skaaler,k4247 end vi taaler,

Og ey i vor U-Lykke lee!

10.

Hvad vi maaerk4248 at bære,

Kandst du HERRE best forstaa,

Du veedst, at vi ere

Brudne Rørk4249 og svage straa,k4250

5 Ey som Jernet vor Magt er sterck,

Styrken ey som et Kaaber-Verk;k4251

Spendt dog ey forhøyt din Bue!k4252

Vor Formuek4253 lidt kand due,k4254

Best du kiender baad' Leeg oc Klærk.k4255

11.

Det er voris Glæde

Mit i denne Jammerdal,

At de, som her græde,

Tusind' Aar ey græde skal;

5 Det ey varer til ævig Tid,

At Guds Israelk4256 staar i Strid;

Lad Synd-Flodenk4257 Tid og anden

Blive standen,k4258 skiule Stranden,

Siden løber den hid og did.k4259

12.

GUD, som tørred Floden

Fra fordrugnedk4260 Bierge-Top,

Hand og reyser Fodenk4261

Under hver forfalden Krop;k4262

5 Dend Retfærdig,k4263 det maa du troe,

Ævig plagis ey med U-ro,

Tiden sin Forandring haver,

Hvor hun raver,k4264 hvor hun traver,k4265

Sorgen skal sig dog engang snoe.k4266

13.

Lad U-lycke buldre,k4267

Lad det Onde falde paa,

Vi vil voris Skuldre

Under Aaget bøye saa,

5 At vi med et demødigtk4268 Sind

Løber JEsum i Favnen ind,

Saa skal vel det Onde rømmek4269

Modgangs Strømme, som her svømmek4270

Skal forsvinde, som Avn for Vind.k4271

14.

Hvor fastk4272 Havet brumler,k4273

Og paa Klippen fortk4274 indslaar,

Hvor høyt Bølgen tumler,k4275

Gud har dog sat Stang derfor;k4276

5 HErren setter og Maal og Meedk4277

For ald Sorg og Ælendighed,

At denk4278 ey sig høyer Svinger

Med sin Vinger, eller springer,

End at HErren det har forseed.k4279

15.

Saadant vi bekiender,

Saadant vi forsickredk4280 troer,

Derfor skall vor Hænder

Løfftis op til dig, der boer

5 I den hellige Høyheds Sted,k4281

Atk4282 du kaster til Jorden ned

Over os et Miskunds Øye,

Agter nøye paa den Møyek4283

Dine Helgenk4284 bebyrdis med.

16.

Frels dem som dig frygtek4285

Fra sin Synd og vær dem god,

Vær den Blindis Løgte,k4286

Vær den Haltes Stav og Fod,

5 Vær den Fader-løes et Forsvar,k4287

Hielp den Armek4288 som intet har,

Vær du GUd den som betænker

Fattig Enker,k4289 at du skiænker

Dennem Trøst af din Naadis Kar.

17.

Ach! hør hvad vi bede

Kiære GUd og Frelsermand!

Lad din Aand os leedek4290

Paa den Vey vi selv ey kand!

5 Giør os fra vore Synder fri,

Fra det Fengsel vi ligger i,

Fra Vellysters Søvn og Leye,k4291

Fra de Veye, som hendreyek4292

Til Fordervelsens mørke Sti!k4293

18.

Til det allersistek4294

Bede vi dig hiertelig,k4295

Naar vi skulle miste

Dette Liv i Dødsens Krig,

5 At du rækker os da din Haand,

Som bestyrker vor Siæl og Aand,

Saa vi har dig paa vor Side,

Naar vi stride, thi vi vide

At du løser ald haarde Baand!k4296

19.

Lad saa Satan bruge

Lenge nok sin Dievle-Træk,k4297

Lad saa Døden sluge

De fordømte Siælek4298 væk,

5 Lad dem stødis til Pølen ned,k4299

Naar vi reyser til GUd i Fred,

Lad dem pinis, giv os Glæde,

Naar vi qvæde,k4300 lad dem græde,

Giør det for din Retfærdighed!

20.

Saa vil jeg og Mine

Takke dig til ævig Tid,

Som fra Pøl og Pine

Har ved Christum os befrid,

5 At vi salig henvandre kand

Til vor Himmelske Faders Land,

Og indtage der det Sædek4301

Du bereddek4302 os til Glæde!

Lov skeek4303 Fader og Søn og Aand!

Den Niende Sang.

k4304

Thi Riget er dit og Krafft og Hærlighed i Ævighed, Amen!k4305

Siungis under sin egen Melodie.k4306

1.

Til Fader Vor at ende,

Da siunge vi nu frit,

Vi Siunger og bekiende,k4307

At Riget det er dit;k4308

5 O GUD, din HErre-Magtk4309

Er over gandskek4310 Jorden

Med Ære vjdt udstrakt.k4311

2.

Vor' Verdslig Herrer ere

Paa Throner høyt opsat,k4312

Af Guld de kroner bære

Med prægtig Stand og Statt,k4313

5 Eenhver har nock for sig,

Men hvad de har og eyer

De haver detk4314 af dig.

3.

Det værek4315 stort og meget,

Hvor stort det være vill,

Det er ey deris eget,

Gud legger dem det til;k4316

5 Hand sætter Konger ind,k4317

Hand atter dem afsætter,

Som hærsker mod hans Sind.k4318

4.

En Kiempek4319 kand ey lidek4320

Paa Hest og megen Magt,

Forgievis skal hand stride,

Forgievis er hans Agt,k4321

5 Hves GUD i Værket ey

En Finger med vil have,

Da gaar hand Dødens Vey.

5.

Ahsverusk4322 lod sig skrive

Monark udi sit Brev,k4323

Et hundred, siuv og tivek4324

Hans Riger regned blev,

5 Dog er Ahsverus død,

Hans Riger er henfaldenk4325

I fremmed Herrers Skiød.k4326

6.

Saa vexlisk4327 Jordens Riger

Fra een til anden hen,

Een ned af Stolenk4328 stiger,

Een anden op igien;

5 Men GUd! dit Rige staar,

Hos dig er ey Forandring,

Du bliver den du vaar.k4329

7.

Naar du saasom den gamlek4330

Opsætter dig paa Stool,

Da skal sig for dig samlek4331

Fra Noor- til Sønder-Pool

5 Hver Jordens Potentat,k4332

Og skal fra sig levere

Ald Magt og Mayestat.k4333

8.

Et verdslig Regimentek4334

Er titk4335 i saadan Nød,

At det ey kand indrentek4336

Indbyggerne sit Brød;

5 Men GUds Forsiunk4337 staar ved,k4338

Fra Slegt og indtil anden

Med ald Nødtørftighed.k4339

9.

En Saulus faar en Krone,k4340

En Paulus faaer en Bog,k4341

En Adam faaer en Kone,k4342

En Fisker faaer en Krog,

5 En Bonde Plog og Harv,

En Betlerk4343 faaer en Posse,k4344

En Søn sin Faders Arv.

10.

De Herrerk4345 vi her haver

Maa døe, som Mennisken,k4346

Mand dem til deres Graver

Somk4347 andre bærer hen,

5 Forraadnelsen de seer,k4348

Et Huus paa andet falder,k4349

Alt Kiødk4350 er Støvk4351 og Leer.k4352

11.

Guds Ildk4353 skal slet opædek4354

Det gandske Firmament,k4355

Forvandlis som et Klæde,

Til Aske blive brendt;k4356

5 Ald Jordenk4357 skal forgaa,

Men HErrens Aar og Dage

Skal u-forandret staa.

12.

Da hører dig alleene

O HErre! Riget til,

Hvok4358 kand dig det formeene?k4359

Du giør alt hvad du vil

5 I Himmel og paa Jord

Og alle Ting bestyris

Altk4360 ved dit Guddoms Ord.k4361

13.

En Pharaok4362 fortryder,k4363

At Gud er over ham,

Naar Gud ved Mosenk4364 byder,

Da bliver Kongenk4365 gram;k4366

5 Hand maa dog see der paa,

Hvork4367 hand ved HErrens Vrede

I Havet skall forgaae.k4368

14.

Lad Kongerne tilhaabek4369

Med Førsternek4370 raadslaa,

Sin Krigshær sammenraabek4371

I Marcken ud at gaa,k4372

5 Lad blæse til Allarm

Mod HErren og hans Salved,k4373

Det skeer dem selv til Harm.k4374

15.

De stoler paa sin Buer,

De drister paak4375 sit Sverd,

De puckerk4376 og de truer,

Somk4377 det var noget værd;

5 Men HERREN leer der ad,

Hand før en Karlk4378 har løftet

Af Sadlen,k4379 der hand sad.

16.

Thi skal enhver regiære

Sin' Riger gudelig,

Bekiende Gud at være

Een Høvding over sig;

5 Hvad er en Keysers Stand?

Hand er Guds Under-Herre,

Men ey hans Lige-Mand.

17.

Dernest vi dig tilskriver

O GUd! ald Kraft og Magt,

At Samson Løven riverk4380

Som Kied i Stykker flakt;k4381

5 Er hand end nok saa sterk,k4382

At hand kand tusind' fælde?k4383

Det er, O GUd! dit Værk.

18.

Hansk4384 Haand ved HErrens Hænder

Den store Gierning dreev,k4385

Derk4386 GUd sig fra ham vender,

Hand svag som andre bleev,k4387

5 Naar GUd târ sit igien,k4388

Da falder Seyer-løsek4389

De sterke Kiemper hen.k4390

19.

Hvad er vor egen Vælde?k4391

Hvad gavner vor Anslag?k4392

Vi kand den Spurrk4393 ey fældek4394

Der sidder paa vort Tag;

5 Vor Konstk4395 ey duer stort,

Det Haar, der hviit er farvetk4396

Vi ey kand giøre sort.

20.

Til Striden at fuldendek4397

Vor Styrke hielper ey,k4398

At løbe snartk4399 og rende

Hialp ey vor fødders Vey;k4400

5 Til Næringk4401 hialp ey det,

At Folk er viis og kloge,k4402

Men sligt har GUd udrætt.k4403

21.

Vel kand de Stoltek4404 braskek4405

Med megen Pukk4406 og Trods,k4407

Det er kun Støv og Askek4408

Med dennem og med os.

5 De Storek4409 feylerk4410 och,k4411

De regnis som for intet

Paa HErrens Tælle-Stok.k4412

22.

Ey os,k4413 ey os, O HErre!

Men dig hørk4414 Priis og Tak,

Alt hvad vi hâr disverre!

Er idelk4415 Skam og Lak;k4416

5 Os hør vor Blussel til,k4417

Men dig børk4418 ævig Ære,

Den vi dig give vil.

23.

Hvorforek4419 vi bekiender,

At Magten er af GUD,

Det staar ey i vor' Hænderk4420

At vi gaar ind og ud;k4421

5 Een Mund ey tale kand

Og kalde JESUM HERre,

Foruden GUDS Bistand.

24.

Guds Engler og Udvalde,k4422

Samt og de fire Diurk4423

Skall for din Stool nedfalde

Med alle Creatuur,k4424

5 De skal udraabe frit,

At Hæder, Magt og Styrkek4425

Og Riget det er dit.

25.

Som alle Vandk4426 udflyder

Did hen hvorfra de kom,

Fra Havet ud dek4427 bryder,

I Havet faar de Rom,

5 Ald Ære kom fra dig,

Den Dig igien skal givis

Nu og ævindelig.k4428

26.

Hertil mand AMENk4429 siunger,

Et AMEN det er vist,

Dig priiser alle Tungerk4430

Ved Sønnen JESUM Christ;

5 Vort AMEN skal staa fast,

De Frommek4431 timisk4432 Glæde,

De slemme Skam og Last.k4433

[DÅPEN]

Daabens Sacramente.

k4434k4435k4436k4437k4438k4439k4440

Gaar hen, lærer alle Folk og døber dem i Navn GUD Faders, Søns oc Hellig Aands.k4441

Siungis under sin egen Melodie.k4442

1.

I Vor HErres JEsu Navn

Vi nu foretagerk4443

Daabens Ord, at see hvad Gavnk4444

Denk4445 til Kirken drager;

5 Daabens Sacramente

Sætter ud paa Rentek4446

En anseelig Capital,

Som Kirken hâr at hente.k4447

2.

Christus sin' Apostler gav

Order,k4448 ud at fare

Verden omk4449 fra Hav til Havk4450

Ingen Fliid at spare,k4451

5 Atk4452 de skulle lære

Alle Folk, som ere

Paa den gandske Jordens Kreds,k4453

En ævig GUd at være.k4454

3.

Atk4455 GUd Fader, Søn og Aand

Lader dem tilbydek4456

Ved et u-opløsligtk4457 Baand

Christendom at nyde,k4458

5 Hvilkenk4459 mand begynderk4460

Naar atk4461 Folk sig skynder

Hen til Daabens reene Flod

At vaskis af sin Synder.k4462

4.

Spørger du:k4463 hvad Daaben er?k4464

Det vil jeg dig sige:

Det en Anfangk4465 er i særk4466

Til GUds Naades Rige;

5 Hvok4467 sig lader døbe

Hand kand frit indløbek4468

Til vor HErres Naade-Stool,k4469

Og uden Penger kiøbe.k4470

5.

Daaben er et Bad af GUd,k4471

Hvilketk4472 hand indsætter,k4473

Ey at toek4474 vort Kiød og Huud,k4475

Eller Legems Plætter;k4476

5 Men at Folk alleene

Vaskes kunde reene

Fra den Synd, os Adamk4477 hâr

Paalagt, som tunge Steene.

6.

Moders Synd og Moders Blodk4478

Drikkis ind tillige,k4479

Saa den bliver Nyre-grod,k4480

Kand ey let afvige;k4481

5 Adam fødde Sønner,k4482

Som ey vare skiønnerk4483

End hans eget Contrafey,k4484

Hvor af mand got ey rønner.k4485

7.

Hvor er den, som kand en Reen

Af Besmittedk4486 give?

Raaden Rod og raaden Greenk4487

Vill tilsammen blive;k4488

5 Anden Arv og Eyek4489

Bringis ey til Veye.

Jegk4490 er af en syndig Sæd,k4491

Og fød i syndig Leye.k4492

8.

Saadan er Naturens Standk4493

For en Søn og Pige,k4494

Kiød og Blodk4495 ey arve kand

Himmerigis Rige.k4496

5 Mand skal Adam dødek4497

Hos de nylig føede,k4498

At de skabis om paa nyk4499

Ved JEsu Blod det røde.

9.

Saadant skeer ved Aand og Vand,k4500

Som er sat i Daaben,

At Guds Rigis Dørrek4501 kand

Staa for Barnet aaben,k4502

5 Sønner i sin Moderk4503

Er konk4504 vissne Poder;k4505

Men ved Daaben bliver hver

En JEsu Christi Broder.k4506

10.

Ved Naturen givis mig

Af Forældre Livet,

Men mit Liv det aandeligk4507

Er ved Christumk4508 givet;

5 Jeg blev HErrens Pode,k4509

Som i Christo groede,k4510

Da Vandbadet i hans Ordk4511

Blev skienkedk4512 mig til Gode.

11.

Christus kom med Vand og Blodk4513

Kircken at begave,k4514

Hvilketk4515 Hand os effterlod

Til en Skik at have,

5 Atk4516 hans Navn og Minde

Aldrig skulde svindek4517

Af hans Venners Sind og Huk4518

Hos nogen Mand og Qvinde.

12.

Gamle Pagtk4519 den lyder saa:

Barnet skal omskiæris;k4520

Men vi lader voris Smaa

Hen til Funtenk4521 bæris;

5 Gamle Pagt er svundenk4522

Og en ny oprunden;

Lovet være JEsus Christ,

Som Pagt med os har bunden!k4523

13.

Kand de Gamlek4524 rose sig,

At de var omskaaren,k4525

Da kand jeg og roese mig,

At jeg er udkaaren,k4526

5 Ved min Daab at stige

Ind i Christi Rige,

Hvor Gud Fader, Søn og Aandk4527

Nærverend' er tillige.k4528

14.

Alle Tre Personer skal

Vidnek4529 medk4530 mig bære,

At jeg blant GUds Helgens Talk4531

Tegnetk4532 staar at være,

5 Og mit Navn er bleven

Ind i Bogen skreven,k4533

Hvor det ey til ævig Tid

Skal vorde sønderreven.k4534

15.

Daabens Vand os velk4535 aftoer,k4536

Dog paa denne Maade,

At endk4537 Syndens Levning boer

I vort Kiød hin kaade,k4538

5 Hunk4539 ey sletk4540 aflader,k4541

Men os intetk4542 skader;

Thi GUds Søn har fyldist giortk4543

For os alt hos sin Fader.

16.

Tagis ikke Synden væk,

Straffen er dog tagen,

Dommen giør os ingen Bræk,k4544

GUdk4545 tog paa sig Sagen,

5 Den mon hand clarere,k4546

Osk4547 ey krævis meere;

Lad saa Dievel, Synd og Død

Konk4548 lenge nokk4549 bravere.k4550

17.

Dernestk4551 vi ved Daaben faa

Denne Krafft og Styrke,

Atk4552 vi Synden kand modstaa

Og GUD troligk4553 dyrcke,

5 Fri fra Syndsens Tømme,k4554

Fra dens Herre-dømme,

Atk4555 vi saa alt mensk4556 vi vill

Kand Syndsens Magt undrømme.k4557

18.

Men at Aanden giør med Vand

Hemmelig Foreening,k4558

Sligt gaar over ald Forstand

Og Fornuftens Meening,k4559

5 GUD det saa vil have,

GUD det saa vil lave,

Hvorfor skulle jeg og du

Ind i Guds Løndomk4560 grave?

19.

Kiød og Blodk4561 umuelig kand

I Guds Dybk4562 sig fæste,

En Gudfrygtig Simpelk4563 Mand

Bliver her den beste.

5 GUD skal priset være,

Som os her vil lære,

At Hand vil det ringek4564 Vand

Saa stor en Krafft forære.

20.

Hermed staar det Ord ved magt

Gud har ladet tegne,k4565

At Hans Veye ligger stragtk4566

Her og allevegne

5 Indtil Jordens Ender,k4567

Omk4568 vi dem ey kiender,

Hand i Vandet har sin Sti,k4569

Og frit paa Skyen render.k4570

21.

Gud har giort Mirakler før

Mit i Vand og Strømme,k4571

Jernet, som det lille Rørk4572

Maa paa Bølgen svømme,k4573

5 Havit maa sig skille,k4574

Sig lydagtigk4575 stille,k4576

Bondenk4577 blev en slagenk4578 Vey

For dem der reyse ville.

22.

Israelk4579 der giennem gik

Blev ey vaad paa Foden,

Pharao sin sidste Drik

Drak hen under Floden.

5 Hannemk4580 var det Døden,

Demk4581 en Hielp i Nøden,

Dem var Vandet til en Muur,

Men ham blev detk4582 forbøden.

23.

U-skadd skal og voris Smaa

Daabens Vand indgange,k4583

Synd og Adamk4584 skal forgaa,

Sin U-lykke fange.k4585

5 Vandet giør os sunde,

Hinek4586 gaaer til Grunde,

Er det ey Forundring værdt,

At GUd saak4587 frelse kunde?k4588

24.

Vandet i Bethesda Damk4589

Af en Engel røris,

Den blev karsk,k4590 der før var lam,

Naar hand der i føris;

5 GUd giør endk4591 det samme,

Synden blîr til Skamme,

Naar hand i det Hellig Badk4592

Vor Ungdom vil annamme.k4593

25.

See, saa haver HErren giort

Davids Huusk4594 en Kilde,k4595

Som skal flyde fort og fortk4596

Aarle, samt og silde,k4597

5 Den skal aaben være,

Hvo detk4598 vil begiære

Det skal hannem standek4599 frit,

GUds Navn skee Priis og Ære!k4600

26.

Passer derfor flittig paa,k4601

At I kand de mindre

Til den Hellig Kilde faae,

Og dem ey forhindre,k4602

5 Lader dem tillige

I Vand-Badetk4603 stige;

Thi de Smaa har og en Ræt

Til Himmeriges Rige.k4604

27.

Haver Gud de Smaa forleentk4605

Aand og Hellig Naade?

Hvo vil have dem formeentk4606

Vandet og det Vaade?

5 Aanden vi skatterek4607

Tusind gange meere

End ald Jordens Elv og Aa,

Om de var ti gang fleere.

28.

Nægter GUD en lille Lemk4608

Ey sin Himmel-Gaver?k4609

Hvorfor skull' vi nægte dem

Det som Jorden haver?

5 Hvad er Jordens Klodek4610

Mod det meget Gode,

Som vi har i Himmelen

Hos HERren at formode?k4611

29.

Agterk4612 I Forældre det;

Thi den Sag er vigtig,

Glemmer eyk4613 den Skyld og Rætk4614

I de Smaa er pligtig;

5 Hvis I det forglemme,

Da skal I fornemme,k4615

At vor Gud ey glemme skal

I sin Tid Jer at gremme.k4616

30.

Der kom til en Kongek4617 frem

Fordom enk4618 og klaged:

Ach! en Handelk4619 meget slemk4620

Haver sig tildraged,k4621

5 Her kom en og sende

Mig en Mand i Hænde,

Sagde saa: Forvark4622 den Mand,

At hand ey skal undrende.k4623

31.

Skeer det at hand kommer bort,

Da skal du det svare,

Og din Siælk4624 skal settis fortk4625

For hans Siæl i Fare;

5 Men vil I nu høre,

Jeg fik lit at giøre

Med min' Sager hid og did,k4626

I mens løb hand paa Dørre.k4627

32.

Kongen svared aabenbar:k4628

Du skal det undgielde,k4629

Over dig din Mundk4630 du hâr

Ladet Dommen fælde;

5 Jegk4631 advare lader

Ligesaa hver Fader,

Hvis din Søn u-døbet døer,

Da viid, at GUd dig hader.

33.

Er det din Forsømmelse,

Barnet Daab maa miste?k4632

Da Væ dig! ô Væ! ô Væ!

Du som bedre vidste;

5 GUd skal sikker kræve

Af din Haand og Nævek4633

Det u-skyldig Barne-Blod,k4634

Og paa det yderst' stræve.k4635

34.

Bærerk4636 da til Funtenk4637 frem

Jers nyfødde Planter,k4638

JEsus skal velsigne dem,k4639

Og som Diamanterk4640

5 Meget smuk og nætte

Paa sin Haand dem sætte;k4641

Det er deris Brøllups Dag,k4642

De skal den ey forgiætte.k4643

35.

Da skal hver Mand sige saa,

Naar de Mund oplukker;

GUd velsigne disse Smaa!k4644

Disse smukke Dukker,k4645

5 Ønskerk4646 dem til Lykke!

GUd skal detk4647 samtykke,k4648

JESU! tag din unge Bruud,k4649

Hun er dit Hiertes Smykke.k4650

Den Anden Sang Om Daabens Sacramente:

k4651

Hvo som troer og er døbt, hand skal blive Salig;

Hvo som ikke troer, hand skal fordømmes.k4652

Siungis under sin egen Melodie.k4653

1.

EN Gud, en Daab, en Tro,k4654

Een Eenist' Hellig GUd og ikke to,

Det er vort Symbolumk4655

Her i vor Christendom,

Det vil vi frit bekiendek4656

Den heele Verden om.k4657

2.

En hver som bliver døbt

Til HErrens Billed bliver hand omstøbt,k4658

Hvad Adamk4659 tabte hen,k4660

Det giver os igien

Vor Frelser JESUS Christus

Ved Igienfødelsen.k4661

3.

Den gammelk4662 Adamk4663 døer,

Den anden Adamk4664 os retfærdig giør,

Saa fødis Folk paa ny

I hver en Stædk4665 og By

Ved Aanden og ved Vandet,k4666

Som flyderk4667 ned af Sky.

4.

Hvorledis det tilgaar?k4668

Fornuftenk4669 ingenlundek4670 det forstaar;

Vi bliver ved vor Tro,

Den er en sikker Bro,

Naar den paa Christumk4671 fæstis,

Da kand vi trygge bo.

5.

Har Christus selv det sagt,k4672

Hvik4673 skal Hans Ord ey blive da ved Magt?

Hand seer det vi ey seer,

Hvad som u-siunligt skeer

For Guds aldseend' Øyek4674

Det siunlig sig beteer.k4675

6.

Om Aandenk4676 siunis ey,

Hand dog i Daaben har sin lønligk4677 Vey,

Jeg seer og eyk4678 min Siæl,

Saasomk4679 jeg seer min Hæl,

Dog er hunk4680 til og lever,

Det veed jeg gandske vel.

7.

Du hører Væjr og Vind,k4681

Kand aldrig dog befattek4682 med dit Sind,

Hvor fra den har sin Spring,k4683

Hvor hen den fark4684 omkring,

Hvork4685 vil du da begribe

GUds Himmel-skiulte Ting?k4686

8.

Er Jordens Elementk4687

Og dens Aarsagerk4688 dig sletk4689 u-bekient,

Hvad pønser du da paa,k4690

At vil den Kraft forstaa,k4691

Som HErrens Aand udvirkerk4692

I Hiertens skiulte Vraa?k4693

9.

GUds Rige komme maa,

Dog ikke saa, at hver Mand seer derpaa,k4694

GUds Søn som kom her ned

Veed om den Sag Beskeed,

Hvorfor hand ogsaa vidner

Om det hand haver seed.k4695

10.

Mand seer ey Verdens Lius,k4696

Før mand er fød og ført fra Mørkheds Huus,k4697

Saa seer ey nogen Mand

GUds hellig Lius og Land,k4698

Førend hand igienfødis

Fra sin u-reene Stand.k4699

11.

Mand Salighedsens Dagk4700

Ey sætte bør paa Tid og lang Fordrag,k4701

Jo før i Pagt med GUd,k4702

Jo før døer Klintenk4703 ud,

Jo før ogsaa forvissnerk4704

Den onde Mandsk4705 U-krud.k4706

12.

Saa kommer, kommerk4707 frem,

Oc henterk4708 Vand til hver en tørstigk4709 Lem,k4710

Her skienkis Aqvavit,k4711

Det kand I kiøbe frit,k4712

I faar det uden Penge,

Er det ey god Profit?

13.

GUDS Mand Ezechielk4713

Forklarer os den Handelk4714 meget vel,

Hand saae, hvork4715 der udbrødk4716

En Kilde klar og sødk4717

Fra Templets Dør mod Østen,

Som ud til Havet flød.

14.

Da det i Havet falt,k4718

Blev Vandet sundt,k4719 som før var slemtk4720 og salt;

De Fiske der i flødk4721

Den samme Lykke nød,

De bleve der i friske,

Og reddet fra sin Død.

15.

De Fiskere der stodk4722

Paa begge Sider runden omk4723 den Flod

Med Garnet vidt udstragt

De droge med ald Magt

En Hob u-tallig Fiske;k4724

Saa gik det med den Agt.k4725

16.

Guds Ord er Lifsens Vand,k4726

Som under Templets Dør udflød og rand,

Denk4727 flød af Jesu Mund

Og giorde Verden sund,

Vor Daab os alle samler

Med Gud i ny Forbund.k4728

17.

Saa mangt et Moders Barn

De geistlig Fisker'k4729 fanger i sit Garn,

Guds Kirke til Profit

I Verden bret og vidt,

Naar Folck paa HErrens Vegne

Fra Synden sigis qvit.k4730

18.

Her hosk4731 eragtisk4732 ock;k4733

Naar Barnet bæris frem til Funtens Stok,k4734

At det i Daaben faar

Det Siælen best anstaar,k4735

Jeg meener Troens Gave,k4736

Guds Aand det Værk formaar.k4737

19.

Ey nogen, nogen Mand

Foruden Troen HErren tækkis kand,k4738

Den tændis i de Smaa,

Dogk4739 vi det ey forstaa.

GUDS overvettisk4740 Naade

Det har behaget saa.

20.

Det siunis underligt,

At een Nyfød kand dogk4741 tilegnisk4742 sligt,

Ja slig Spee Børens Siæl,

Der ey kand vide vel

Fra Høyre Haand til Venstre

At giøre ret Forskiel.

21.

Hvad skal her svares til?

Gud under sine Gaver hvem hand vil,

Var hand de Smaa saa sød,k4743

At hand for JESU Dødk4744

Har dem til Himmerige

Udvalt før de blev fød?k4745

22.

Har Gud sin Aand indgydt

Sanct Hansk4746 endda i Moders Liv indknydt?k4747

Hvik4748 sigis ney da til,

At hand sin Hellig Ildk4749

De Smaa i Daabens Vande

Ey give kand og vill.k4750

23.

Merk det min Ven, og lær,

At u-fortrydeligk4751 Guds Gaver er,

Hand angred aldrig det,

At hand med fri Forsetk4752

Har den og den benaadet,k4753

Det er hans Friheds Rett.

24.

Men er der nogen til,

Som Troen sidenk4754 fra sig skille vill?

Hand skal udstødis bort

Fra HErrens Naades Port,k4755

Og regnis for en Hedning,k4756

Hvesk4757 Siæl er sletk4758 forgiort.k4759

25.

Hvo som sin Daabes Pagtk4760

Og Christendom frivillig har opsagt,k4761

Hand udelukkis skall

Fra Christne Lemmers Tall,k4762

Og stødis uden Naade

Til Pølens ævig qval.k4763

26.

GUD Fader, Søn og Aand,

Mod hvilke hand har brudt sin Æed og Baand,

Skal den forsoren Hundk4764

Foruden ald Miskundk4765

Paa Vredens Dagk4766 fordømme

Til Helvedes Afgrund.

27.

Afsigtenk4767 bliver saa:

Gakk4768 du Forbandet til den mørke Vraa,k4769

Fra Guds Ansigtek4770 bort,

Hvor du der fort og fortk4771

Ælendigk4772 skal undgielde

Det Onde du har giort.

28.

Dig hielper ingen Bøn,

Dig hielper hverken Gavek4773 eller Løn;k4774

Thi see, paa hvilken Stædk4775

At Træet falder ned,k4776

Der skal det ogsaa ligge,

Saa gaar det dig og med.k4777

[NATTVERDEN]

Alterens Sacramente

Forfattet i Trende Sanger.

k4778k4779k4780

Dend første Sang

k4781k4782k4783k4784

Om

Brødet, og dets Indstiftelsis Ord,

Saa liudende:

I den Nat, da Vor HErre JEsus Christus blev forraad, tog Hand Brød, etc.k4785

Siungis som:

Den signede Dag er os beteed, etc.k4786

1.

O JESU for din Alter-Fodk4787

Vi kommer her atk4788 knæle,

Og søge der en Helse-Bod

For vor' afmægtig Siæle;

5 Vi kommer paa dit Guddoms Ordk4789

Som Giester til dit Bryllups Bord,k4790

At spisisk4791 af dit Manna,k4792

Giv os en saligk4793 Smag derpaa,k4794

Atk4795 vi til Priis dig siunge maa

10 Et frydigtk4796 Hosianna!k4797

2.

Der til Valeetk4798 et Maaltid stodk4799

For dine Tolv anrættet,

Hvor du dit eget Kiød og Blod

Til Spisek4800 har indsættet;k4801

5 Den samme Natk4802 du blev forraad,k4803

Den samme Nat du Nadver aad

Med Judask4804 og de fleere;

Da Folket tænkte paa din Død,

Da tænkte du paa Himmel-Brødk4805

10 Og Viin dem at levere.

3.

Et Paaske-lam i gammel Skikk4806

Var given vore Fædre,

I Christi Tid den Skik forgik,

Hand stifftet indk4807 et bedre,

5 Det var hans eget Kiød og Blod,

Sligt Paaske-Lamk4808 var vel saa god,

Ja dyrer tusind gange,k4809

Hans Kiød i Brødet bæris frem,

Saa mættis hver en hungrig Lem,k4810

10 Var de end nok saa mange.k4811

4.

I Folk lyksaligk4812 skattisk4813 maa,

Som Christi Nadverk4814 smage,k4815

k4816At Eders Øye seer der paa,

Og eders Mund det tage.k4817

5 Hvor mange Kongerk4818 hierteligk4819

Dend levend' Dagk4820 forønskedt sigk4821

At de det skue kunde!

Hvor Hierte-gjerne vilde de

Sin JEsum her Personlig see,

10 Men nøedk4822 det ingenlunde.k4823

5.

Vi nyderk4824 det vor' Fædre før

Med stor Attraa begiæret,

Os aabnet er den Friheds Dør

I fordom lukt har været;k4825

5 Nu løber Folcketk4826 aabenbar,k4827

Til HErrens Bordk4828 i Par og Par,k4829

Det er en deylig Glæde!

En Synder, om bodfærdig,k4830 kand

I Sælskab hosk4831 sin Frelsermand

10 Til Diskk4832 og Dug fremtræde.

6.

Derk4833 Abrahamk4834 sin JESU Dagk4835

I Aanden fick at skue,

Hans Hiertek4836 blev med Velbehag

Opfyldt af ald Formue;k4837

5 Hvor meget meere sømmer sig,k4838

At jeg, O JEsu! glæder mig,

Naar jeg Dig selverk4839 smager?k4840

Den Mad skal mig bekomme vel

Og styrke baade Liv og Siælk4841

10 Mod mange Siugdoms Plager.

7.

Du gav i det velsignet Brødk4842

Dit eget Kiød at æde,

Og din' Discipler først indbød

Til Bords med Dig at træde,

5 Der efter gik Befalning ud,

At for enhver, som med sin GUD

I Naade vill samtykkek4843

Skal dette Bord strax staa bereed,k4844

Hver hungrig Lem maa glædis vedk4845

10 Og ønske sig til Lykke!

8.

Den gammelk4846 Adam Frugten aad,k4847

Men det bekom ham ilde,k4848

Hand giorde sig et stort U-raad,k4849

Og Paradiis forspilde;k4850

5 Den Anden Adamk4851 JEsus Christ

Opretted hvad som blev forliistk4852

Ved første Fald og Spise:k4853

Hand stifted ind en Siæle-Bod

I Brød Sit Kiød, i Viin Sit Blod,

10 Og strax fandt Folck en Lise.k4854

9.

Vel siuntis Eblet være guult

Og ønskeligt at skue,

Men Døden laa der under skiult,

Alt Kiødk4855 strax maatte grue;k4856

5 For den skyld gav vor Frelsermandk4857

Det Blod, som af ham Selv udrandk4858

Udi det Saark4859 at stryge;k4860

Saa blev hans Blod et Siæle-Bad,k4861

Saa blev hans Kiød et Læge-Bladk4862

10 For Synde-folkk4863 og Syge.

10.

En Qvinde kand sin Ære-Standk4864

Udraabek4865 skiøn og prægtig,k4866

Atk4867 hun har selv en Ægte-Mand,

Og er hans Legem mægtig;k4868

5 Høyt skatter jeg mig lykkelig,k4869

Atk4870 jeg, O JEsu! eyer digk4871

Een Ven til Venners Glæde.

Din Kiærlighed er mangefold,k4872

Du gavst Dig hen i Venne-voldk4873

10 Dit Kiød og Blod at æde.

11.

Nærværende jeg JESUMk4874 har

I Brød og synligk4875 Drue,k4876

Min Haand skinbarligk4877 derpaa târ,

Mit Øye kand det skue;

5 Min JEsus er mig gandske nær,

Saa nær, at jeg ham selverk4878 bærk4879

Fornøjet i mit Hierte.

Vil ey fornuften saadant troe,

Da lad det Asenk4880 kon beroe,k4881

10 Hunk4882 giør mig ingen Smerte.

12.

Jeg troer, at jeg i Kalkk4883 og Diskk4884

Hans Blod og Legem nyder,k4885

At jeg i Hiertet bliver frisk,

Naar hand sig selv frembyder.

5 Vill en Calviink4886 staa der imod?

Min Tro staar derfor lige god,

Hvad skiøtter jegk4887 hans Grille?k4888

Giv hannem kon det bare Brød,

Giv mig i Brødet JEsu Kiød,

10 Saa faar enhver sin Ville.

13.

Er Sacramentet hannemk4889 nokk4890

Atk4891 laane GUD en Tanke,k4892

Da vil jeg Mund og Hiertet okk4893

Med alle Lemmer sanke,k4894

5 Og sige saa: Kom! JESU,k4895 kom!

I dette Hierte-sted og Romk4896

Vill jeg dig Bolig lave,

Her staar jeg dig forærende,k4897

Her staar du mig nærværende,

10 Dit Huus i mig at have.k4898

14.

Du siger selv om Brødet saa:

See, tager det og æder,k4899

Det er mit Legem I skal faa

I, som til Bordetk4900 træder,

5 De Ord jeg ey forandre vil,

Jeg holderk4901 dem, mens jeg er til

I sin enfoldigk4902 Meening;

Hvad Gud har sagt, det bør at staa,k4903

Og Sacramentet bliver saa

10 En Kiøds og Brøds Foreening.

15.

Jeg ikke det forvendek4904 tør

Hvad Gud for Got har fundet,

Og Mennisken ey skille børk4905

Hvad Gud har sammenbundet;

5 Nu siger HErrens Ordk4906 og Mund,k4907

At Brød er Christi Kiøds samfund;

Der ved maa det og blive,

Ey tagis fra, ey leggis til,

Jeg Guds Befaling gierne vil

10 Mig lydig undergive.

16.

Jeg veed, det er umuelig,

At HErren liuvek4908 skulde,

Udi Hans Mund var aldrig Svig,k4909

Hans Ord staar mig for fulde;k4910

5 Paa samme Guds Tilsagn og Ord

Gaar jeg til HErrens Hellig Bord

I JESU Navn at træde,

Og takke Gud ret hiertelig,

At hand saa værdig holder mig

10 At jeg hans Kiød maak4911 æde.

17.

Den Dag duk4912 var Zachæi Giest,k4913

Det blev hans Huus til Ære;

Jeg troer, du mig saa naadig est,k4914

At du min Giest vil være,

5 At du samtykker Huus hos mig,k4915

Alt hvad jeg eyer skal jeg dig

Til Tienistk4916 færdig have,

En knælend' Fod, en foldet Haand,

En sukkend' Mund, en knuset Aandk4917

10 Det er min Skienkk4918 og Gave.

18.

En Daarek4919 spør af sin Forstand

Om Alters Sacramente,

Hvork4920 Christus der indkommek4921 kand?

Vill derpaa Svar forvente,

5 Jeg svarer dig: Gud har sin Vey

Paa mange Stæder, hvor atk4922 ey

Du vide kand til Prikke.k4923

Hvad sagde Jacob Patriarck?k4924

Gud er i denne Stæd og Marck,k4925

10 Dog vidste jeg det ikke.

19.

Da Guds Discipler samled vaar

Forinden lukte Dørre,k4926

Guds Søn iblant dem synlig staar,

Men Kiære, Jeg maa spørre:

5 Hvor kom hand ind at findis der

Forindenk4927 Laask4928 og Lukkelser?k4929

Kandst du det Sprogk4930 forklare?

Est du saa viis, da sig mig det,

Saa skal jeg dig Guds Løndomk4931 ret

10 Omsiderk4932 aabenbare.

20.

Den samme Krop atk4933 JEsus fik,

Da ham hans Moder avled,k4934

Den samme, som med Hug og Stik

Paa Korsets Træ blev nagled,

5 Det samme, ja det samme Kiød

Uddeelis skal til mig i Brød,

Det veed jeg fast til Prikke;k4935

Men Maaden, hvordan saadant skeer

Og den Foreeningk4936 sig beteerk4937

10 Veed jeg aldeelis ikke.

21.

Men om jeg ikke kand forstaa

Guds Veyk4938 og skiulte Maade,

Jeg tviler dog der intet paa,

Men lader HERren raade.

5 En simpel Giest har og et Rom

I HErrens Huus og Helligdom,

Min JEsus mig der møder,

Om jeg ey lige veed Hans Vey?

Hand dog mig arme Synder ey

10 Bort fra sit Bord udstøder.k4939

22.

Lad den Vellystens Lækrek4940 Slegtk4941

Sig dyre Rætter kiøbe,

Lad dem for Lengsel afk4942 Confectk4943

Til Apotecketk4944 løbe;

5 Lad dem der stoppe Tarm og Buug,

Jeg søger til den Disk og Duugk4945

Min JEsus for mig breder,k4946

Jeg bedre er med ham tilfreds,

End om jeg eyed Jordens Kredsk4947

10 Med alle Land og Stæder.k4948

23.

Alt hvadk4949 i Luften, Land og Vand

Sig rører og beveger,

Det haver Gud sat for vor Tand,k4950

Mand kaagerk4951 det og steger;

5 Gud skaffet har til vor Stabbuurn8k4952

Det største med det mindste Diur,

Samt Frugt paa grønne Grene;

Men gaar vor Siæl en Hunger paa?k4953

Da maa du JESUk4954 færdig staa

10 Til Spiisek4955 selv alleene.

24.

Det er den eene Rættk4956 og Mad

Vor Siæl sig ved kand mætte,

Naar andre lader Fad hos Fadk4957

Paa fulde Bord fremsætte.

5 Hunk4958 trivis ogsaa vel deraf,k4959

Om mand ald Verden hende gav,

Hun blev ey saa fornøyet.

Hun siger: JESUS er mig sød,k4960

Om Hand kun i det bare Brødk4961

10 Mig stillis fremk4962 for Øyet.

25.

Det gaar hermed paa samme Skik,k4963

Som det i fordom Dagek4964

Med Daniel Prophetenk4965 gik,

Hand intet vilde smagek4966

5 Af det, som kom fra Kongens Disk,k4967

Hand fant sig vel saa karskk4968 og frisk

Af Moos i Vand beblandet;k4969

Saa tykkis og en hungrig Siæl,

At hun med JESUk4970 nøyesk4971 vel,

10 Og ey med noget andet.

26.

En høyerk4972 Skat ey ønskis kand

Af aldt det mand kand have,

End at vor egen Frelsermandk4973

Os givis til en Gave!k4974

5 Hand siger saa den Himmel-Ven:k4975

Det er mit Legem,k4976 tag det hen,

Jeg vil jerk4977 det forære,

Vi faaer Ham vist saasom hand er,k4978

Vi faaer ham efter vor Begiær,

10 Hvork4979 kand det høyerk4980 være?

27.

Vi kand Ham ikke nærmer gaa,

Mand gaar det paa det næste,k4981

Hand giver hvad hand kand formaa,

Det meste med det beste.

5 Har hand sit Legem ikke spart,

Som var saa hellig, dyrtk4982 og rart,k4983

Hand ey det andetk4984 sparer.

Er os forundt den beste Deel?

Det mindrek4985 baade halv og heel

10 Hand vel til os bevarer.

28.

Bærk4986 hand Omsorg for voresk4987 Siæl,

At den skal intet fattis?k4988

Vor Krop hand og forsørger vel;

Thi hvad kand Kroppen skattisk4989

5 Mod Siælen, som er kiøbt saa dyrt?

For hvisk4990 skyld JEsus selv er myrt,k4991

Vi tør ey ved at spørge:k4992

Hvork4993 skal vi Mad og Dricke faae?

Og Klæder os at drage paa?k4994

10 Lad Gud for saadant sørge.

29.

Et Hiertens Ord jeg seer at staa

I Texten blant de Stæder,k4995

Hvor atk4996 vor HErre siger saa:

Det givis hen for eder;k4997

5 Det Ord,k4998 for Eder, kræver udk4999

Et Hierte, som fortroerk5000 sin Gud,

Det Ord er Sømk5001 og Spiger,

Som nagler alle Hierter fast,

Atk5002 ingen Synder blîr forkast,k5003

10 Der efter HErren Skriger.k5004

30.

For Eder, Eder een og hver

Leed JESUSk5005 Saar og Vunder,k5006

For Eder, ja for hver i sær,

Her tagis ingen under.k5007

5 Saa mange, som vil komme frem,

Guds Søn forsmaark5008 ey nogen Lem,k5009

Som Hannem vil opleede.k5010

Hos GUD er stor Forladelse,k5011

Og saa forsamlis Troendek5012

10 Paa Jorden er adspredde.k5013

31.

Til alt Folk under Himmelen

Guds Kaarses Kraftk5014 sig strækker,

Saa vit som Veyen ligger hen,

Og Landene de rækker.

5 Her er en fri Tilgang til Gud,

Vor HErris JEsu blodig Huud

Har aabnet os de Dørre,

Tag du ved Troen ham i Favn,k5015

Saa skal Pardoonk5016 i JEsu Navn

10 Udraabis for dit Øre.k5017

32.

I Christne Folk, ôk5018 kommerk5019 nu,

Og hielperk5020 os at siunge!

At komme JESU Død ihu

Med hellig Mund og Tunge.k5021

5 Tak, Tak! ô søde JEsu Christ!

Tak for alt Got os er bevist!k5022

Tak for din Død og Pine!

Tak for du vark5023 saa tryg en Ven,

At du dig selv har givet hen

10 For mig og alle Mine!

33.

Priisk5024 være dig for hver en gang

Du spisetk5025 har vor' Siæle!

Lov være dig, som hialp af Trang,k5026

Da Synden vild' os qvæle!

5 Gud Fader Selv af Himmerigk5027

Til ævig Tid velsigner dig,

Som drog den tunge Byrde,

At du din Fader lydig vaar,k5028

Og løstek5029 de fortabte Faark5030

10 Fra dem os vilde myrde!

34.

Dit Minde skal, ô Jesu! staa

Uglemt i Sind og Tanker,

Mensk5031 Brød af Agrerk5032 er at faae,

Og Druer groer paa Ranker,

5 Og hvork5033 der brydis hellig brød,

Da skal forkyndis HErrens Død

Blant unge Folck og gamle,

Indtil du siunlig kommer frem

I Skyenk5034 os at hente Hiem,k5035

10 Og i dit Rige samle.

Den Anden Sang

k5036k5037

Om

Viinen og dends Indstiftelsis Ord: etc.

Ligesaa tog hand og Kalken etc.k5038

Siungis under sin egen Melodie.k5039

1.

Blant de Guds Velsignelser,

Os HErren med betænkkerk5040

Ingenlundk5041 det ringestk5042 er,

At hand for os indskienkkerk5043

5 I Kalkenk5044 JEsu Rosens Blodk5045

Fremsat i Perset Drue,k5046

Atk5047 bruges til en Siæle-Bodk5048

Mod Sorgensk5049 Ild og Lue.k5050

2.

Textenk5051 siger: JEsus tog

Den signetk5052 Kalck i Hænde,

Derk5053 den Aften Stund paadrog,k5054

Og Nadveren fik Ende,

5 Hand tacket Gud og Kalken gav

Til dem ved Bordet sade,k5055

Hand sagde: drikker nu her af,k5056

Det er jer til stor Bade.k5057

3.

Drikker alle, drikkerk5058 frit,k5059

Det er mit Blod her skienkis,k5060

Hvor I fark5061 i Verden vit,k5062

Da skal min Død betænkis,k5063

5 Det er mit Blod, som øsis du

For Eders mange Synder,

Hermed jeg mellem Jer og Gud

Nyt Testamentk5064 begynder.

4.

Kiære Siæl, betænk dog nu

Hvor sødk5065 din JESUS smager,

Tænk, hvad Lengsel og Omhu

Hand for din Frelse drager;k5066

5 Sit eget Blod Hand byder frem,

Din Tørst dermed at slukke,k5067

Hand frelser dig og alle dem,

Der om Forløssningk5068 sukke.

5.

Fordom tidk5069 opoffretk5070 mand

Et Blod af Lam og Vædre;k5071

Men det Blod paa Kaarset randk5072

Det frugtetk5073 meget bedre:

5 Det Blod fik baade Maal og Mund,k5074

Og lod ey afk5075 at skrige,k5076

Før HErren rørtis til Miskundk5077

Og maatte Fred tilsige.k5078

6.

Abels Blodk5079 udgav et Raab,

Det stak som Syyl og Snerte,k5080

Cain tabte Mod og Haab,

Gik med fortvilet Hierte;k5081

5 Men Jesu Blod et Mæle gav

Paa meget bedre Maade:

Det eene skreg om Hævn og Grav,

Det andet skreeg om Naade.

7.

Detk5082 er Herrens Pagtis Blod,k5083

Den Pagt bør ingen bryde,

Det er Herrens Naade-Flod,

Den Flod maa stedsek5084 flyde.

5 Det er hans sidste Testament,k5085

Mand bør det ey forvende,k5086

Det er en Guds Bogstav og Prent,k5087

Som staar til Verdens Ende.k5088

8.

Er det dogk5089 en Mand tillat

Den Myndighed at have,

Naar hans Testamentk5090 er sat,

Og hand er lagt i Grave,k5091

5 At ingen af hans Arvinger

Forandre tør en Prikke,k5092

Men Effterkommer' een og hver

Skal sig derefter skikke.

9.

Skal da HErrens egen Søn

Ey have Magt at fordre

Af det syndig Adams Kiøn,k5093

At de hans Skickk5094 og Ordre,

5 Som hand dem self har stiftet indk5095

Aldeelis efterlever,

Og ey som deris eget Sindk5096

I Galskab sammen væver?

10.

Nogle sletk5097 borttage vil

Guds Blodk5098 af Kalk og Skaaler,k5099

Nogle legger meere til

End Sacramentet taaler;k5100

5 Eendeel indmuure vil hans Kropk5101

Og staar paa denne Lære,

At Christus foor til Himmels op,

Kand derfor her ey være?

11.

Nogle spør: hvork5102 kand det skee,

Mand HErrens Blod kand drikke?k5103

Øyet kand det ikke see,

Og Haanden føler ikke?

5 Saa vil Fornuften raade fork5104

Og Maaden foreskrive,k5105

Men hvordan det i Lengden gaar

Vill Tiden dig vell give.k5106

12.

Salig est du Mand der troer!

Det Øyet ey kand sigte!k5107

Du paa Guds Tilsagnk5108 beroer,k5109

Thi Troen bør ey svigte.

5 See! Gud jo Busken brende lod,k5110

Den kund' dog ey forbrendis,

Saak5111 drikkis altiid JEsu Blod,

Og kand dog aldrig endis.k5112

13.

Tykkis dig,k5113 at Vinen ey

Med JEsu Blod beqvemmer?k5114

Vill Fornuften sige ney,

At sligt ey sammenstemmer?

5 Da tænk, at HErrens egen Mundk5115

Har self den Skaalk5116 paabøden,k5117

Hans Ord staar fast som Muur og Grund,

Jeg troer dem indtil Døden.

14.

Staar dog den Foreening fast

Imellem Mand og Qvinde,

Naar Guds Baand paa dem er kast,k5118

At de sig sletk5119 forbinde?k5120

5 Et Hierte, Siæl, et Liv, en Aand,

Et Kiødk5121 de To skal være;

Hvi skal da HErrens Pagt og Baandk5122

Ey nydek5123 samme Ære?

15.

Dersom Tre Personerk5124 kand

Ret sigis Etk5125 at være?

Dersom Aand og Blod og Vandk5126

Til Et i Skriften ere?

5 Kand To Naturerk5127 meget vel

I en Person foreenis?

Da troer jeg og med Ret og Skell,

At Blod i Viin forleenis.k5128

16.

Naar atk5129 Gud forsikrek5130 vil

Sin Himmel-høye Gaver,k5131

Bruger hand der offte tilk5132

De Ting, som Jorden haver.

5 Hand ofte det u-siunligk5133 saak5134

Ved siunlig Ting vill viise,

Naar Øyet fatter Siun derpaa,k5135

Da fatter Hiertet Liise.k5136

17.

Gedeonk5137 bekom et Skind,

Det fick hand til et Merke,

Samsonk5138 fik et Asen-Kind,

Den modig Hælt og sterke.

5 De Stierner paa det Firmament

Og Støvk5139 paa Jordens Klode

Blev Jacob til Forsikring sendt,

Atk5140 hand Guds Løfter trodde.

18.

Moses fick en Stavk5141 af Gud,

Og Noah Skyens Bue,k5142

Abraham en skaaren Hud,k5143

Guds Pagt i dem at skue;

5 Saa skuer jeg min Jesum vistk5144

Med mit det Troens Øyek5145

I den udperset Drue-Qvist,k5146

Og lader mig saa nøye.

19.

Øyet Viinen for sig har,

Og Munden smager Saften,

Øret Ordetk5147 i sig tar

Og Hiertet sanderk5148 Kraften;

5 See, saa faar hver en Lemk5149 for sig

Her noget at bestille.k5150

Hvork5151 kand jeg, Jesu, tacke dig

For ald din gode Villje?

20.

Kand nu Vinen glæde mig?

Hvad maa da JEsus giøre?

Ja, jeg glædis visselig,k5152

Naar jeg det Ord faaer høre:

5 Kom hid! ô høybeklemtek5153 Siæl,

Hvis Øyne staar i Vædske!k5154

Jeg vill dig Vederqvægek5155 vell,

Og ald din Sorrig ledske.k5156

21.

Hvad du brød,k5157 har jeg betalt,k5158

Jeg maatte det clarere,k5159

Det ey Guld og Penge galt,k5160

Men det som var langt mere,

5 Det galt mit Liv og varme Blod,

Mig sad i Hiertet inde;k5161

Saa tag den Kalk jeg efterlod

Og drik der i mit Minde.k5162

22.

Drik den ud, og tænk paa mig,

Tænk paa Langfredags Smerte;

Den jeg taaligk5163 leed for dig,

Lad det gaa dig til Hierte!

5 Tænk paa den sidste Drik jeg drak,

Da de mig Galde skienkte,k5164

Tænk, hvor de Spiudet i mig stak,k5165

De Livet af mig trengte.k5166

23.

Tænk hvor de til Golgatha

Paa Røver-viisk5167 mig slæber,

Een gaar til, een anden fra,k5168

Men mig de slaar og dræber;

5 Jeg blev den Mand i Sticken stod,k5169

Forfult af bidske Hunde,k5170

Mig baade Gud og Folk forloed,k5171

Jeg ey undløbek5172 kunde.

24.

Tænk, hvor hart Guds Vrede mig

For din Skyld efterstrævet,

Da jeg skreeg det store Skriig,k5173

Atk5174 Jorden der ved bævet;k5175

5 Ja, saadant Skriig, at Steene brast

Og Muure tog at rævne;

Det kom aldt for din Synd og Last,k5176

Gud vilde paa mig hævne.k5177

25.

Jeg for ald min Pine nu

Om dette kun anmoder,

At du komme vill ihu

Mig din u-skyldig Broder!k5178

5 Og naar du sætter Kalk for Mund,

Da tænk, det er hans Skaale,k5179

Somk5180 for din skyld den onde Stund

Paa Korset maatte taale.

26.

Naar atk5181 nu vor HErres Død

Beviisisk5182 saadan Ære?

Om din Synd, som Blod er rød

Og sort som Beeg og Tierre,

5 Er den mangfoldig, saasom Sand,

Og tung, som heele Fielde,

Ved Troen hunk5183 dog intet kand

Mod HErrens Naadek5184 giælde.

27.

Christi Døds Fortieniste

Tilbringerk5185 megen Baade,k5186

Syndernis Forladelse,

Retfærdighed og Naade,k5187

5 Indvortis Glæde, Fryd og Fred

Ved JEsum staar tilreede,k5188

Og alt det Gode, nogen veed

Af Gud at kunde bede.

28.

Men hvis du saa daarlig est,

At du, det GUD afvende!k5189

Saasom en u-værdig Giest

Til HErrens Bord vil rende,k5190

5 Og holder Testamentetsk5191 Blod

Almindeligt at være,

Da trædis JESUS under Fod,

Og skeer en stor Vanære.

29.

Hvok5192 paa Christi Blod og Kiød

Ey veed Forskel at bruge,

Men som andet Viin og Brød

Det agter at opsluge?k5193

5 Hand fører sig selv Dommen paa,k5194

Og Satans Kalk inddrikker,k5195

Ja kommer i sin Sag at staa,

Som bunden Hund i Strikker.k5196

30.

Var dig,k5197 at du bliver ey

Som Judas, en Forræder,k5198

Og omsider gaar den Vey,

Naar du fra Verden træder,

5 Som Judas gik, der hengte sig,

Og stod sin egen Fare.k5199

O Gud! bevare dig og mig!

O Gud os vell bevare!

Den Tredie Sang

k5200k5201k5202k5203

Om

Een værdig Prøvelsek5204 og Tilberedelsek5205 for dem,

som agter at gaae til Alterens Sacramente.

1 Cor. 11, v. 26, 27, 28, 29.k5206

Under samme Melodie, som den nest foregaaende.k5207k5208

1.

Det er HErrens Bud og Ord,

At hver skal Prøve giøre,k5209

Naar hand gaar til HErrens Bord,

Om hand har inden Døre

5 Een rigtig Troe; thi, siger hand:

Hvo som u-værdig æder,

Hand æder sig Dom, Straff oc Band,k5210

Og hen til Pølenk5211 træder.

2.

Hver sig derfor prøvek5212 vell,

Sit Liv og Levnet grandske,

Gribe sig i Barmk5213 og Siæl,

Og see, hvor heel og gandske

5 Hand u-reen og besmittet erk5214

For Gud, der Reenhedk5215 kræver,

For Gud, som ingen U-reen seer,k5216

Der Hellighed modstræver.

3.

Grandskerk5217 Tanker, Ord og Daad,

Forsæt og Villie nøye,

Holderk5218 saa Guds Ord og Raad

Som Speyelk5219 for jers Øye,

5 Seer,k5220 hvor I titk5221 har fremmedk5222 det,

Som Gud forbudet haver,

Og tvert imod forladet slet

Guds Bud i sin Bogstaver.k5223

4.

Seer,k5224 hvor fuld en Lydighed

Guds Lov mon af Jer æske,k5225

Men hvor svag og u-bereed

Foruden Saft og Væskek5226

5 I selv er at fuldkommek5227 saa

Guds Lov, som den befaler;

Dends Trusler da for Dørren staa,

Med Torden-skraldk5228 den taler:

5.

Dommen og Forbandelsen

Skal med ald ævig Piinek5229

Følge Overtrædelsen,

Ok5230 Døds Bogstav og Line!k5231

5 O Frygt og Bævelsek5232 og Sorg!

Hvor er her Raad at finde?

Jo, her er Raad, her er en Borg,k5233

Hvor Trøsten ligger inde.

6.

JEsus er vor Frelsermand,k5234

Som har sit Folk forløset,k5235

I det hamk5236 GUds vredes Brandk5237

Vor Strafk5238 blev overøsed,k5239

5 For osk5240 Forbandelsek5241 hand blev,

Paa detk5242 hand vilde tage

Forbandelsen, som Loven drev

Paa os, og den Bortjage.

7.

Saaerk5243 og knusetk5244 blev vor Ven,

Paa detk5245 vi lægisk5246 skulde,

Synd og Død har hand lagt hen,k5247

Saa vi har Fred tilfulde;

5 Men det er ikke dermed sagt,

At vi skall Freden eye,

Om Vi ey selv af gandske Magtk5248

Gaaer fluxk5249 paa Troens Veye.

8.

Thi ved Troen i sit Blodk5250

Er Christus for os bleven

Naadestool,k5251 paa denne fodk5252

Blir vi Rætfærdig skreven,k5253

5 Og da faaer vi først Fred med Gud,

O Tro,k5254 du HErrens Gave!k5255

Du ædle Træ,k5256 som ey døer ud,

Men grønnis i vor Have.

9.

Du giør, at en Synder tør

Ey i sit eget Klædek5257

Komme frem, men sig afføerk5258

Og eenek5259 vil fremtræde

5 Beklædk5260 med Christi Lydighed,

Ey i Sin egenk5261 funden;

Men udi hans Retfærdighed

Ved Troenk5262 sig tilbunden.

10.

JEsum fatter duk5263 med Haand,k5264

Hans Siæles angst og møye,k5265

Blod og Død og Haarde Baand,k5266

Og os tilleignerk5267 nøye,k5268

5 Alt hvad Guds Søn fortienetk5269 har

Du Synderen tilsiger,k5270

Saa den, som før fortabet var,

Til Livetsk5271 Tanker stiger.

11.

Udi fuld Tillid handk5272 troerk5273

Forladelse og Naade,

Og at JEsus i sigk5274 boer

Med ald sin Himmel-Baade,k5275

5 Saa handk5276 Retfærdighed i hamk5277

Og Hellighed besider

Een Arvingk5278 til den ævig Bramk5279

Hvor til Guds Børenk5280 skrider.

12.

Saa gaar handk5281 til Herrens Bord,

Der pant og Seglk5282 at nyde,k5283

Æder der, paa Herrens Ord,

Det Christus vil ham byde,

5 Hans eget Kiød og Blod til Pant,

Atk5284 hand nu Gud behager,

Guds levend' Lem,k5285 saa vist og sandt,

Som hand den Spiisek5286 Smager;k5287

13.

Spør du nu, hvork5288 skal jeg faae

Den Troe, som Gud behager,

Jeg, som intet kand formaak5289

I Aandelige Sager,

5 Ja jeg, som af Naturen kand

Ey andet end modstride,k5290

Hvisk5291 Sands mod Gud,k5292 samt ald Forstandk5293

Er Fiendskabk5294 at viide?k5295

14.

Hvork5296 skall jeg befindek5297 det,

At jeg har Troens Gave?k5298

Og at hunk5299 den artk5300 har ret,k5301

Som levend' Troe bør have?

5 O kiere Siæl! betænk og agt,k5302

At det er HErrens Finger,k5303

Ved hvilken Troen blir opvagt;

Thi naar Guds Klokkek5304 ringer,

15.

Naar atk5305 GUds Ord høres smugt,k5306

Arbeider GUd og Virker,

Ret somk5307 Regnenk5308 bringer Frugt,k5309

Saa laverk5310 GUd og lirker

5 Med voris Siæl, og tager bort

Naturens Striid med Læmpe,k5311

Hand fører os og drager fort,k5312

At vi kand Synden dempe.k5313

16.

Sinds Fornuftk5314 opliusis først,

Derhosk5315 blir Villien bøyet,

Og fra Syndsensk5316 bryndigk5317 Tørst

Til GUds Ords Lyst henføyet,k5318

5 Saa givis Magtk5319 for Christi Skyld,

Atk5320 troe paa ham, og sone

Ved denne Troe vor Synde-Byld;k5321

O liflig Klang og Tone!k5322

17.

Naar du saa blir ført og ført,k5323

Og af GUds Aand bevæget?

Naar du af GUds Aand blir rørt

Ogsaak5324 til Liv opqvægit?k5325

5 Da finderk5326 du vel, kiære Siæl,

Om du dit Liv annammer,k5327

Om du GUds Kraft beholder vell,

Hvor af at Troen stammer;

18.

GUds Apostelk5328 siger saa:

At vi kand visseligek5329

Prøve os,k5330 saafremt vi staa

I Troen duelige;k5331

5 Vi prøver osk5332 ved HErrens Aand,

Som med vor Aand stadfæster,

Og vidner:k5333 See derk5334 er min Haand,

At I er Værdig Gjæster.

19.

Ved den Aand vi prøve giør,k5335

Om vi har det som hænger,k5336

Og til Troen altid hørk5337

Som Dørren paa sin Gienger:

5 Een inderlig fortrydelsek5338

For vor begangne Laster,k5339

I det Vi os med Ruelsek5340

For Voresk5341 Gud nedkaster.k5342

20.

Angrer,k5343 at vi haver ham

Saa god og mild en Fader

Tit fortørnet,k5344 Spot og Skam

Er vork5345 Ansigtes Lader;k5346

5 En sønderknuset bævend' Aandk5347

Ved Lovens haarde Hammerk5348

Skal offris GUD, hans vældig Haandk5349

Opvækker Sorg og Jammer.

21.

Men ey Trældoms Sorg og Frygt,k5350

For Straffen kunsk5351 at grue,k5352

At mand i fortviil henryktk5353

Fark5354 hen til ævig Lue;k5355

5 Ney; Vi som Børenk5356 frygte maa,

Og raabe: Kiære Fader!

Tag os til Gunst, lad Vreden gaa,k5357

Atk5358 os vor Brækk5359 ey skader.

22.

Deel O Gud! din Naade ud

Til Børn, som for dig ligger,

Giør os Børen,k5360 kiære Gud,

Vi Børne-Rættenk5361 tiggerk5362

5 I Troen udi Jesu Navn,

Der i vi os vil øve,k5363

Og holde denk5364 vor Siæle-Gavn,

Og den alvorlig prøve:k5365

23.

Det er Glæde,k5366 at vi veed,

At Skylden er betaletk5367

Ved hans Døds fuldkommenhed,k5368

Saa Sagen er aftalit,k5369

5 Ved Christi Guddoms Kraftk5370 saa sterk

I vor Natuur udviiset,

Fuldkommetk5371 blev vor Løsnings Værk,k5372

Og Gud i Ham er priset.k5373

24.

Dette føderk5374 fast Tillid,

At Vi i Troen tænker,

At vor Gud nu er os blidk5375

Og os for Sønnenk5376 skienker

5 Hvad Livet og Gudfrygtighed

Tilhører og frembringer,k5377

Dermed til Himmel-salighed

I Haabet vi os svinger;k5378

25.

Agterk5379 dernest jers Forsæt,k5380

Naar I Guds Nadver æder,

Om detk5381 er for HErren ræt,

Saa at I ikke træder

5 Meer hen paa Synders slibrigk5382 Vey,

Og Spotters Sælskabk5383 føre;k5384

Men sletk5385 forlader Ondskabs Reyk5386

Og lærer Got at giøre;

26.

Atk5387 I god Samvittighed

I Troen kand beholde,

Være skal Jers Fliid og Sveed,k5388

Det kand Guds Kraftk5389 forvolde,

5 Naar I ved ivrig Bøn og Raabk5390

Ham stedsek5391 derom beeder;

Thi Bønnen udi stadig Haabk5392

Guds Hielp ned til os leeder,

27.

Og ved den skal vi fra Synd

Hentraade,k5393 naar vi nævner

JEsum; thi i Ondskabs Dyndk5394

GUd liggend' Hykler hævner.k5395

5 Foruden gode Gierningerk5396

Er Troen død og borte,

Men hvor somk5397 Troen rigtig er,

Der kand ey disse skorte.k5398

28.

Troen er som Moderen,

Der stedsek5399 Børenk5400 føder,

Hvor nu Podernek5401 er hen?

Der er ey Troens Rødder;

5 Derfor skal vi af Frugten seek5402

Og stræbe os at fæstek5403

I Kaldet og Udvælgelse,k5404

Som sat er os til beste.

29.

Men om GUds Barn finder ey

Slig Tro i faste Tankek5405

Og Forsæt til HErrens Vey,k5406

Men sindet flux at vankek5407

5 I Frygt, i Bævelsek5408 og Striid

Atk5409 hand er ikke Værdig,k5410

Da tænk, O kiære Siel, med fliidk5411

At Gud er stedsek5412 færdig.

30.

Hand er færdigk5413 og bered

Een Synder Gunst at sende,

Naade og Barmhiertighed

Er hos ham uden Ende,

5 Een Synder, som giør ikke Bod,

Guds Had og Straf skal spørre;k5414

Men dennemk5415 er hand hierte-god,

Som Bod og Anger giøre;

31.

Nu har I ey Had mod Gud,

Men heller Lyst og Lengsel,

Dog Jers Synd mod HErrens Bud

Aarsagerk5416 Sorg og Trengsel,

5 See, det er Troens Virkninger,

Der af kand I den finde;

Thi hvor somk5417 Bod og Ruelsk5418 er,

Der er og Troen inde.

32.

Lyst til GUd er HErrens Verk,

Som Strid mod Synden vækker,

Skiønt atk5419 Villien ey er stærk

For Kiødets skyld, som strækker

5 Sin syndig Kræfter altid ud;

Thi Aanden den er villig,k5420

Men Kiødet svagt, O syndig Brudk5421

Strid udi Aanden billig.k5422

33.

Denne Tanke, at du est

U-værdig,k5423 skall ey hindre

Dig at være HErrens Giest,

Lad Eder det erindre,k5424

5 At Christus ey det rygend' Hørk5425

Udslukker, eller knuser

Det svage eller brudne Rør,

Hand ingen overfuser;k5426

34.

Troen liden er og svag,

Derfore skall mand søge

Til Troens Giver, beed ham, tag

Min Vantroe bort,k5427 og øge

5 Min Troe, saa jeg ret værdigk5428 kand

din hellig Nadver æde,

Og derved som en stadigk5429 Mand

I Hellighedk5430 fremtræde.

35.

Sunde Folk ey nødig har

Till Lægen hen at løbe,

Men de, som er Svagheds Kark5431

Og finderk5432 Sorgens Svøbe;

5 I, som arbeyder,k5433 kommerk5434 her

Og Vederqvægels' tager!k5435

I Christi Kiød og Blod saa nær,k5436

At I det selverk5437 smager.k5438

36.

Naar I æder Christi Kiød,

Da tænk; det er det samme,

Som for jer leed Hug og Stød,k5439

Til Døden at annamme,k5440

5 Saa vistk5441 som dette Legem bar

Ald Verdens Syndk5442 og Sonit,k5443

Saa vist, jeg nu Forladels' har,

Fra Syndsensk5444 Skyld forskonet.

37.

Og ved Blodets Drikkelse:k5445

Saa sandt at det er rundenk5446

Til min Synds Forladelse,k5447

Og givis nuk5448 i Munden,

5 Saa sandt er mig min Skyld forladt,

Ved Ven jeg Ven er bleven,k5449

Jeg Salighed i Haab har fatk5450

Og i mit Hierte skreven.k5451

38.

See saa er det gavnlig Skiællk5452

At prøve Sigk5453 og være

Værdig Giest,k5454 vor siuge Siælk5455

Faar derved saadan Ære,

5 At JEsus som før eenitk5456 var,

Sig nærmer til den eener,k5457

Hand denk5458 udi sin' Armer tar

Og Trøst og Kraft forleener.k5459

39.

Hand giør os en Aand med sigk5460

I Hellighed og Villie

GUd at tienne stadelig,k5461

Saa indtet kand os skilje;k5462

5 Ja kort,k5463 ved denne spisesk5464 Magt

Vi ingen Død skal grue,k5465

Men ved vor JEsu Kraft opvagtk5466

Vor Frelser ævig skue.

40.

GUd os ved din Aand bered,k5467

Din Nadver saa at tage,

At vor' Siæle kand derved,

Din sødek5468 godhed smage!k5469

5 Og vi din Gjæsterk5470 være saa,

At vi kand til dig stige,k5471

Og med dig Nadver holde maak5472

Udi dit Himmel-Rige!

[HUSTAVLEN]

Huus-Tavlen

Forfattet i tolv Sange,

k5473k5474k5475k5476k5477

Den Første Sang

k5478

Om

Biscopers,k5479 Sogne-Præsters og Læreres

Embedk5480 og Levned,k5481 etc.k5482k5483

Siungis som:

Hvor elskelig siunis din boliges Stæd,k5484

1.

Det bør sig en Biscopk5485 i geistlige Stand

U-straffelig Levned at føre,

Hans Ægteskab ærlig,k5486 een Hustruis Mand,k5487

Ey fremmede Qvinderk5488 at røre,k5489

Ey holde sit Huusk5490 i suus eller duus,k5491

Ey noget u-sømmeligt giøre.

2.

Adstadig i Sæder, Gebærderk5492 og Ord,

Alvorlig i Mundk5493 og i tale,

For alle Veyfarend'k5494 at breedek5495 sit Bord,

Og fattige Lemmerk5496 husvale,k5497

At være GUds Tolk, at lære GUds Folk,k5498

Og øvek5499 det GUd monk5500 befale.

3.

Hand skal, som den præstelig Ordenk5501 anstaark5502

Saa leve, som hand monne lære,k5503

Betænkende,k5504 hand som en Hyrdek5505 for Faar

Guds egen Huusholderk5506 skal være;

Skye Fyldenk5507 og Drik og anden U-skik,

Ey nogen slem Baadek5508 begiære.

4.

Men hvad ham tilfalder af timelig Godsk5509

Med Billighedk5510 skal hand det bruge,

Ey suen,k5511 ey Skindenk5512 skal være der hos,k5513

Hans Næstek5514 dermed at opsluge;k5515

Ey gierrig, ey slem, men som en GUds Lemk5516

Ald Klintenk5517 af Ageren luge.

5.

Hand skal ey til Trætte, til Klammerk5518 og Larm

Sit Sind eller Tankker henbøye,

Men agek5519 saa smugt i Sagtmodigheds Karmk5520

Spagfærdig mod alle sig føye,

Een Sool i sit Huus, et skinnende Lius

For Tiuend'k5521 og Tienneres Øye.

6.

Hvis hand ey sit eget Huus vel forestaar,

Hvork5522 skal hand da GUds Huus opbygge,

Da regnis hans Levnetk5523 og levendis Aark5524

Konk5525 for en bedragelig Skygge;

Hans Ungdom og Frugtk5526 skal holdes til Tugt,

Og lære GUds Bud at indbygge.k5527

7.

Till Lydighed bør hand at venne sin' Smaa,k5528

Og dem i Gudfrygtighed øve,

Self skal hand sin Bibel til Prikkek5529 forstaae,

Hvor ved hand kand Aanderne prøve,k5530

At staa som en Skiold mod Kiætterisk5531 Vold,

Og Satan sit Rigek5532 berøve.

8.

Thi bør hand i voresk5533 Artikler og Trok5534

Ey stædisk5535 nyplantetk5536 at være,

Som den, der har knappest et Aar eller to

Vært ved Theologiske Lære;k5537

Hand kunde derved forvrikke sit Fied,k5538k5539

Sit Embede lidet til Ære.

9.

Biscopelig Læberk5540 fra Punct og til Punct

Skal Christelig Lære forsvare,

Og falder der noget de Simplek5541 fortungt,

Da skal hand det Grundig forklare.

Hand skal som een Bro staa fast i sin Tro,

Guds Sandhed i Hiertet bevare.

10.

De Secter,k5542 der holder sig HErren forklog,

GUds Ord med Staalhandskerk5543 optage,k5544

Dem skal hand af Skriftenk5545 med tydelig Sprogk5546

Som Løgnere drive tilbage,

Det kjæklende Pak med ald deres Snak

Ey ringeste Maader fordrage.k5547

Den Anden Sang

k5548

Om

Tilhørernesk5549 Embedek5550 mod deres Lærere.k5551k5552

Siunges som,

Den nestk5553 foregaaende Sang.k5554

1.

Der er en Forordningk5555 beskikketk5556 af GUd,

Bogstavernek5557 monnek5558 saa lyde,

At de, der forkynder os Ordetk5559 og Bud

Sit Livisk5560 Opholdningk5561 skal nyde;

Det Sogne-Folk skal, sin Præst til Gefallk5562

Af Landsensk5563 Velsignelser yde.

2.

De Ældste, som Embeder vel forestaar,

De holdis skal dobbelt i Ære,k5564

Men allermest Ordets Arbeyder', som gaar

GUds Lærdom retsindigk5565 at lære,k5566

Beviiserk5567 dem got, beteer dem ey Spot,

GUds Sændebud monne de være.k5568

3.

I giver den terskendesk5569 Oxek5570 sit Foor,

Hvad bør i da Præsterne give?

Det er en Umage for Præsten nok stor

Den Aandelig Plov til at drive,

En viis og vellærdk5571 er Lønnen vel værd,k5572

Saa pleyer Apostelenk5573 skrive.

4.

Det Embedk5574 vor HErre har Præsten paalagt

Hosfølger en temmelig Fare,k5575

Hand skal for Tilhørernesk5576 Siæle staa Vagt,

Og tage paa Folket vel Vare;

I hvordan det gaar,k5577 bortkommer hans Faar?k5578

Da skal hand til Regenskab svare.k5579

5.

Saa værer da villig og lyderk5580 den Mand,

Der Sorgk5581 for jersk5582 Siæle maa drage.

Seer til,k5583 at I ey med gienstridig Forstandk5584

Forvolder en Præstemand Plage;

Thi skal hand med Graad beklage jersk5585 Daad,

Det gavner jer aldrig sin Dage.k5586

6.

Betænker,k5587 en Vægterek5588 holde maa Vagt,

Naar andre har Puden ved Øre,

Men naar hand da raaber, da giver det agt,k5589

Atk5590 hand detk5591 med Glæde kand giøre,

Og laverk5592 det saa, at hand ey skal faae

Aarsagek5593 til Klager at føre.

Den Tredie Sang

k5594

Om

Øfrigheds Embede.k5595k5596

Siungis under sin egen Melodie.k5597

1.

Øvrighed bør mand at ære,k5598

Og underdanig dem være,

Høye Herredømmer;k5599 sligt sømmer

Alle Mennisker; thi see, Magten er

5 Sætk5600 af GUd i sær,k5601 paa detk5602 en og hver

Varslis skal oc viide i Tide

Ey imod GUds Forordningk5603 at stride.k5604

2.

Ingen maa Øvrighed være,

Uden den GUD vil beskiære,k5605

Og den hand med rette vil sette;k5606

Thi den Standk5607 er god, høyek5608 Ting betrod,

5 Staar du dem imod, koster det dit Blod.

Thi de, naar paakrævis,k5609 og strævis,k5610

Bør ey bære Sværdet forgævis.k5611

3.

Førsterk5612 er intet at frygte,

Udenk5613 du taber dit Rygte,k5614

Atk5615 mand om dig hører og førerk5616

Skam, U-dydk5617 og Last,k5618 teerk5619 dig som en Gast,k5620

5 Da har du med hastk5621 ald den Gunst forkastk5622

GUd og Kongen kunde dig unde,

De skal dig nedtrykke til Grunde.k5623

4.

Viltk5624 du for Magten ey bæve,k5625

Da maa du flitteligk5626 stræve,

At du kand ertappek5627 den Trappe,k5628

Hvor paa Dyden staar, saa du hendek5629 naaer,

5 Og derefter traaerk5630 alt hvad du formaaer,

Da skal mand den Gave saa lave,k5631

At du Lofk5632 og Ære skal have.

5.

Derfor er Øvrigheds Ordenk5633

Guds Under-Herrerk5634 paa Jorden,

At de skulle sætte til rettek5635

Hisset om og herk5636 hvad som krogitk5637 er,

5 Bruge GUds Geværk5638 til en Straf for hver,

Som omløber Vilde,k5639 og ilde

Levnet, Liv og Dagek5640 forspilde.k5641k5642

Den Fierde Sang,

k5643

Om

Undersaatters Pligt mod Øvrigheden.k5644

Siungis under sin egen Melodie.k5645

1.

Det er Undersaatters Pligt,

Villig frem at byde

Skat,k5646 Tributk5647 og andet sligt,

Keyseren at yde;

5 Høyt eragtisk5648 Herre-Bud,k5649

Lydig maa mand være,

Giverk5650 derfor Villig ud

Hvad i skyldig ere.

2.

Skatk5651 til dem, der Ordre har,

Skatten at opbære,k5652

Toldk5653 til dem, der Tolden tar,

Giørerk5654 hver sink5655 Ære.

5 Skafferk5656 hver hvad dem tilhør,k5657

Lad ey staa tilbage;k5658

Øvrigheden have bør

Løn for sin Umage.k5659

3.

HErrens Tienner ere de,k5660

Vartend' op det samme,k5661

Og for deris Tienniste

Bør de Soldk5662 annamme.k5663

5 Hver en Siæl sig Bøye skal

Under Herredømmer,k5664

Giøre dem den Velgefal,k5665

Som anstaar og sømmer.k5666

4.

Siger nogen herimod?

Hand er en Rebelle,k5667

Faldetk5668 følge skal hans Fod,

Og hans Straf ey dvælle.k5669

5 Enten viiserk5670 Lydighed,

Eller venterk5671 Straffen,

Et af to det bliver ved,k5672

Det er saa beskaffen.k5673

5.

Det for din Samvittighed

Er og høyt fornøden,k5674

At GUds Bud og Lov der vedk5675

Ey skal blive brøden.k5676

5 Derfor jeg for alle tingk5677

Ederk5678 fastk5679 formaner,

Værerk5680 alle rundt omkring

Huldek5681 Underdaner.k5682

6.

Ofrer opk5683 for Kongen først

Bønner og Forbønner,

Hand som Ypperstk5684 er og størstk5685

Frem for Landsensk5686 Sønner;

5 Beederk5687 ogsaa meget Got

For hans Raadk5688 og Stænder,k5689

Som Forlæning,k5690 Borg og Slot

Haver under Hænder.

7.

Bederk5691 for hans Høvidsmænd,k5692

Som gaar ud i Fæltet,

Og for hver en Dannis Svend,k5693

Sverdet har ved Beltet.k5694

5 Bederk5695 got for en og hver,

Mænd, saa vel som Qvinder,

Og for alle Mennisker,

Huusk5696 og Huus-Gesinder.k5697

8.

Giørerk5698 GUd for daglig Brødk5699

Een ydmyg Begiæring,

Bederk5700 og for hver Mands Nød,

Og for Landsensk5701 Næring,k5702

5 Atk5703 vi kundek5704 hver for sig,k5705

Som det GUd behage,

Stil,k5706 adstadig,k5707 Gudeligk5708

Leve voresk5709 Dage.

9.

Giørerk5710 med en god Beskedk5711

Hvad som her befales,

Seer,k5712 at ingen Øvrighed

Lastis og bagtalis;

5 Har et Ord dog i Fordrag,k5713

Og med demk5714 ey kivis,k5715

Viderk5716 det, at ald den Sagk5717

Skal for GUd indgivis.k5718

Den Femte Sang

k5719

Om

Ægte-Folkes Embede.k5720k5721

Siungis som:

I ærlige Brudfolk giver paa agt &c.k5722

1.

I Dannemænd,k5723 enhver for sig,

Som eyerk5724 Ægte-Mager,

Seer til,k5725 at I lemfeldeligk5726

Huusholdnings Aagetk5727 drager.k5728

5 Seer til, hvordan I holder Huus,

At I med ingen Overfuusk5729

Jers smukkek5730 Qvinder plager.

2.

Men boerk5731 hos dennem med Forstand,k5732

Og deelerk5733 med dem Ære,

Saa Qvinden med sin ægte Mandk5734

Kand kierlig sammen være.

5 Og om i Huuset hendet sligt,

Som siunis noget skrøbeligt,k5735

Skal mand dog overbære.k5736

3.

I veed, hvadk5737 Svaghed Qvinder har,

Og hvad de med sig føre;k5738

Mand skal derfor de svage Kark5739

Med varlig Hænder røre;

5 Thi see, GUds Naadis Himmerig

Skal dem saa velsom mig og dig

Med Arve-Rættk5740 tilhøre.

4.

Bortkasterk5741 Larmk5742 og Bitterhed,

Thi saadant lader ilde,k5743

Mand ogsaa kunde let der ved

Sin Kierlighed forspilde,

5 Og Eders Bønner kunde saa

Hos GUd ey nogen Fremgang faae,k5744

Hvor tit I bede vilde.k5745

5.

I Qvinder! det er Eder sagt,

I skal jersk5746 Mænd adlyde;k5747

Thi Manden haver Overmagt,k5748

Hand raade bør og byde.

5 Naar Manden æris, æris GUd,

Thi GUd gaf den Befaling ud,

Saa bør mand det udtyde.k5749

6.

Det var ey Sarak5750 nogen Skam,

Hun blev derfor ey verre,

Hun Lydig var sin Abraham,

Og kaldet hannem Herre;

5 Beviiserk5751 samme Velgefall?k5752

I Sara Døttrek5753 blive skal

Og Hendes Tittelk5754 bære.

7.

Og skulle der endk5755 komme paa

En liden Knurk5756 og Trette?

Da skal I dog frimodigk5757 staae,

Ald Frygt til Side sætte.k5758

5 Med Tiden det vel bliver got,

Mand kand forvikledt Traad og Tottk5759

Med Lempek5760 meget rette.

Den Siette Sang

k5761

Om

Forældres Embede mod Børnene.k5762

Siungis under sin egen Melodie.k5763

1.

Ik5764 Forældre, som de Smaak5765 monnek5766 faae

I skal dem opfødek5767 saa,

At de bærer gode Frugter,k5768

Og I dem frem og fremk5769

I GUd optugter.k5770

2.

Øverk5771 dem i smuk Forstand,k5772 at de kand

Staa som Planterk5773 i vort Land,

Voxe til i Tugt og Ære,k5774

At de GUd og hans Bud

I tide lære.

3.

Seer I da, de samler Aar?k5775 og forstaar,

At de paa GUds Veyek5776 gaar?

Da til Vrede dem opirrek5777k5778

I ey bør, saadant giør

Dem dobbelt verre.k5779

Den Siuvende Sang,

k5780

Om

Børns Embedek5781 mod Forældre.k5782

Siungis som:

Allene paa GUd sæt Haab og Lid.k5783

1.

Ik5784 Christelig Ungdom forsømmerk5785 det ey,

At sætte Jersk5786 Fødder paa Lydigheds Veyk5787

Thi det er Retfærdigtk5788 for HErren vor GUd,

At Børnene følge Forældrenes Bud.

2.

Men hvis af Forældre blev noget befalt,

Som siunis langt uden for HErrens Anstalt?k5789

Da skal I med Høflighed Eder undsee,k5790

I HErren,k5791 i HErren aldt saadant maa skee.

3.

At Fader og Moder skal holdis i Agt,k5792

Det Bud skal ævindelig blive ved Magt,

Det er og det første mand finder at staa

Med HErrens Forjættelsek5793 teignetk5794 op paa.

4.

GUd lover i samme Forjettelsis Ord,

At du skal Langlivetk5795 besidde Guds Jord

Og leve din Alder i Velstand og Roe,

Saa Lykken i dine Pallatzerk5796 maa boe.

Den Ottende Sang,

k5797k5798

Om

Tienneres Embedek5799 imod deris Herrer.k5800

Siungis under sin egen Melodie.k5801

1.

Hørerk5802 I som ere Svenne,k5803

I som æder andres Brød,k5804

Seer til,k5805 I saaledis tienne,

At det blir jer ey til Stød,k5806

5 Eders Herrer skal I lyde,k5807

Giørerk5808 alt hvad de paabyde,

Alt hvad Eder er betroed

Med velvillig Sind og Mod.k5809

2.

Værerk5810 flittig, værer rede

Til det I forrættek5811 skal,

Frygterk5812 Eders Herrers Vrede,

Vækkerk5813 ingen Misgefal;k5814

5 Dog skal I den Sag saa føye,k5815

At I tienner ey for Øye,

Saa som de, der gierne vil

Tækkis Folketk5816 uden til.k5817

3.

Og hvordan I det bestiller,k5818

Skiuler ingen Skalkk5819 i Hud,k5820

Folket vel paasættis Briller,k5821

Men de sættes ey paa GUd,

5 Giørerk5822 eders Verk u-tvungen,k5823

At det ey bestaar i Tungen,k5824

Giørerk5825 det I kand og veed

Udi Sinds Enfoldighed.k5826

4.

Tienisterk5827 er vel Besværlig,

Og udmatter Haand og Fod,

Seer dog til,k5828 I tienner ærlig,

Og foruden Vedermod.k5829

5 GUd skal eder det forskylde,k5830

Hvad somk5831 fattis,k5832 skal hand fylde.k5833

Fattis derk5834 hos Mennisken?

GUd skal give det igien.k5835

5.

Tienner du din Husbond trolig?k5836

Det er, som du tiente GUd,k5837

Bygger du din Husbonds Bolig?k5838

Da fuldkommis HErrens Bud.

5 Husbond æris, Christus æris,

Christi Priisk5839 derved hiembæris;

Menerk5840 du din Husbond vel?

Christus giør dig samme Skiel.k5841

6.

Tager Husbonds Gierningk5842 vare,k5843

Giørerk5844 hvadk5845 jer forestaar,k5846

I skal Christo det ansvare,k5847

Som det Christi Gierning vaar,k5848

5 Passer opk5849 hvad passis skulde,k5850

Værer trygge,k5851 værer hulde,k5852

Søgerk5853 Eders Herrers Gavn

I vor HErres JEsu Navn.

Den Niende Sang,

k5854k5855

Om

Huusbonders Embedek5856 mod Tiennerne.k5857

Siungis som,

Rind nu op i JEsu Navn &c.k5858

1.

I Huusbonder agterk5859 det,k5860

Alle de som tienner Eder,

Og fork5861 Eders Møye sveder,

Giørerk5862 dennem Skell og Ræt.k5863

5 Handlerk5864 saa mod Eders Træle,k5865

Som I svare vil for GUd,

I skal deris Løn dem tællek5866

Før de gaar af Huuset ud.

2.

I har Magt og Herre-Vold,k5867

Men om alleting tilfulde

Ey bestillis,k5868 som det skulde,

Bromlerk5869 ey, som andre Trold.

5 Lader Eders Trussel fare,

Tænkker,k5870 GUd her oven tilk5871

Hand skal Eder ikke spare,

Om I giør det hand ey vil.

3.

Hugk5872 og Slag og Skendsels Mundk5873

Kand i Huuset sig ey Skikke,k5874

Mand med Svendk5875 og Tyend'k5876 ikke

Handle skal, som med een Hund;

5 Giørerk5877 Eders Trælk5878 det samme,k5879

Som I vil jêr giøris skal,

Naar I Lønnenk5880 skall annammek5881

Fra den høye HErre-Sal.k5882

4.

Viderk5883 det, at HErren er

Alle Herrers Over-Dommer,

Naar de for hans Stoolk5884 fremkommer,

Skeer her stor Forandringer.

5 Hand skal ey Personer agte,k5885

Men hver rigtig dømme vil;

Da maa hver den Lønk5886 forvagte,k5887

Som hand findis skyldig til.k5888

Den Tiende Sang

k5889k5890

Om

Unge Folkis Embedek5891 mod de Gamle.k5892

Siungis under sin egen Melodie.k5893

1.

Hør, unge Mand, hvad dig anstaar,k5894

Du dig saaledis føyer,k5895

At du for de graahærdet Haark5896

Dig smugtk5897 ærbødig bøyer,

5 En gammel Mand, der med Forstand

Kand hvide Lokker bære,

Fortienner vell den Ære.

2.

Det sømmer vores Ungdom og,

Mens de paa Jorden vandre,

At de, somk5898 GUds udvalde Flok

Sig bøyer for hver andre,

5 Og sædeligk5899 imellem sig

Ydmyghed sammenknytter,

Og den indbyrdis bytter.

3.

GUd staar hofferdig Folkk5900 imod,

Og deris Flagg nedstryger,k5901

Men dennem er hand Hierte-God,

Som selverk5902 sig ydmyger.

5 En stolterk5903 Aand skal for hans Haand

Som Træ for Øxen bukke,k5904

Men hinek5905 voxer smukke.

4.

Mit Raad er derfor, at enhver

For HErrens Handk5906 sig bøyer,

At hand, naar Tiden kommen er

Med Glæde dem ophøyer.k5907

5 Hand selv vel veed hvadk5908 Stund og Stædk5909

At Lykkenk5910 findis Hiemme;k5911

Lad hannem det betemme.k5912

Den Ellevte Sang

k5913k5914

Om

Enkerne.k5915

Siungis under sin egen Melodie.k5916

1.

Een Encke, som er retk5917 en Enckek5918

Og lever i sin Enlighed,k5919

Hun drikke skal hvad GUd vil skienke,k5920

Og give sig med ham tilfred.k5921

2.

Sit Haabk5922 hun ind til HErren setter,

Og haver ham i Mandens Sted,

Hand, som saa mangen Sorg forletter,k5923

Hand letter og vel hendis med.

3.

Imidlertid maa hun forblive

I Bønner og Begiæringer,

Sin Sag i HErrens Haand hengive,

Hand veed, hvad hende tienligt er.

4.

Vil Dagen ey til Bønnen rekke,

Da skyder hun og Natten paa,k5924k5925

Atk5926 hendis ydmyg Taare-Bekkek5927

I HErrens Flaskek5928 sankkisk5929 maa.

5.

Men hves atk5930 hun, det Gud afvende,k5931

Sig skullek5932 til Vellyst henslaa,k5933

Og af U-tugt sig lade skiende,k5934

Da raade Gud,k5935 hvork5936 det vil gaa.

6.

Hun skal, omskiøntk5937 hun siunis leve,

For Gud dog agtisk5938 som een Død,k5939

Og Gud skal hendis Skilsmis-brevek5940

Tilskrive mit i største Nød.k5941

Den Tolfte Sang,

k5942

Kaldet

Den ganske Forsamling,k5943

Siungis som:

Velkommen Salig Pintze-Dag, etc.k5944

1.

I Folk, som Guds Forsamlingk5945 er,

Ihvork5946 I samlis her og der,

Da samlisk5947 udi Kiærlighed,

Det er det beste, som jeg veed,

Halelujah!k5948

2.

En hver sig selv vel elsker mest,

Men elsk og den, som dig er nest,

Elsk ret din Næste, saasom dig,k5949

Saa elsker du retsindelig,k5950

Halelujah!

3.

Hvok5951 er min Næste? Spørger du,

Det er enhver, kom det ihu,

Jeg siger, det er een og hver,

Ja samtlig, alle Mennisker,

Halelujah!

4.

Ved Kierlighed til Folk og Gud

Fuldbyrdis hvert et HErrens Bud,

Og i det Ord befattetk5952 er

Retk5953 alle GUds Befalninger

Halelujah!

5.

Tilbage dette staar endnu,

Som ey maa glemmis af vor Hu,

At vi til GUd udøserk5954 Bøn

For alle Folk og alle Kiønk5955

Halelujah!

6.

Nu, GUd skee Lov, som hialp mig til,

At ende dette Sange-Spill!k5956

Jeg ønsker alle HErrens Fred!

Den ganskek5957 Guds Forsamling med

Halelujah!

[ÆRESDIKT]

k5958

[Om Natten paa din Seng]

k5959k5960k5961k5962k5963

Sin Høytæred Kiære Fader,

Da hand sine Catechismi Sanger udgav for Lyset,k5964

Opsatk5965 til Ære af Sønlig Skyldighedk5966

A: D:k5967

Om Natten paa din Seng,k5968

Saa ljuder HErrens Stemme,k5969

Naar du gaar paa din Eng

Foruden Huusk5970 og Hjemme,k5971

5 Naar du gaar ind og ud,

Hver Stund og hver Minute,k5972

Tænk flittig paa min' Bud

Og i dit Sindk5973 dem slutte.k5974

Bind dennem paa din Haand,k5975

10 Og fæst dem i din Pande,k5976

Til Tægen, at din Aand

Med HErrens Aand skal standek5977

Bered paa HErrens Vagt;k5978

Og at du ey skal sove,

15 Har Sjungerenk5979 i agtk5980

Og tør, mod Søvnen,k5981 vovek5982

At siunge for digk5983 ud

Een Catechismi Viise,k5984

Atk5985 vække ved den Ljudk5986

20 Digk5987 til din GUd at priise.

Ved dobbel Hielp en Mand

Sin Dogntk5988 kand vel udføre;

Om dobbelk5989 havis kand

Til Fremgang vel at giøre

25 I HErrens Ord og Rett,k5990

Da sluttisk5991 og, der skulle

I Giemmek5992 blive settk5993

Hver Punctk5994 i Bogens Rulle;k5995

Og det er da dens Agt,k5996

30 Som siunger Zions Sange,k5997

At Sang til Læssning lagtk5998

Kand GUd den Frugtk5999 indlange;

Een Præst ved Prædikenk6000

GUds Bud og Villie tolket,k6001

35 Ved Sang i Tempelenk6002

Oplærdte Levik6003 Folket;

Fremtrinnerk6004 da den Præst,

Leviten med sin Stemme

I Sjunge-Chork6005 dernæst

40 Sin Pligt ey vil forglemme,

Ved Sang at giøre blødk6006

De unge Brystk6007 atk6008 give

GUds reene Mælk og sød,k6009

Det er,k6010 i demk6011 at skrive

45 Vor Troes Hovet-Sum,k6012

Og deris Mund bereedek6013

Til Lov,k6014 somk6015 før var stum;

Vil nogen Hamk6016 indleedek6017

Af dennemk6018 til sit Hiem,

50 Det er hans Lystk6019 at siunge

Og tonek6020 saa for dem,

At de med færdigk6021 Tunge

Som HErrens Præsterk6022 maa

GUds Skik og Rættk6023 forkynde;

55 Om de paa Veyen staa,k6024

Og ikke nys begynde,k6025

Men vel fremtrædet har

Med Alder i GUds Lære,

Hamk6026 blant sit Lavk6027 antar,k6028

60 Som Følgis-Mandk6029 at være,

De, hvilkis Sind forsøgt

Har Mælken ikke nødig,k6030

Da blir hans Fryd forøgt,k6031

Hand kiender det ærbødig,

65 At hand, som HErrens Tolkk6032

Kand nyde denne Glæde,

Atk6033 tienne HErrens Folk,k6034

Som Huusfolkk6035 i det Sæde,k6036

Hvor HErrens Ansigtk6037 boer,

70 Hvor Andagt dennem qvæger,k6038

Hvor Aandens Sangek6039 Snoerk6040

Ald Jammer-Sangk6041 og læger;k6042

Hvor andris Gaverk6043 maa

Sig ved hans Gaverk6044 vække,

75 Til høyer Trin at gaak6045

Og Nætter-Fosterk6046 klække.k6047

Komk6048 da O Sangere,

Kom Unge med de Gamle,k6049

Kom til Mælk-Renderne,k6050

80 GUds frygt med Lyst at samle,k6051

For GUd I siunge saa

I Troen yndig Psalmer,

At I maae ævig staak6052

For ham som Ærens Palmer.k6053

[Det sømmer sig en Præstemand]

k6054k6055k6056k6057

Det sømmer sig en Præstemand,k6058

Som bær GUds Huusisk6059 Byrde,

At slegte paak6060 saa vitk6061 hand kand

Den store Sjæle-Hyrde.k6062

5 Atk6063 den hands anbetroede Hjordk6064

Kand faae sin rigtig Føde,

Da maa hand med GUds rene Ord

Hvert Cræ der fostres, gjøde,k6065k6066

Det er ey nok, at foregaak6067

10 De voxne Faar og gamle,k6068

Hand og de Lam, som ere smaa

I Armk6069 og Skjødk6070 bør samle.

Det er foruden Faar, og Lam,

Demk6071 Peder faark6072 at styrek6073

15 Af Christo,k6074 thik6075 de kostet ham

At frelse lige dyre.k6076

GUd vil jo ey at nogen enk6077

Af u-agtk6078 skal forfarek6079

Blant dem som gaaer paa svage Beenk6080

20 Endk6081 af den mindste Skare;

Naar JEsus selv omfavner dem

(Jeg meenk6082 de Smaae og mindre)

Hvadk6083 er da den Discipel slem,

Der saadant vil forhindre?k6084

25 Som sparerk6085 Melken af Guds Fadk6086

For dem, som den bør have,

Og bær kon frem den haarde Mad,k6087

Som hør tilk6088 sterker Mave?

Een Tømmermandk6089 har det forslag,k6090

30 Alt førk6091 hand bygger Vegge,

Og derpaa reyser Spærk6092 og Tag,

Grundvollen fast at legge.

Forgjevis,k6093 at en Gartner vil

Sig frugtbark6094 Træ formode,k6095

35 Naar hand engang ey skjøttek6096 vil

Den unge Vext og Pode.k6097

Huusholdningenk6098 staar da ved Magt,k6099

Naar Lam til Faar kand voxe,

Naar liden Killingk6100 tagis agtk6101

40 Saa vel, som Gjed og Oxe.

Alt sligtk6102 i Christi Faaresti,k6103

Guds Huus og hellig Havek6104

Gaark6105 ey Ærverdig Dass forbi,

Hand veed jo smugt at lavek6106

45 Det eene med det andet saa,

At HErrens Ære fremmis:

De Catechismik6107 Drengek6108 smaa

Samt voxne Folk ey glemmis.

Med Mundenk6109 tolker hand demk6110 ud

50 Guds rette Sti og Lære,k6111

Vedk6112 Pennen maak6113 hans Sanges Ljud

Dem yndigk6114 Frugt Hjembære,

Af Prædikken og Sange-Digtk6115

Hans Kirke-Hjordk6116 har trevnet,k6117

55 Samt og af det, som vitterligt,k6118

Hans Hyrde-redlig Levnet.k6119

Saa kommerk6120 da, I unge, frem,

I Gamle dennem møde,k6121

Ja kjøbek6122 sig hver Kirkens Lemk6123

60 Fornuftig Melke-Fløde,k6124

Der ey som denk6125 maa tagis an,k6126

I Jaels Skaal var inde,k6127k6128

Men vel som dend i Canaan,k6129

GUD flyde lod og finde,

65 Ja den, hvor vedk6130 I vel tilpask6131

Ogk6132 Salighed kand trivis.

Og Ønskerk6133 saa, vor Faderk6134 Dass

Maa lengerk6135 Sundhed givis!

Auctorik6136 til skyldigst Ærek6137 opsatk6138

af

Sth: Wirthmann.k6139

Forkortelser

abl.

ablativ

AD

Anders Dass' æresvers til farens Katekismesanger

akk.

akkusativ

AS

Alterets sakramente (femte del av Dass' Katekismesanger)

BB

Bibliotheca Bergensis

BD

Bibliotheca Danica

bib.

bibelsk

BN

Bibliotheca Norvegica

BV

Petter Dass' Aandelige Tids-Fordriv eller Bibelske Visebog

C.5. no. lov

Kong Christian den Femtis Norske Lov af 15de April 1687

da.

dansk

dat.

dativ

Ded.fam.

Dedikasjonen til familen, Katekismesangene

Ded.Jesp.

Dedikasjonsdiktet til Peder Jespersen, Katekismesangene

DESS

Dorothe Engelbretsdatter, Samlede skrifter    , utg. Kristen Valkner

DFS

Dansk folkemindesamling

DP

Danske Provinstryk 1482–1830    , red. Grethe Larsen

DS

Dåpens sakramente (fjerde del av Dass' Katekismesanger)

ekspl.

eksemplar

eng.

engelsk

ent.

entall

ES

Dass' Evangeliesanger

flt.

flertall

fr.

fransk

frgm.

fragment

FV

Fadervår (tredje del av Dass' Katekismesanger)

gen.

genitiv

gr.

gresk

Grimm

Jacob og Wilhelm Grimms tyske ordbok (Deutsches Wörterbuch    )

GT

Det gamle testamente

hebr.

hebraisk

HT

Hustavlen (sjette del av Dass' Katekismesanger)

Il.

Iliaden    , Homers epos

imp.

imperativ

inf.

infinitiv

innl.

Innledning (kommentarens syntetiske del og/eller lemmakommentarens innledninger til enkeltsanger)

intkj.

intetkjønn

Kalkar

Otto Kalkars Ordbog til det ældre danske sprog (1300–1700)

KB

Det Kongelige Bibliotek, Kbh.

komm.

kommentar

konj.

konjunktiv

krit. app.

tekstkritisk apparat (oversikt over tekstlige varianter)

KSS

Kingos Samlede Skrifter, utg. Hans Brix, Paul Diderichsen og F. J. Billeskov Jansen

Kungl. Bibl.

Kungliga Biblioteket, Sth.

lat.

latin

Malling

Anders Mallings Dansk salmehistorie    , 8 bd

mel.

melodiforelegg

mlat.

middelalderlatin

ms.

manuskript

NO

Norsk ordbok    , 10 (14) bd

norr.

norrønt

NT

Det nye testamente

NTr

Nordlands Trompet

obj.

objekt

Od.

Oder     (Horats')

ODS

Ordbog over det danske Sprog    , 28 bd

part.

partisipp

perf.

perfektum

poet.

poetisk språk

pres.

presens

pret.

preteritum

pers.

person

PSyv

Peder Syvs Danske ordsprog     (1944)

RO

Norsk Riksmålsordbok

SAOB

Svenska Akademiens ordbok

sc.

scilicet    : underforstått

Schiørring

Nils Schiørrings Det 16. og 17. århundredes verdslige danske visesang    , 2 bd

SDUB

Syddansk Universitetsbibliotek

Sensur1

Biskop Peder Krogs imprimatur     til Dass' Katekismesanger

Sensur2

Professor Hans Steenbuchs imprimatur     til Dass' Katekismesanger

Skougaard

Katalog over hans [Jonas Skougaaards] bibliotek    , utg. Asbjørn Lunge Larsen og Solveig Tunold, bd 1

Sktr

Peter Skautrups Det danske sprogs historie    , 4 bd

SS

Petter Dass' Samlede Skrifter    , utg. A.E. Eriksen, 3 + 1 bd

str.

strofe

subst.

substantiv

sv.

svensk

SV

Petter Dass' Samlede verker    , utg. Kjell Heggelund og Sverre Inge Apenes, 3 bd

SW

Steen Wirthmanns æresvers til Dass' Katekismesanger

TA

Troens artikler (annen del av Dass' Katekismesanger)

TB

De ti bud (første del av Dass' Katekismesanger)

TBB

Petter Dass' Trende Bibelske Bøger

TilBogen

Dedikasjonsdiktet til boken (Dass' Katekismesanger)

tit.

tittel, tittelside

ty.

tysk

UBB

Universitetsbiblioteket i Bergen

upag.

upaginert

v.

vers(elinje) eller, sammen med sidetall [76v], verso     (baksiden av bladet, som ofte mangler sidetall)

vb

verb

V&R

Petter Dass' Viser og rim    , utg. D.A. Seip

vok.

vokativ

Vulg.

Editio Vulgata    , den katolske kirkes latinske bibel

Aasen

Norske Ordsprog     (1982)

Kritisk apparat

Tittelsiden

Petter] Peder 1736Ber 1736God 1749Hol

Tilegnelse til Petter Jesperson

4 opagte] optage 1736God 1749Hol

7 frastantz] Haa, fradantz 1715Lyn og flg. utg.

28 opagtes] optages 1736God 1749Hol

82 Embed'] 1721Bru og flg. utg., Embede 1715Lyn 1720Boc 1722Nør

107 forløste sin] Haa, forløstes in 1715Lyn, forlystis sin 1720Boc 1722Nør, forløses i 1721Bru, forløstes i 1734ano 1736God 1749Hol 1875Eri

124 hen] bort D

125-26] Jeg gaar med det første til Fædrene bort,/ Og seer Eder aldrig paa Jorderigs Ort,/ Før Herren os Himmelen giver D

Tilegnelse til familien

6 Kjære] Kjæreste D

8 Pettersdatter] Peders Daatter 1736Ber 1736God 1749Hol

9 Edle] mgl. i D

10 Petter] Peder 1736Ber 1736God 1749Hol

11-12 velbeskikked Vice-Lagmand i Nordland og Findmarken, samt] mgl. i D

13 Kiære] Kiæreste D

14 Ædle, Dydziirede] Dend Dyd-Zired D

15 Anne] Anna 1722Nør

20 Kjære] Kjæreste D

24 Pettersøn] Pedersøn 1736Ber 1736God 1749Hol

25-26] mgl. i D

27 Sr. Melchior Pettersøn Falk] Segnr Melchior Pettersøn Falck/ Med sin kiære Hustrue/ Dend ÆrDyderige og Gud-elskende/ Matrone/ Birgitte Henriksdatter D

29 Pettersdatter] Peders Daatter 1736Ber 1736God 1749Hol

29-30 Pernille […] Gregers] Erlig, Agt og Kunst-erfarne/ Segnr Nils Jonssøn Greger/ Med sin K. Hustroe/ Dend Dyd-æred og Gudelskende/ Matrone/ Pernille Petersdatter Dass D

30 Jonssøn] Jenssøn 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol

32 Sr. Rasmus Angel] Segnr Benjamin Dass D

35 Castens Datter] Castensdatter Angel D

Seculo, at I] Seculo, Jeg meener, ere blevne meere end halvhundrede Aar gamle, at I D

den] der 1875Eri

ere og] ere 1734Bru 1736Ber 1736God 1749Hol

Konger og Præster] Præster og Konger D

Præster] D 1720Boc og flg., Pæster 1715Lyn

aandelige Mad […] naturlige] aandelige, som med Brødet og dend naturlige Mad D

skulde] skulle D

Hest bliver […] ofte] Hest, hvor liden der er, bliver ofte D

haver og] haver 1727Bru 1736Ber 1736God 1749Hol

indgik] indgik i 1736Ber 1736God 1749Hol

fortplante] transportere D

Til Bogen en Erindring

32 Lave] Rætte O

51 sit] hans O

94 vil forklare] Persvaderer D O

95 At skrive dig] Og skriver dig D O

96 kand fare] passerer D O

103 siunge] D O 1720Boc og flg. utg., sinuge 1715Lyn

104 kurr'] kurr 1875Eri

121 fostred] D O, 1720 Boc og flg. utg., Fosterd 1715Lyn

[DE TI BUD]

Det Første Bud

tit. Guds Bud-Ord] D O T 1720Boc og flg. utg., Buds Bud-Ord 1715Lyn

mel.] Frisk op naar Dievelen gjør sig vræd etc. D O T

1.4 ved] med D O T

1.4 udsiige] D O T 1720Boc og flg. utg., udstige 1715Lyn

2.2 Fingre] D O T 1720 Boc og flg. utg., Fngre 1715Lyn

3.1 Fingre] D O T 1720Boc og flg. utg., Fngre 1715Lyn

4.1 GUD selv for Mosen] Gud bøed at Mossis T

4.2 Har tegnet] Lod hugge D O, skulle hugge T

5.3 slaa] D O T, 1720 Boc og flg. utg., sla 1715Lyn

6.3-4] Det siger: du skalt dyrke Gud/ for alle andre Guder D O T

11.3 Himmerig,] D O T 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol, Himmerig. 1715Lyn 1720Boc 1721Bru 1722Nør, Himmerig (uten skilletegn) 1875Eri

13.4 til rætte] at mætte O

14.1 sanker] snakker 1749Hol

14.2 det] dem D O T

19.4 heldst] Navn D O T

22.3 Tænk] Thi D O T

24] mgl. i 1721Bru 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol

24.3 hæslig] fandens D O T

25.1 Sanct Poul og Peer] 1722Nør, 1715Lyn har Sanct oc Peer Poul, rettet i strid med rimet av Lynov selv på utgavens s. 424 til Sanct Peer oc Poul

25.2 dem] D O T A 1720Boc og flg. utg., den 1715Lyn

25.3-4] Menst du, at de vort Skrig og Skraal/ skal sig til Hiertet tage? D O T A 1727Bru 1734Bru 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol; A har D og Vedst du istf. Menst du; strofe innskutt i D O T A etter str. 25] Ney, alt det under Solen skeer/ Er skeldt ifra dend døde,/ Hvorfor vi dend Papist beleer,/ sig der med vill bemøde. 1727Bru 1734Bru 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol har Denne strofen istf. str. 25.

26.4 Den sande Gud] dit hellig Navn D O T, Hans Hellig Navn 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol

Det Andet Bud

tit. Andet] D O T 1720Boc og flg. utg., Anden 1715Lyn

2.1 Bud] gud O

3.1] Du skalt og dig forvare vell D O T

5.4] Og lad det asen staa D O T A

7.2 Død] Alt D O

7.4 vold] haand O

9.3] Hui skal hand blifue saa betalt T

10.4 Spaadoms] Spaa Mands O

11.4 Troldoms] Trældoms 1722Nør

14.2 Cuur] D O T 1720Boc og flg. utg., Luur 1715Lyn

14.4 vantroe] Djevels D O T

15.2] Did hen hvor Væjret blæs D O T A

15.4 daglig Spill] fri prosess O A

16] Jeg nægter ey, hand Jordens Vext/ Og urter vell forstaar;/ Men viid, hand under dend prætext/ Indgang indtill dig faaer D O T A

17-18 mgl. i D O T, som i stedet har flg. strofe] Giør hand din krop ved kundst tilpas/ Da laver hand det saa/ At hand der med har aventas/ din Sjæl till Løn at faae

19.1 slet] kleen D O T

19.4 Du da] da, du 1875Eri

20.2 vogte skall] vogter vell D O T

22.1 dog] saa T

26.2 Sang] lof O

28.3 det] den O

28.4 Og hand har det] Ti hand det har D O

Det Tredie Bud

tit.] Helliggiøre] du helliggiør 1736Ber 1736God 1749Hol

1.2] dend Tredde Guds mandat D O A

1.4] ti det er nu Sabbath D O A

3.2] Ald Verdens tractament D O

3.4 giører glad] med er tjent D O

5.1 vær' æret] skee ære D O

5.3] Og lod beskiære D O

7.8 Middags] medgangs O

8.2-4] Er ey at gaae grassat/ Med Spill og Tærning/ At findes i Parat D O T A

9.1 andet] mere D O T

9.3] skall sligt passere D O T

9.8 dem] os O

10.6 Bag] Paa D O T

11.2 til] vor T

12.3 Trældom] Troldom T

14.2-3] At du med Tøes og Dreng/ Er ey saa saare D O T

14.5 Søg] Og D O T

14.6 U-skonsom] Uskønsom 1736God 1749Hol

17.10 Tienniste] tiennere O

21.9 mon] maa T

21.10 for] af T

22.6 taler] Laller T

22.8 omvrie] om drifve O

Det Fierde Bud

7] Betænk, hvor det gik Absolon,/ Som Fader sin fortrængte/ Tænk hvor hand som et Sceliton/ I Eege toppen hengte D O T

8.4] hans Sæd] hand strax T

9.1 Skalke-] falsche O

10.1 dyr] dyrt D O

12.4 Før] D O; For 1715Lyn og flg. utg.

14.3 din] en O

23.2 Fortræd] affront D O T

25] Det de forfulte Guds Profhet,/ Det blef betalt af Hunde,/ Og saa blev deres dignitet/ Med Spot nedkast til grunde D O T

25.4 Før] 1720Boc og flg. utg., For 1715Lyn

26.2 Mænd] mand T

27.1 Det skeer og at] Men om een klein D O T

27.2 er] var D O T

27.3 Men] Da D O T

28.3 skiuler for] skiule lod D O T

31.3 Øvrigheden] Magistraten D O T

33.3 Oprørske] Rebeller D O T

33.3 tit] D O T 1720Boc og flg. utg., til 1715Lyn

34.2 Dommen] dennem T

35.4 udrettes] anrettis T

37.4 færdig] for dig T

38.1 times] tienne O

39] Een villig mund, een villig Haand,/ Og villigheds affecter/ Du pligtig est dend verdslig Mand,/ Saa Vit din Vilkaar mægter D O T

40.3 andres] andens O

43.2 ey forhales] Expederis D O T

43.4 der I befales] hvort I begjæres D O T

44.1 Og] At D O T

47.3 værst] Mest O

48.4 Hiemme] Gjemme 1875Eri

49.3 Finger] D O T 1875Eri, Fingre 1715Lyn og flg. utg.

50.1 GUds Fierde Bud] Mit Sangeverch T

Det Femte Bud

mel.] Bedrøvelig er at beklage etc. D O T

1.5 Grunden] Munden O

2.2 ô Vee! ô Vee!] o Vee! og Vee! 1727Bru

3.3 Ja] Du D O T

3.6 Med mindre verge] Hvad Aarsag der end D O T

3.7 Bylde] Byrde 1749Hol

4.2 Nederlag] Vederlag O T

4.7 alt] det O

4.8 haardnakked] haardhierter T

4.8 Mordermænd] Modermænd 1727Bru

5.1 alvorlig] perforce D O T

5.6 Forskel] Pardon D O T

5.8] u-akted ald Condition D O T

6.1-2] Din straf skal dermed ey ophøre,/ Men see, dit eget hjerte skall D O T

6.6 ond] god T

7.3 u-tryg din Livstid] din lifs tid utryg O

8.2 Fædre] fader O

9.4 Fingre] finger D

9.6 Siæle-Fare] Sjæls pericell D O T

9.7 mon] maa T

10.2 Øvrighedes] Magistrates D O T

10.8 Straff] pligt D O T

11-12 mgl. i D O T

11.4 til] et 1736God

11.8 Til] For 1736God 1875Eri

12.8 for] fra 1749Hol 1875Eri

13.6 skendsaktig] Slemagtig O

14.5] Da skalt du straxen indciteris D O T

14.7-8] Og derfra siden henleveris/ Til Pølens ild saa heed og grom D O T

15.5-8] Da skall det, sandt som Herren lever,/ dig skrives op et Theta sort,/ Naar jorden Kroppen af dig kræver,/ skal Sjælen gaa dend mørke Port. D O T

18.2 Vreden] D O T 1721Bru og flg. utg., Verden 1715Lyn 1720Boc 1722Nør

18.3 op skal skrivis] skal oppskrivis 1721Bru 1734ano 1736Ber 1736God

19.6 hun] hand O

22.1-5] Derfor I Burser, I Geseller,/ I som braverer med een pynt,/ Forbandet være Jers Dueller,/ Og Satan som det har begynt/ I skal her efter ingen mane O

24.1 Brøde] føde O

25.1 Ja] Men D O T

27.5 selv til] selver 1721Bru 1734ano 1736Ber 1736God

Det Siette Bud

mel. den bekandte Søren Tvillings Vise] mgl. i D O T, som nøyer seg med Hør till Fattig og Rige, etc.

1.5 øves] bluis T

2.3 Koner] Koene O

3.4 Tâer] tør T

4.4 En ret forbandet] de Puseroners D O, de Tusseroners T

6.5 rønned] lønned 1721Bru 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol

6.8 Synd] skyld O

7.5 rosed] roser 1720Boc 1722Nør

8.2 klipper] klapper T

8.6 Forgift] venin O

8.8] Forgived af dend Viin! D O T

9.1-4] Hvi blev Benjamins stamme/ I grunden ødelagt?/ Det voldte den Madame,/ der de Voldtog med magt, D O T

11.4 røde Rosens] Amors Røde D O T

11.7 Føde] fløde O

12.4 Vraae] traa O

12.8 brede] brende O, brendende T

14.5-8] Du skulle da vell bjude/ Ald Verden till rantzon,/ Kund du forløsning njude/ Nei, Monsieur, kein Pardon D O T. Monsieur, kein er i D markert med stiplet linje over og under og rettet med annen hånd til synder ey; slik også i O; T har synder klein

14.8 Du det] Det du 1736God

15] Dernest du kiønne Pige,/ Jeg snoor mig til dig om,/ Din skabning yndelige/ samt og din Jomfrudom/ Er skabt af Gud at være/ En have vell tillukt,/ dend aarlig bør at bære/ Sin Gud ald Kiydskheds frukt D O T

16-18 mgl. i D O T, som i stedet har flg. str.] Men see, hvi staar din have/ Saa tit med aaben dør?/ Hvor ved din blomster brave/ Nedtrædes tit af Slør?/ Hvi skall en skjelm afplukke/ din frukt u-timelig,/ Giør saa vor Piger smukke?/ Da maa de skamme sig. D O T

20.8 Som fører] Du Tøes med D O T

21.1-5] Saa bør mand og annamme,/ Alt efter samme Sprog,/ Hver Loge-Løse Dame/ For et u-reenligt Drog,/ Ureen for gud vor Herre, D O T

22.3 Taarer] taare T

22.7 det] vel 1736God

25.3 begierlig] med Musen D O T

25.4 Suul] Smul O

25.5-8] Men det skall dig bekomme/ Som hunden æder græs,/ Saa fremt Guds sande Domme/ skal stande ved sin Æs D O T

27.1 dit Skib end] Din Skude D O T

27.3 Det] Hun D O T

28.6 Fortræd] despect D O T

28.8 Sæd] Slægt D O

31.1 Finte] fiende T

33.5 ret] vell D O

33.6 Sool og Dag] Solens Ljus D O T

33.7-8] Men hen med saadan Fugle,/ hen hen till Mal'-partûs D O T

34.7-8] Du maatte det annamme/ Saa som for hiemme-gieldt D O T

35.8] Da gjør hand vist corell D O T

36.3 Den] Hun D O T

36.5 den] hun D O T

37.5 snedig] Satans D O T

38.1 For Resten og] In Summa, her D O T

38.4 næmt og giemt] nefnt og glemt O, Nefnt og giemt T, nævnt og giemt 1736God 1749Hol

42.5-8] I Fældt-slag med Frantzoser,/ det bliver dem saavist/ Som ugler er i Moser,/ og steg er satt paa Rist. D O T

Det Siuvende Bud

1.5 des] det D O T 1736Ber 1736God 1749Hol

3.2 leede] lade T

4.3 maa] mon 1721Bru 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol

4.6 Hvi seer du] At du seer D O T

6.3 en] dend D O T

12.1 Saa skeer det og] Stundom skeer det D O T

14.1] Thi, hvad man med Synd mon samle 1721Bru

14.6 bortsvinger] bort suinder T

16.1 vil ham] skal og O T

16.2 Som] Dend D O T

18.6 tage] D O T, 1721Bru 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol; tager 1715Lyn 1720Boc

19.2 som gives] mand gifver O

19.5 for Gavn] profit D O T

21.2 forlægen] forliggend T, forliggen 1720Boc 1722Nør, forligget 1749Hol

21.4 udprangis med een] udprange wden T

23.3 da] dig T

23.4 Ægyptens] Ægypters D O T

23.5 fik] lod D O T

24.5 prøve] flere D O T

24.6] Samme konst og vell probere? D O T

25.5-6] Men for Guds folch var ey bleven/ dend tid noget Bud-ord skreven D O T

26.3 Tyranner] tyranne O

28.2 dit] det T

30.2 har] hos T

33.2 for] om 1736Ber 1736God 1749Hol

34.6 Forleening] foræring T

35.1 Arbeyd ey] ey arbeid D O T

35.6 Leggis] Ligge 1721Bru 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol

35.6 hos] paa 1722Nør

36.3 skulle] vilde O T

37.3 intet] ikke 1875Eri

37.5 disslige] Phlegmater D O T

37.6] Skall ham dræbe som Crabater D O T

42.2 har spilledt] dit Gods er D O T

42.3 Naar] At D O T

42.4 faaer] har T

44.3 Folk] Flock 1722Nør

45.5-6] Gud forbande alle gromme! Gud velsigne alle fromme! D O T, i O er forbande overstrøket og rettet til omvende med annen hånd

Det Ottende Bud

1.2 mon'] lod D O T

2.3 visselig] vist for sig D O T

3.5 Guderne] gud eene O

3.6 etter verset anmerkes i O her fattis noget, deretter tilføyes som v. 7 og 8 med annen hånd] Og disse Over-schiændere/ Ræt-færdelig forhøris

4.8 først omvælted] stedse velted O

5.1 Dend Steen, som mand] Hvo som een Steen D O T

5.5 elsker] øfver O

7.7 om] nu O

8.3 ifra] og fra D O T

8.5 Ja] I 1734Bru

11.3 etlig] nogle 1749Hol

11.6 gang] gand T

12.2 Ond Tungis Ild] Dend onde Tung' D O T

12.5 Hun] Han 1736God

13.5 rørligt] farligt O

15.2 Guds Ord kaldis] Loven agtes D O T

15.3 faae] faar 1722Nør

15.4 snige] sige O

15.6 torde] lenge O

15.7 gromme] vilde O T

19.8 end] med T 1749Hol

21.2 Art] agt O

22.2 At] D O T 1720Boc og flg. utg., Alt 175Lyn

22.7 staa] D O T 1722Nør og flg. utg., staar 1715Lyn

23.4 Ved it hand tre] og tre tillig' D O T

23.6 hører] hørdte O

23.8 befører] beførdt O

24.4 mon'] lod D O T

24.5 ind] ham O

24.6 hand] Mand D O T

26.4 det] huad O

26.6 intet] ingen 1722Nør 1736Ber 1736God 1875Eri

27.1 Men] Min O

28.1-5] Saa gjør din Broder intet ondt/ med ord og vrange domme/ Du vedst ey, hvo dig gjør afront,/ og hvad dig paa kand komme,/ Lad anden intet af dig skee D O T

28.5 ingen] intet 1722Nør

29.1 Hvo] Huor T

29.4 bagvasket] bagvasker O

29.5 hvo] huor T

30.1-4] Dit Smør og Brød paa Punder-vægt/ du lader rigtig veye,/ Paa det du vide kandst correct/ Hvad du har i dit eye; D, smør og kiød O T

30.2 Punderen] Bismeren 1749Hol

30.7 du] de O

31.7 din søde] dend gode O

31.8 regiære] begiære O

Det Niende Bud

1.4 knude] Kunde O T, kunde 1720Boc 1722Nør

5.2 Kong Achab] Jesabel D O T

5.4 hand] hun D O

5.5 Fick Hustru ham] det bragte hun D O T

5.5 Skalke-] falske O

6.1 heede] hedes D O T

9.1 forskylt er] forskyltis T

9.2 du] mand T

9.6 mon'] skall D O T

10.2 Der] De O

11.2 blodig] blod og O

12.2 modig] mad og O

13.5 Guld-smykket] guldsmycher O T

14.4-6] Du hâr hands Skrift og obligatz/ Hvor hand sin grund og Gaarde-platz/ Till Pant dig lader sætte D O T, for hands Skrift har O haandskrift

15.3 Renten] Retten T

15.5 baade vist og sandt] som een vild vagant D O T

15.6 Af] ad T 1722Nør

16.3 Bør ald sin Skyld] sin debit bør D O T

17.6 Saa hand] og ey D O T

17.6 udskiender] udskyeder T

18.1 Ræt] Nat T

18.2 sæt] sat T

19.1 Synd] Synds T

20.5 Opsløg de] og slugde T

22.2 den] dem 1736Ber 1736God

22.3 klinge] D O, klinger 1715Lyn og flg. utg.

24.6 Peng' u-reene] farfved Steene D O T

25.3 mon] lod D O T

26.6 du roelig] din Lykke D O T

27.1 skiende] skinde D O, skynde T

28.6 dempet] Lempet T

Det Tiende Bud

2.4 Lysten er af] Tage hannem D O T

2.5 Hvo, som lokker] som forlaakker D O T

2.6] Uden Mandens minde D O T

3.1] I dend gamle Lov er sagt D O T, T har gandske istf. gamle

5.1 ved] med O

9.5 skull'] skall O

11.4 Riv] D O T 1720Boc og flg. utg.; Ria 1715Lyn

11.6 det reent] dig Reen T

12.4 var] er 1722Nør

13.4 Mands] mand O T

13.6 nogen] egen D O T

14.1 U-Død] udyd 1749Hol

15.2 i stor] uden D O T, i stort 1749Hol

15.3 rette] Egte T

15.4] Hand blev paa det sidste Plat D O T

15.5 Blev] Selv D O T

19.1 Slig] D O T, Slig, 1715Lyn og flg. utg.

19.4 Og] Men D O T

21.1 paa] i O

21.3 neye] meye D O T 1720Boc 1722Nør 1734Bru 1875Eri

21.4 intet] iche O

22.4 Leybool] leye O, Leye Sal T

23.2 monn] man T

23.3 Ager] agre O T

23.6 mager] magre O T

24.4 een] din T

25.4 et] og T

26.6 entfanger] undtfanger O T

[TROSARTIKLENE]

Den Første Sang

tit. Almægtigste] almægtige O, aldsommegtigste T

1.8] /: Og ey fremmed Guder lære!:/ D, gjentakelsestegnene brukt slik i alle åttendeversene.

2.7 Før] for O

5.6 Løndom] Lerdom T

5.10 Dig] dend D O T, din 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol

6.1 end] vel O

6.1 viss] good 1721Bru 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol

6.3 Med] Mod 1736God 1749Hol

7.5 til] ved T

7.6 ved] med 1736Ber 1736God 1749Hol

7.10 mægtig] ævig O

8-11] i 1715Lyn er sidene 118 og 119 montert i omvendt rekkefølge, slik at str. 10 og 11 kommer før str. 8 og 9. Faksimileutgaven (1999) retter stilltiende.

8.5 Udaf] men af O

9.10 Naade] maade D O

11.3 fød er] D O 1720Boc og flg. utg., føder 1715Lyn

11.8 er talde] udvalde D O T

13.2 de Barbarers] dend Barbarisk D O T

13.3 de Christnes Klode] den Christne grentze D O T

13.6] det gjør din providentze D O T

14.3 O] jo O

15.3 gîer] gif T

15.6 hannem fange] ham endtfange D O T

15.10 hves] hvad 1736Ber 1736God 1749Hol

16.6 Naadens] naadsens O T

17.2-3] Vi hâr det af dit Rygtes ljud,/ Og af vor Troes-artikell D O T

17.5 dit] et D O T

17.6] du demper ald perikell D O T

18.5 Vand] Røg D O T

20.3 store] større T

20.5 vorde] blifve O

21.7-8] Correct, perfect/ Hvert i orden sat er Worden D O T

22.2 hand] dend T 1875Eri

23.1 den Hvelving blaa] dit firmament D O T

23.2 der at gaa] vell-bekjendt D O T

23.6] sin omgang absolvere D O T

24.2 -Tegn] -tegne D, tegen T 1721Bru 1736Ber 1736God 1749Hol 1875Eri

24.4-5] og det foruden ald confuus/ Een hver forbliver i sit huus D O T

24.8 Staar] naar O

24.10 Som] D, Saa 1715Lyn og flg. utg.

25.3 Fingres] fingers O

25.4 Maanen] Maane O T

25.6 meget] megtig T

25.7 Saa] Ti D O T

26.10 Middel-Kloden] deres Centrum D O T

27.2 u-rørlig] u-rolig O

27.7-10 thi dend, driffuer/ Som om Kierrer, alle Sparer/ det forwolder/ At hun Middel porten holder T

27.10 Middel-rommet] middelpuncten O

28.4 de] dem D T, dend O

28.5 gaa] staa T

29.4 Fior og Elv] fiør og fæ D O T

30.2 Dalen] daler T

30.4 sortest] sorten T

30.5 Jorden] verden T

30.8] Kaaber, Bierge-Draaber,] D O T 1720Boc 1722Nør, Kaaber Bierge Draaber Lyn1715 1721Bru, kaaber, Bierge Draaber 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol

31.7 Svinger] Siunger T

31.8 Somme] Sammen T (begge steder)

31.8 kurrer] knurrer 1736Ber 1736God 1749Hol

31.9 Gîr] Giør 1749Hol

32.2 Bølgen] bølger T

32.8] Lyre, Seje, Torske, Skreje O

33.1 give] giffuis T

33.4 fâer] for T

34.10 Hvo] huor O T

35.1 Luften] Jorden 1736Ber 1736God 1749Hol

35.5 med] til 1736Ber 1736God 1749Hol

35.7 siit] D O T 1720Boc og flg. utg., stit 1715Lyn

36.4 blev klar] paastod D O T

36.5 beskicket har] beskikke lod D O T

37.8 af] og T

38.6 Amagt] Afmagt 1722Nør 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol 1875Eri

38.8 Noget] Aldrig T

39.2 Søvn] Søm T

41.4 hand] ham 1736God 1749Hol

41.5 Tak] Lov 1736Ber 1736God 1749Hol

41.7 Naar] Og D O T

41.8 Stæd] Statt D O T

41.9 Daglig] skulle D O T

Den Anden Sang

1.1 bekiender] begynder T

1.2 at være] vor herre O

1.5 Guddoms Pragt] dignitet D O T

1.6 Kraft og Magt] Majestet O

1.8] Troen sligt tillader D O T, O har det istf. sligt

1.8] Skriftens 1720Boc og flg. utg., Skiftens 1715Lyn

2.4 Kand Fornuft ey] kund fornuften T

2.6 Tankker skiev og krom] Tankers asen dom D O T

3.3 tillegges] tilregnis T

5.1 GUD] goed T

5.8 Dine] denne O

6.6 har taald] taalde D O T

6.7-8] og med blodig krone/ Lod vor Synd forsone D O T

8.5 Tørst] Trøst 1736Ber

10.5 Sag] Sorg O

13.4 Trussel] trengsel O

14.5 dem] dig 1749Hol

15.5 for Guld den aldrig] dend aldrig guldet D O T

15.7-8] De som dig ey Vøre,/ Hvor skal de dig høre? D O T, O har spøre istf. Vøre

17.1-6] Iblant ald udvalde Sæd/ Est du dend udkaarne,/ Fød af Gud af ævighed,/ saasom een Eenbaarne,/ Faderens udtrykte glantz,/ og hans værelses substantz, D O T, T har Saa Sønnen istf. Saasom een

18.6 skeev] stif T

19-23 mgl. i D O T

20.3 Skiøn] Kiøn 1721Bru 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol

22.1 overflød] Overflod 1875Eri

24.2-8] Jorden og Afgrunden,/ hvorfor skull' da ey dend Kraft/ hos ham være funden,/ at hand ved sin providentz/ Af sin egen Guds essentz/ Skulle dend fremgive/ Som sig liig skull' blifve? D O T

24.5 sin] sit 1875Eri

25.6 HErrens Hærlighed] Guds Almægtighed D O T

25.7 Hvad er Thomas] Thomas Vantroe D O T

25.8] Er ey værd een Skilling. D O T

26 og 28-40 mgl. i D O T

28.6 Fader, mand] 1720Boc og flg. utg. (1720Boc og 1722Nør mgl. komma etter Fader.), Fader Mand 1715Lyn

30.3 Lod] 1720Boc og flg. utg; Lad 1715Lyn

31.1 HErren] Herren, 1875Eri

32.6 staa] staa, 1875Eri

33.4 vor] vort 1875Eri

38.6 maa] med 1749Hol

Den Tredie Sang

1.6 Barn] Børen D, Baren 1721Bru 1736Ber 1736God 1875Eri

2.2 Mænd] Mand 1736Ber 1736God

3.4 den] din D O T

4.1 Og] Men D O

4.1 Maria] Mariam D O T

4.2 Frugtbarheds] frugtbaris T

4.4 Udaf] samt og D O T

7.3 fra] paa O

7.5 Steen] sted 1722Nør

7.6 Kommen] Falden D O T

8.2 Stenen dens Nedkomst] Steenens Nedrifvels' D O T

8.6 Kiød] Skjød D O T

9.3 raabe] D O T 1736God 1749Hol 1875Eri, raaber 1715Lyn 1720Boc 1721Bru 1722Nør 1734ano 1736Ber

9.4 sin] sit O T 1721Bru 1734ano 1736God

9.6 Lunde] Linde O

12.3 bevilgdis] bevilgis O T

12.5-6] Det dend decret, den raritet/ hvor om har vidned saa mangen prophet D O T

13.2] Etlige Sjæle till megen profit D O T

15.6 og troed af eenhver] udaf een og af hver D O T

Den Fierde Sang

1.1 ach Hierte-Saar] og hiertens saar! O T

2.3 Supplicatz] disputas T

3.7 Straf] Synd D O T

5.5] for u-Rettfærdig Dommer kjendt D O T

5.6 Forstand] intent D O T

7.1 du Dommer-Stand] ô magistrat! D O T

7.7 Velde] Veide 1722Nør

8.1-4] Lad fru Justitz for guldet rød/ Ey nødes till at sukke,/ I skall ey de betrængtes Nød/ fra Rætten udelukke D O T

8.6 hand] hun 1722Nør

9.1] O Jesu, du blev ogsaa bragt D O T

9.4 betagtis] betraktes 1736Ber 1736God 1749Hol

9.6 Dit Livs] din Døds D O T

10.5 Miskund] Pardon D O T

13.4 bidske] bedske D T 1720Boc, beeske 1722Nør

13.5 da] dog T

14.1 Folk] Kalch O

16.2-6] Og farve bleeg om munden,/ han dog paa dig forslugte sig,/ Og blev saa sielver vunden,/ hand paa dit Kjød sig slet foraad,/ saa at hands braad D O T

18] Saa slog og Jesu død ihiell/ dend død ham ville bunden,/ Hans Kjød bekom Herr Mors saa vell/ som Græs bekommer hunden,/ Hand motte det du af sig Spy/ Før Sool i sky/ Blev trede dag oprunden D O T

19.7 udgangen] undgangen O T

21.2 det] de 1736Ber 1736God 1749Hol 1875Eri

25.1 min] mit 1736Ber 1736God 1749Hol 1875Eri

Den Femte Sang

4.3 etlig] nogle 1749Hol

4.4 bevebned] blef bunden O

5.1 meer' stusse] bravere D O T

5.3 dig pusse] marchere D O T

5.4 Og gaa] Tværs og D O T

5.5 Man] D, man 1715Lyn 1721Bru 1734ano 1736Ber 1736God, mand 1720Boc 1722Nør, Kun O 1749Hol; nu 1875Eri

7.5 deden] Døden 1736Ber 1736God 1749Hol

8.2] Det er at stikke dends Konge med trumph D O T

8.3 med engang] paa een tid D O T

8.4] Det er at offentlig føre triumph D O T

9.1 Løven] Løver 1736God 1749Hol 1875Eri

10.1 kand] skall D O T

10.2 tomle] svimle O

10.3 kand] skall D O T, at 1720Boc 1722Nør

10.4 Brekkes dog alle som] Myrdis dog alle med D O T

10.6 Dievlene] Dievelen 1721Bru 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol

11.2 sier] sagde 1736God

11.3 giorde] giøre 1736God

11.4 Forskrekkelse] forschrechelig T

11.5 var det dem at] da lodst du dem D O T

11.6 entvige] undvige O 1736God

12.2 vild'] vill D

13.2 sige] nægte D O

16.1 forharmer] forhaaner T

16.5 opreyset] opstanden D O T

17.2 Kraft] dyd D O T

17.4 inderlig] underlig O

17.4 Saft] Fryd D O T

17.5 bepryde] lod pryde D O T

17.6 ad] av 1736God

18.2 Den Dag at] Paa dend dag D O T

20.2 løftet har] holdte dog D O T

21.1 vil] lod D O T

21.3 Forløbels] terminer D O T

21.4 mod] med 1875Eri

22.3 af] ad O

22.3 Enge] hugge T

23.1 paa] ved 1720Boc 1722Nør

23.2 opspy] udspy D

Den Siette Sang

tit. GUD Faders] Guds D O T

mel.] Hvo vil anklage mig? Christus er fød D O T

1.1 var] har 1736Ber 1736God 1749Hol

1.3 Siunlig] hos os D O T

2.2 vaar] gaar 1736Ber 1736God 1749Hol

6.4 Møye] D O T, Jorden 1715Lyn og flg. utg.

8.1 O] Ak D O T

8.1 ikke saadan en] ey saadan 1736God 1749Hol, ey saadan en 1736Ber

8.3-4] Ti see de himle, som om os vrimle/ skulle forsvimle/ Paa Dommen med fey D O T

12.4 Almue.] D 1736Ber 1736God 1749Hol 1875Eri, Almue? 1715Lyn 1720Boc 1721Bru 1734ano

13.2 bereed] D O T, beteed 1715Lyn og flg. utg.

14.1 i Guddommens Baand] og Menniskes Stand D O T

14.2 Sætte sig nest] Satte sig ned O

14.3 Konning] Gud selv D O T

15.3-4] i Majesteten, i digniteten,/ og som Zigneten/ paa finger befæst. D O T

15.4 sømmer det best] det sømmer best 1722Nør

16.3 din] du T

20-21 mgl. i D O T, som i stedet har flg. str.] Est du nu løfted till Himmelen ind,/ O! da løft op vore hjerter og Sind,/ at os ey plager Jordeske Sager/ Som os bedrager/ og ganske gjør blind.

22.4 og] at O

23.1 Du] Gud D O T, i D overstrøket og rettet til Du med annen hånd

24.3 Op] Och T

Den Syvende Sang

2.3 JEsus] Christus 1736God 1749Hol

8.3 kand] lod D O T

9.1 er forud] for ud er D O T

9.2 Af Sønnen blir] Og Sønnen har D O T

9.2 Order] Ordet 1736Ber 1736God 1749Hol

13.3 forlade] qvitere O

13.4] Sit Regenskab Gud at levere D O T

14.2-3] Hves Synder de her kand afbeede,/ Skall dem da paa dommen ey møde D O T

14.4 ] Saasom] Saa fremt D O T

16.3 Saa GUD vilde skylden] Og Gud lod restantzen D O T

16.4 krævis de siden] troer Jeg de kræves D O T

18.4 hvis] hvad 1736Ber 1736God 1749Hol

19.3] Hvorledes de har prophetered D O T

19.4 uddreved] bravered D O T

22.2 fra Rætten fortrenge] for Rætten at trænge 1727Bru 1734Bru, for retten fortrænge 1736Ber 1736God 1749Hol

23.4 hvers Levnet udfalde] fortjenisten falde D O T

24.1 mon] lod D O T

26.4 Engels] Englers 1736Ber 1736God 1749Hol

27.2 de] da O

29.2 Steen-Hierted'] Steenhierter O T

30.2 Ach! lukker] og lucke O

31.2 er] var T

33.2 Bisiddere] besiddere O 1736Ber 1736God 1749Hol

35.1 Derfore] D O T 1734ano, Derfor 1715Lyn og flg. utg.

37.1 Da] Og 1721Bru 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol 1875Eri

42.1 og] da 1736God 1749Hol

42.2 Olje] Oljen D O T

Den Ottende Sang

2.3 raabis] Regnes T

7.3 hvo] huor T

7.3 det] der O T

7.4] Hvor du i Værk det fører D O T

8.3 Finger] Fingre 1875Eri

10.3 til] fra 1749Hol

11.4 du mig] Jeg dig D O T

12.4 Secter] Slegter T

13-15 mgl. i D O T, som i stedet har flg. to str.] Thi hvo mod Guds Søn sig forseer,/ hands Synd kand Gud tilgive,/ Men ald dend Synd mod aanden skeer,/ kand ey forsonet blifve.// I denne verden skeer det ey,/ Ey eller i dend anden,/ Men naar hand gaar ald Jordens vey,/ henskikkes hand till Fanden.

13.4 forlader,] 1875Eri, forlader. 1715Lyn og flg. utg.

18.1-2] Lad Verdens Folk sig i plateer/ Og Øyens Lyst fornøye D O T, O og T har Platzer istf. plateer

20.1 og] at D O, som T

20.4 formoder,] 1875Eri, formoder. D O T 1715Lyn og flg. utg.

24.2-4] Og siden bærmen tapper,/ Saa gaar de hen de fulde Sviin,/ Og spyrr bag dødsens trapper D O T

25.4 indtræder] tiltræder O

26.3 skynde] schylde T

28.3 Tungemaaler] tunge maalet T

Den Niende Sang

mel.] Galathe kand konster mange D O T

2.2 av sig ey selv] ey selv af sig 1736Ber 1736God 1749Hol

3.2 ad] af 1875Eri

3.3] Blive saa dit Billed liig D O T, O har blod istf. Billed

3.4 Ja] og D O T

4.2 Evam vilde] lod hands Evam D O T

7.2 sand] slags D O T

9.3 Klinten] Klinter 1722Nør

9.3 Hvedens] Hveden 1736God 1749Hol

10.2 Mon] lod D O T

12.1 Der] Det 1720Boc 1722Nør

12.4 de] som D O, der T

14.2 du bør at] skall du og O

16.1 Det] Der O, At T

21.1 gaar] er 1736God 1749Hol

21.4 Mand,] 1875Eri, Mand; D O T, Mand. 1715Lyn og flg. utg.

23.3 skull] skall T 1720Bru 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol

23.4 Kampe-Steen] Kamp og Steen 1736Ber 1736God 1749Hol

24.4 skal] maa O

25.2] Skall dog ey fra Troen falde D O T

33.4 Hvor i de] Hvor de i 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol

34.3 Klipper] River D O T

35.1 slit] slet O T

35.2 sin] sit 1736God 1749Hol 1875Eri

37.3 Fiender] Fiender her 1720Boc 1722Nør

38.4] Med ald Guds forbandelse D O T

41.4 gaar] staar T

44.1 Huses] Huus og D O T

44.3 hiem] hen O

44.4 det hin] dit Hiem T

Den Tiende Sang

1.4 Findis] Finder 1736God 1749Hol

4.2 Tilgivels] Pardon er D O T

7.1 Er] Vaar D O T

10.1 nu] dog T

10.4] Lad ham contentere dig D O T

10.4 skal hand] han skal 1736Ber 1736God 1749Hol

11.2 Giort har hand] giør hand vell O

14.4 Skat] ven O

18.1 den] en 1722Nør

18.4 Aand] Mand O

19.1 en staaend'] Retfærdig D O T

19.2] Vell Sjuv gange falder hand D O T

19.4 Feyl] frygt O

21.4 maa da mig] vill mig da O

22.1 Derfor] Derpaa D O T

22.2 man] kun O

24.2 min] sin T

25.4 jeg ey skull] ingen skulde O

26.2 Løfters Skat] løfter sat O

27.3 smeltis] smelte 1736Ber 1736God 1749Hol 1875Eri

28.3 At] D O T 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol 1875Eri, af 1715Lyn 1720Boc 1722Nør 1721Bru

29] Hvo der elsker Herren best,/ Hannem skall tilgives mest,/ Har jeg gjort dend Største brøst,/ Venter jeg dend Største trøst D O

29.4 elske] elskes 1736Ber 1736God 1749Hol

Den Ellefte Sang

mel.] Hvad skall vi gjøre og hvad skall vi snake? D O T

1.4 Kiøn] Kiød O, rettet i D (samme hånd) fra Kiød til Kiøn

1.5 før var et] føre var 1736Ber 1736God 1749Hol

2.3 til] dog O

2.4 Opstandelsens] Opstandelsen 1736Ber 1736God 1749Hol

3.1 Figurer] figuren O

4.2 och] os 1749Hol

5.5 fremskinner] fremspringer 1875Eri

6.3 Venner] verden O

7.1 Stilker] sticher O

7.4 naadig] rigtig D O T

8.5] Og at qvitere sin forige bræk? O

8.5 Lyder] Lyster 1736Ber 1736God 1749Hol

9.3 Livet] brystet O

10.1 Om] Og 1875Eri

10.3 Menniskens] Menneskets 1736Ber 1736God

10.4 Bæsterne] bæsternis O

14.3 det HErren] vor Herre T

15.1 Lærerne] Præsterne D O T

15.3 eene] iche O

15.4 vi skulle da] de Bæester vi D O T

19.1 Stræde] Stæde 1722Nør

21.2 Onde] andre O

22.1 Hedning, der uden] Hand som foruden O

24.5 Maatte i] Kunde med D O T

Den Tolvte Sang

tit. Om det] Det D O

mel.] Hen Musæ hen I blødhjertige Qvinder D O T

1.5 at] i 1736Ber 1736God 1749Hol

2.1 jer] dig O

2.4] Tykkis jer Lidelsen under vil trykke 1734Bru

2.6 Menniskens] menneskelig 1736Ber 1736God 1749Hol

3.4 Det] D O T, De 1715Lyn og flg. utg.

4.1] D O T, Spør du; hvad er da Ævigheds Rige 1715Lyn og flg. utg., Spørger du: hvad er da Evigheds Rige 1875Eri

5.2 beskues] beskrifvis O

6.4 af] for D 1734Bru 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol

7.1 forvustede] forvisnede O

7.4 Gaars Dag] D O T 1720 Boc 1722Nør, GaarsDag 1715Lyn, Gaars-dag 1721Bru og flg. utg.

8.1 skal] kand 1736Ber 1736God 1749Hol

8.5 Her mand] Hver-Mand 1720Boc 1722Nør

8.5 Omskiftelse] Omskiftelser 1736Ber 1736God

8.6 slet] alt T

9.2 vor Hierter] D, vor Hierte 1715Lyn, vort hierte O T 1721Bru 1736Ber 1736God 1749Hol 1875Eri

12] mgl. i 1734Bru

13.3 Jericho-Sønner] Jericho Sønner 1720Boc og flg. utg., Jerichos Sønner 1875Eri

14.5] gif dig Tilfreds din søn er alt hisset T

14.6 Den du her] Huilchen du T

15.2 forrig] Sorrigs 1736Ber 1736God 1749Hol

17] mgl. i 1734Bru

17.3 Hvad] Hvor 1875Eri

17.3 frydis] sige 1736God 1749Hol

18.4 fixere] vexere 1749Hol

[FADERVÅR]

Den Første Sang

mel.] Ak Amaryllis hvid som et Krid etc. D O T

5.1 fra] for D O T

5.4 Og Løfte, som] Saa lenge vi D O T, Og løft', som fri 1736Ber 1736God 1749Hol, Og Løft', om vi 1875Eri

6.4 er kun] D O T 1720Boc og flg. utg., kun 1715Lyn

7.2 for] fra 1736Ber 1736God 1749Hol

8.3 sterk] stercht O

8.4-5] de Guder kjæk er idel Dræk, / Een flue dennem titt har bedritt D O T

8.4 beleeis] Belees kun 1736Ber 1736God 1749Hol

11.1 Stierne-Loft og] stierne-loftig O

12.4 er] her D O T

12.5 her] der 1736Ber 1736God 1749Hol

16.2 stædd'] stædd D O T

16.3 Dig Hielp] Succurs D O T

17.1 du] D O T 1721Bru 1734ano 1736God, da 1715Lyn 1720Boc 1722Nør 1736Ber

Den Anden Sang

tit.] Peder Dassis Lovsang K C, En Vise Componeret af Her Petter Dass N

mel.] Vill ey bonden laate vell etc. D O T, Vill iche Lille Mand Lade vell, kiør etc. N, Eja mit hierte ret inderlig 1727Bru 1734Bru

For oversiktens skyld gjengis teksten til K og N i sin helhet nedenfor, etter variantene.

1.1 HErre] Gode K

1.1 dyre] store K

1.2 Over Verden] Nu paa Jorden K, Over Jorden N

1.2 høyt i Savn] i Stor Savn K

1.2 maa] mon K N

1.3 og] ja O N, dog K

1.4 Og] Ja K

1.4 skal] bør K

2.1 kaasteligt] Christeligt T, yndeligt K, priseligt N

2.2] Naar Mand Gud sit Læbers Offer mon giøre K

2.3 De dyb] Dybe afgrunde N, Thi dybe K

2.3 de grønne Lunder] og grønneste Lunde K, og grønne Lunde N, De store Lunder 1727Bru 1734Bru

2.4 Skal HErrens Vunder hver Tid og Stunder] Hver Tiid og Stunde/ Skal Guds Miskunde K

3.2-3] At de dit Navn tie Vil og glemme/ Saa skal dog beene/ Og haarde Steene K, Da de Guds Nafn tie vill og glemme/ Saa skall da bene og tørre Grene N

3.4 hands Navn] Guds ord K, guds Navn T

4.1 Ja før] Og før K, Førend N (rettet fra lesemåten i 1715Lyn med annen hånd)

4.2 Før skal Hav og grommen Hval] Saa skal Hval i grummen Hav K, Før skal Hvall og Grumen Hafv N

4.3 Samt] Ja K

4.4] Steenbitten Seyen Ja Torsken Skreyen K, Stenbitten Seyen Og Torsken Skreyen N (mellom De to siste ordene står og overstrøket)

5] Gud er Gud om alle Mand var døde/ Gud er Gud om alle Land var øde,/ Thi Folket svimle/ I Herrens Himle/ Utallig Vrimle/ de slaa paa Simble/ – hin søde K, Gud er Gud om Alle Mand var døde/ Gud er Gud om alle Land Laa øde/ Hver Lid og Knippe Hver field og Klippe/ Skall ham ey slippe Men Idelig/ ham tilbede N

5.1 laa] var O

5.4 vrimler] 1720Boc og flg. utg., Vrimler 1715 Lyn

6.3 Ja] Ti N

6.3 ti tusind mange] V-tallige mange N

6.4] Vel høye af Range/ de siunge Sange K, Høyt vdi Range Som siunger sange N, vel høye af Range som Siunger Sange T, af høj i Range, Som Siunger Sange 1727Bru 1734Bru

6.5] der henne] til Ende N (tilsv. 1715Lyn 10.5)

7.1 Thi for] For vor K, Ja for N

7.2] Ja og de i Himlen den høye K

7.2 boor] er N

7.3-4] Var de saa smukke/ Som silcke dukke/ de maae dog bukke/ Med ydmyg Sukke K, N har 1715Lyns vers 10.3-4 på dette sted

7.4 Dievlers] Dievels 1727Bru, Diefuelens T 1749Hol

7.4 som dømt er] dend dont er T

7.5 Til Møye] og bøye K, og føye N

8-9] Thi Gud kand sin Ære ey forlise/ Men hans Skabning skal ham selv beviise/ Sin Guddoms Ære,/ Lad dem end være/ af falske Lære/ de skal dog Ære – og prise.// For vor Guds skal Sathan og nedfalde/ dog det er ham til Fortræd og Galde/ Lad ham med sine/ Kun gøe og grine/ Han skal dog hvine/ Med frygt og Pine – paakalde K

8] Satan Sielf for Herren Ned schal falde/ dog det er ham til fortred och galde/ Lad ham med sine kon giøe och grine/ de schal dog huine med frygt och Pine/ paakalde N T (T har Hand istf. de i 4. vers, 1727Bru og 1734Bru har hand, qvine og spot istf. de, huine og frygt sst.)

9] Skal Perfos dend onde Saa Tilbede/ Huor langt mer bør vj staa Til Reede/ Och op min stemme, och lad ey glemme/ Guds frygt at fremme som dig af Klemme/wdleede T 1727Bru 1734Bru (som begge har ey forglemme istf. lad ey glemme i 3. vers)

9.1 være stiv] glemme Gud D O

11.1 vel det] det Vel 1736Ber 1736God 1749Hol

11.2 Ræt og Skel] skiel og ret 1736Ber 1736God 1749Hol

11.2 Skel allene,] Skjel, alene 1875Eri

11.5 Det eene] Min venne T

15.1-2] Men hves du vill Synds Pallatz/ indstige,/ Og ald Dyyd din Conversatz/ opsige D O T

15.2] Og all din Dyds Sonversass opsige 1734Bru

K (Peder Dassis Lovsang)

1.

Ps: 14.v. 1.2.3

Gode Gud dit store Navn og Ære

Nu paa Jorden i Stor Savn monn' være

Psal: CL. 6

dog alle Siæle,

Og alle Trælle

Ja hver Geselle

de bør fortelle – din ære

2.

Ez: 37.v.4.

Om sig Folk anstille Vil saa slemme

At de dit Navn tie Vil og glemme

Luc: 1940

Saa skal dog beene

Og haarde Steene

Ey være seene

Guds ord det reene – at fremme.

3.

Ps: XCII.v.2.

Det er smukt og yndeligt at høre

Ps: XLVII.1.

Naar Mand Gud sit Læbers Offer mon giøre,

Ps. CXLVIII. 7.9

Thi dybe afgrunde

og grønneste Lunde

Hver Tiid og Stunde

Skal Guds Miskunde – udføre

4.

Og før Gud sin Ære skal forlise

Saa skal Hval i grummen Hav ham prise.

Ja og Tanteyen

Som løber leyen

Steenbitten, Seyen

Ja Torsken, Skreyen – og Niise.

5.

Skulle Herren fattes bram og Svenne

Dan: VII.10.

See, titusend staae for ham og tiene

Ap: V.2

Ja tusind gange

Ti tusind mange

Vel høye af Range

de siunge Sange – der henne

6.

1 Tim: 6.16

Gud er Gud om alle Mand var døde

Ps. XC. 2.

Gud er Gud om alle Land var øde,

Apoc: 7.9.

Thi Folket svimle

Ps. CL. 5.

I Herrens Himle

Utallig Vrimle

de slaa paa Simble – hin søde

7.

Skulle Gud vel fattis børn Venne

Matth: 3.9.

da hand kand dem Vekke op af Steene

Liig Abrahams art,

Maal tusinde snart

Utallige Part

Som beder af art – ham tiene.

8.

For vor Gud skall alle Knæ sig bøye

Phil: 2.v.10.

Ja og de i Himlen den høye,

Var de saa smukke

Som silcke dukke

de maae dog bukke

Med ydmyg Sukke – og bøye.

9.

Thi Gud kand sin Ære ey forlise

Ph: 2. 11

Men hans Skabning skal ham selv beviise

Sin Guddoms Ære,

Lad dem end være

af falske Lære

de skal dog Ære – og prise.

10.

For vor Gud skal Sathan og nedfalde

Matth: 8.31.

dog det er ham til Fortræd og Galde

Lad ham med sine

Phil: 2.v.10

Kun gøe og grine

Jac: 2.v.19

Han skal dog hvine

Med frygt og Pine – paakalde

N (En Vise Componeret af Her Petter Dass)

1.

Herre Gud dit dyre Nafn og Ære

Ofver Jorden Høyt I Safn mon være

Ja Alle Siele

og Alle Træle

og hver Geselle

De schall forkynde din ære.

2.

Det er smucht og priseligt at høre

At mand Gud sin Læbers plicht mon giøre

Dybe afgrunde

og grønne Lunde

Skall Herrens Vunde

Hver tid og Stunde Vdføre

3.

Førend Gud sin Ære schall forlise

før schall Hvall og Grumen Hafv ham prise

Sampt og Tanteyen

Som Løber Leyen

Stenbitten Seyen

Og Torsken Skreyen og Nise

4

Ja for Gud schall alle Knæ sig bøye

De som er i himellen hin høye

War de saa smuche

Som Silche duche

de Jo schall buche

Med ydmyg Suche og føye

5.

Om sig folch anstille vill saaa sleme

Da de Guds Nafn tie vill og glemme

Saa skall da bene

og tørre Grene

ey vere Sene

Hans Nafn det rene at freme

6.

Skull' den Herre fattis Bram og Svenne

See tj Tusind Staar for ham at tienne

Ti tusinde gange

V-tallige mange

Høyt vdi Range

Som siunger sange til Ende

7.

Gud er Gud om Alle Mand var døde

Gud er Gud om alle Land Laa øde

Hver Lid og Knippe

Hver field og Klippe

Skall Ham ey slippe

Men Idelig ham tilbede

8.

Sathan self for Herren ned schall falde

Dog det er ham til fortræd og galde

Lad Ham med sine

kun giøe og grjne

de schall dog huine

Med frycht og pine paakalde

Den Tredie Sang

2.3 Indvortes] udvortis O

3.5 for os vil] vil for os 1736God 1749Hol

4.2 Hin] De O

5.2 Men] Og D O T

6.7 Da] D O T, Der 1715Lyn og flg. utg.

7.1 den bredis] beredis T

8.4 saasom] som Een T

8.8 Hos alle] hans aller T

9.1 verdslig] verslig 1720Boc

9.3-4] Befaler absolut/ Acciiser og tribut D O T

9.8 Og] I T

9.8 Christen Livs Forhold] Christen-Livs Forhold 1875Eri

11.8 u-begribet] u-begriblig 1720Boc 1722Nør

12.1 Eye-Gods] Eye, Gods 1736God 1749Hol

13.7-8] Jeg gier min Voldsmand trolden/ og fanden End dertil T

14.2 dit] det 1736Ber 1736God

15.3 Frels] frælst O 1722Nør 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol

15.5 Kongen] Røgen D O T

16.3 Hellighed] Herlighed O

16.7 sin] ret 1736Ber 1736God 1749Hol

16.7 at] maa D

17.2 Fortrydelser] Fortrydelse 1736Ber 1736God 1749Hol 1875Eri

17.3 hvis] hvad 1736Ber 1736God 1749Hol

18.7 Og da maa vi] At vi maa saa 1720Boc 1722Nør

Den Fierde Sang

mel.] Du faderløs Ven, din Venner er hen D O T

1.3 om] for O

1.3 vor] ved O

3.1 vel forslaa] vi forstaa O

3.2 vor Konst] intent D O T

3.3 aldelis omsonst] slet intet bevent D O T

3.4 for] D O T 1720Boc og flg. utg., før 1715Lyn

5.3] At skaffe Guds mindste Forrætninger frem D O T

6.3 Den] det D

6.3 som] der D T

6.4 hves] hvad 1736Ber 1736God 1749Hol

7.1 Jeg til det jeg bør er] Det gode ieg bør Blir D O T

7.2 Magt] vext D O T

7.3 skiulis tit] schiultis Lidt T

7.3 Helligheds act] hellig prætext D O T

8.1 falder] følger 1736Ber 1736God 1749Hol

9.1 saasom en sterck] Saa breed som en D O T

11.5 at os] D O T 1720Boc og flg. utg., os at 1715Lyn

12.1 dig] os T

13.5 vor] sin D T

13.5] saa de maa med skamme forvirre sin gang O

15.3 ont] sit D O

16.3 blir jeg dig] blifver du O

17.1 ey har] har ej 1734Bru 1734ano 1736Ber

17.5 Synden] Sorgen D O T

18.4 det] da D

18.5 Løst] Lyst 1720Boc 1722Nør 1736Ber 1736God 1749Hol 1875Eri

19.3 alt] hâr O

21.1 skienckis] drikkes D O

21.5 jeg] vi 1749Hol

21.5 tager] drikker 1736God 1749Hol

22.5 skeer] blîr O

23.2 sin] vor 1720Boc

24.1] Gir Gud een mandat, Strax staar i parat D O T

24.3 strax] naar O

24.4 Ach!] Og O

25.3 saa at] at saa O

25.3 Paabud] bud O

Den Femte Sang

1.3 indstendelig] bestandelig 1736God 1749Hol

1.5 hvis] huad O 1736Ber 1736God 1749Hol

2.4 Hunger, Nød] hungers nød O 1736Ber 1736God 1749Hol

2.5 vor] vort 1736God 1749Hol 1875Eri

3.2 Saa] at T

5.3-4] Gud hâr sagt: dend onde slegt/ Lide skall ald brøds defect D O T

5.5 Efter Ordet] og hans afkom D O T

6.4 Alen] D O T 1720 og flg. utg., Ale 1715Lyn

6.6 Af] Med 1736God 1749Hol

7.1 Naadsens] Naadens D O T

9.3 her] der 1736Ber 1736God 1749Hol

9.6 oplad] ophold T

13.1 Huuse-Fred] huuser, fred O

13.5 Humle] huede O

15.6 Ager-Reener] D O T 1875Eri

16.6 Helse] helsen O T 1875Eri

18.7 spissde] spiser T

19.4 Drue-] due T

19.7 ad] mod 1736Ber 1736God 1749Hol

20.3 i] fri T

21.6-7] Er for Gud som slemme Sviin/ Og Sig Sielfver till ruin D O T

22.5 store] stygge D O T

23.4 den] det 1736Ber 1736God 1749Hol

24.5 faa] D O T 1720Boc og flg. utg., faar 1715Lyn

25.3 den] det 1722Nør

27.7 forøgis] fornyes O

27.7 for] fra 1736Ber 1736God 1749Hol

29.1 feed] fred T

29.4 giort har] har giort 1720Boc 1722Nør

29.7 vill] til T

30.5 At vi ey] Eller og D O T

31.3 for] af T

32.2 skal] schuld T

32.3 Gid] Gif O

34.3 Hvi skal vi] Vi skall ey O

Den Siette Sang

mel.] Ey! saa leev een Prakker, til din etc. D O T

3.4 Som] Og D O T

3.8 en] et 1875Eri

5.3 yndet] syndet T

8.5 nu vil] vil nu 1875Eri

8.10 oppaa] og paa O 1875Eri

8.11 Som] dend D O T

9.1 Vreden] Verden T 1722Nør 1736Ber 1736God 1749Hol

9.11 vor syndig] een Næve D O T

9.14 altid er] er altid 1736Ber 1736God, er alting 1749Hol

11.5 staar] var D O T

11.6 giver Bod] skoone lod D O T

11.13 et ydmygt Hierte] ald reverentze D O T

12.10 snakke?] D O T 1736God 1749Hol, snakke, 1715Lyn 1720Boc og flg.

14.10 vor] vort 1721Bru 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol 1875Eri

15.8 Fordrag] accort D O T

15.8 snar] D O T 1721Bru og flg. utg., snart 1715Lyn 1720Boc

16.12 flux] hen D O T

16.13 Hen] Og D O T

16.14 Legem] Baade D O T

17.8 kand] skal 1736God 1749Hol

17.9-11] Mod det store Tantum/ Og utallig Qvantum/ du din Gud vell bør D O T

17.12] mgl. i 1715Lyn 1720Boc 1722Nør, komplett i 1721Bru 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol, See till, hvad du gjør D, mgl. i O T

18.1-4 Kiærligheds affecter/ her beviises maa,/ Folket der ved slægter/ Gud sin Herre paa, D O T

20.5 skull'] schal T

Den siuvende Sang

1.2 ey] og D

1.7 den] sin D O T

2.4 i] till D O T

2.7 Mod Skiebnen] Med schiebne T

3.2 Rod] Raad O, Rad T

3.3 andens] andres D O

4.2 Hopmand] hofmand T

5.5 den] du 1749Hol

6.2 forlade] cassere D O T

6.3 Smiile-Fagte] Skjemte-facte D O T

8.3 afspisis] afviisis O

9.1 øses] østes T

10.2 beskiert] ey schierdt T

10.3] Hvad fald dig kunde møde D O T

10.4 Som] Saa T

11.1 Øye det vel forud] providentz for ud vell D O T

11.2 ald Verden] naturen D O T

11.4 hand] dend D O T

11.4 nogens] noget 1722Nør

11.5 see sig] veed vell D O T

12.1] Beskyld ey Herrens Providentz D O T

12.2 dit Hiertes skiult Paulun] din egen Conscientz O

13.1 Hierter] D O T 1720Boc og flg. utg., Hiereer 1715Lyn

13.2 mig] dig T

14.1 Ormen] orme T

14.5 Befindis] befinder O

17.2 med] mod D O

17.4 Herrer] Herre 1736Ber 1736God 1749Hol

18.5 Med Ordets] mod aandens T

20] Ô Jesu, vær vor General/ Naar det till Kampen gjelde skall,/ Lad os de Tiender høre/ at Samson Løven har omvælt,/ Og her er holdet Herrens fælt,/ Lad os till huus det spøre/ at Malchus mist har øre D O T

20.4 det] der 1736God 1736Ber 1736God 1749Hol

21.6 paatager] paatage O T

21.7 fremdrager] fremdrage O T

22.6 udleede] indlede O

22.7 fra hans] os fra 1736Ber 1736God 1749Hol

23.1 Redskab end] instrument D O T

23.5 Ach!] Og T

24.1 bromle] vrimle 1749Hol

Den Ottende Sang

mel.] Ha, Ha, Trundhiems Piger etc. D O T

1.6] At her falder travaller paa D O T

2.2 før sad] før stod O, vor stæd T

2.5 sencker] siuncher O, synker 1875Eri

2.6 vor] vort O 1736Ber 1736God 1749Hol 1875Eri

2.9 I bedrøvelig] D O T, Bedrøvelig 1715Lyn og flg. utg., En bedrøvelig 1875Eri

3.5 Parti] Part de 1720Boc 1734Bru 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol 1875Eri

3.9 alt Ondt] ald Kif D O T

4.2] Frels fra sligt og andet Ondt D O T

4.4] fra dend onde mands afront D O T

4.6 Fald] Vand O

5.3 O] Ak! D O

5.8 det lader] tillader D O T

5.9] At det vendes hands Navn til priis D O T

7.7 sliige] nogen D O T, sine 1736Ber 1736God 1749Hol

7.8 Slige] Nogen D O T

7.9 Forordnelse] tilladelse D O T

8.4 der] han 1736Boc 1749Hol, har 1736Ber, som 1875Eri

9.1 Men] D O T 1720Boc og flg. utg., Man 1715Lyn

9.6 Og vor Straffes] Eller Straffens D O T

10.4 Rør] Kar T

10.7 forhøyt] forhart T

11.5 ey varer] varer ey 1736God 1749Hol

13.5 vi med et demødigt] vil med et ydmygt 1720Boc, vil med ydmygt 1722Nør, vi med et bemødigt 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol

13.7 vel] ved 1749Hol

14.2 fort] fast T

14.6 ald Sorg] travall D O T

15.2 forsickred] for sikkert 1875Eri

17.7 Vellysters] Vellystens T

Den Niende Sang

tit. Hærlighed] Magt O

mel.] Jeg kand ey lenger blifve ô Coridon etc. D O, Bedrøf dig Skelf ey Søster T, Mine elskelig Tilhører, etc. 1749Hol

2.2] Opsatt i dignitet D O T

2.4] med Pragt og Majestêt D O T

6.1 vexlis] vexler O

7.4 Sønder-] Synden T

10.6 Et Huus paa andet] Een paa den anden O

18.6 Da] Saa 1734Bru 1736Ber 1736God 1749Hol

20.7 sligt har Gud udrætt] Haa, sligt er Gud Udrætt 1715Lyn, 1722Nør 1721Bru 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol 1875Eri, 1720Boc retter til Idrætt istf. Udrætt, D O T har sligt er Guds forsætt

22.5 Os] Og O

24.6 Magt] Kraft T

26.6 timis] gifves O

[DÅPEN]

Daabens Sacramente

tit. GUD Faders] Fader O

mel.] Bargamasch D O T, Vær tilfreds min kiære Siæl, etc. 1721Bru 1736Ber 1736God 1749Hol

1.4 til Kirken] nu med sig D O T

1.8 hente] vente 1734Bru

2.2 Order] Ordrer D, Ordet 1749Hol

4.3 Det] Dend D O T

7.1 Hvor] Hvo 1875Eri

9.6 kon] som O

10.8 skienked] D O T 1721Bru og flg. utg., skienkt 1715Lyn 1720Boc 1722Nør

12.1 lyder] lydde O

12.6 oprunden] paafunden D O T

13.6 Christi] Jesu O

13.8 Nærverend'] Er i præsentz D O T

15.1 os] og O

15.3 end] ald D O T

16.5 mon] lod D O T

16.6 Os] og D O, i D rettet til Os med annen hånd

17 mgl. i D O T

19] Hvordan skulle Kjødsens Sands/ I Guds dyb sig fæste,/ Een gudfrygtig ignorantz/ bliver her det beste,/ Men vi bør langt meere/ Herrens Wærk laudere,/ At hand vill det ringe Vand/ Saa stor een Kraft levere. D O T

20.7 Vandet] Vandel 1722Nør

21.3 lille] lette T

21.4 Bølgen] Vandet T

22.2 paa] om O

24.2 røris] rørdes 1736Ber 1736God 1749Hol

24.4 føris] førdes 1721Bru 1736Ber 1736God 1749Hol

24.7 i] till D O T

25.4 Aarle] aarlig T

25.4 samt] saa O 1734Bru 1736God 1736Ber 1749Hol

30.1 Der] Her 1727Bru

32.3 din Mund du] du Sielver D O T

32.7 u-døbet] D O T 1720Boc og flg. utg., u-døbt 1715Lyn

35.6 det] dem O T

Den Anden Sang Om Daabens Sacramente

tit. er] bliver D O

mel.] Part Folk indbilder sig, at ingen etc. D O T, Hva hielper Attest:, etc. 1721Bru 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol

5.5 aldseend'] anseende T

8.2 dens] dets 1736God 1749Hol

12.6 god] stor T

14.5 der i] gandske D O T

18] Dog er det ikke nok/ At Barnet døbes over Funtens Stok/ Een stadig Troe till Gud/ Her ogsaa fordres ud/ Saa fremt mand ret skall kaldes/ Een vied Christi Brud D O T

19.3 tændis] findes D O T

19.6 Det] D O T 1720Boc og flg. utg., Der 1715Lyn

20.1 siunis] suintis D O T

20.2 Nyfød] Pusill D O T

20.3 Spee Børens] Pusilles D O T, spæde Børns 1721Bru 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol

20.5 til] og 1736Ber 1736God 1749Hol

21.3 sød] god D O T

21.4 for JESU Død] udvelge lod D O T

21.5 Har dem til] dem till sit D O T

21.6 fød?] Haa, fød. 1715Lyn og flg. utg., fød; 1875Eri

21.6] Før de det slet forstod D O, T har sielf istf. slet

22] Har hand dem u-forskjyldt/ Med hellig aand af Moders Liv opfyldt,/ Hvad er det at vi vill/ da sige Ney dertill,/ at Troens hellig gave/ Ey skienkes een Pusill? D O T

22.6 vill?] 1875Eri, vill. 1715Lyn og flg. utg.

23.2 u-fortrydelig] w-fortyedelig T

23.3 angred] angrer T

24.1 nogen] D T 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol 1875Eri, ingen O, noget 1715Lyn 1720Boc 1722Nør 1721Bru

24.2-6] Som Troen ey till Gud annamme vill,/ Hand skall forskjudes væk/ Som et u-nyttig Dræk/ og regnes for en Hedning/ Og een forbandet Gjæk D O T

24.6 Hves] Hver 1736Ber 1736God 1749Hol

25.4 Christne] Christi T

26.1 Fader] faders T

27.4 der] da 1720Boc 1722Nør

28.2 Gave] Gaver D

28.2 Løn] Bøn T

[NATTVERDEN]

Den første Sang

tit. Trende] Tvende D O

tit. dets Indstiftelsis] Indstiftelsens 1720Boc 1722Nør

tit. da] der D O

tit. Brød] Brødet 1720 Boc og flg. utg.

1.4 afmægtig] amægtig D O

1.5 dit] det 1722Nør

1.6 dit] det 1722Nør

2.1 Der] Du D O

2.1 stod] lod D O

2.2 anrættet] anrætte D O

2.4 har indsættet] lod indsætte D, lod fremsætte O

2.9 Himmel-Brød] deres brød D O

2.10 Og Viin dem at] det du dem lod D O

3.1 i] till D O

4.8 Hierte-gjerne] hiertens gierne O

5.4 I] Som 1875Eri

5.8 om bodfærdig] og een Tolder D O, som bodfærdig 1749Hol

6.1 sin] een D O

7.6 for enhver] een og hver D O

7.8 Skal dette Bord strax] da skulle bordet D O

8.1 Frugten] æblet D O

8.8-9] hand gav recept mod dend venin/ Sit Kjød i brød, sit Blod i Viin D O

9.5 gav] tog D O

9.7 Udi det Saar at] Og lod i Saaret D O

9.10 Synde-folk] Svage Folk D O

10.5 Høyt] Saa D O

10.7 til Venners Glæde] for alle Venner D O

10.10] med kjød og huud og Senner D O

11.1 Nærværende jeg] Jeg i præsentz min D O

11.7 Fornøjet] Personlig D O

12.2 Hans Blod og Legem] Gud som personlig D, markert med stiplet linje under og over med annen hånd og rettet til lesemåten i 1715Lyn nederst på siden

13.6 Hierte-sted] Leyer-sted D O

13.7 dig Bolig lave] din Krop begrave D O

15.1 det forvende] disputere D O

16.5 Tilsagn] Tilsang 1722Nør

16.10 hans Kiød] med ham D O

17.4-5] og gjør dig dend besvære/ at du loggerer ind til mig D O

17.8 knælend'] knæled D O

17.9 knuset] knusend' O

18.2] Hvordan i Sacramenter D O

18.3 Hvor Christus der] Guds Søns Person D, siste ord stiplet over og under med annen hånd, og rettet til Legem' nederst på siden, Guds Søns Legem O

og der paa svar forventer O

18.3 der indkomme] derind komme 1736God

18.4] Og derpaa Svar forventer D O

18.7] Din speculatz maa friste D O

18.10] Men Jeg det ikke viste D O

22.6 den] din 1720Boc 1722Nør

24.9 kun] D 1736Ber 1736God 1749Hol 1875Eri, kom 1715Lyn 1720Boc 1721Bru 1722Nør 1734ano

25.7 Moos] moest 1736Ber 1736God 1749Hol

25.9] at Jesus accorderer vell D O

25.10 ey med] ikke D O

26.1 ey] at 1736Ber 1736God 1749Hol

26.8 vist saasom] gandske, som D O

28.7 spørge] D O 1875Eri, sørge 1715Lyn og flg. utg.

30.9 Troende] alle de D O

33.1 Priis være] Gud glæde D O

33.3 Lov være] Gud glæde D O

33.6 velsigner] velsigne D O

34.3 Agrer] Ager 1875Eri

Den Anden Sang

tit. Ord: etc.] Ord: saa liudende D O

mel.] Kom ô skjønne Hyrde-møe etc. D O, i O er tilføyet med annen hånd] heller ver til freds min K siæl; Vær tilfreds min kiære Siæl, etc. 1721Bru 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol

1.3 Ingenlund] Da det ey D O

1.3 det] den 1736Ber 1736God 1749Hol 1875Eri

1.7 At] Og 1736Ber 1736God 1749Hol

2.7 drikker nu] 1721Bru 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol 1875Eri, drikker 1715Lyn 1720Boc 1722Nør, drikker I D O

2.8 til stor Bade] ingen Skade D O

4.1 dog] dig O

5.4 frugtet] frugter O 1720Boc 1722Nør

6.1 et] sit 1875Eri

6.2 Snerte] smerte O

9.3 det] D O 1720Boc 1722Nør 1734ano, dette 1715Lyn 1721Bru 1736Ber 1736God 1749Hol 1875Eri

9.5 self] selv D O, self 1720Boc og flg. utg., felf 1715Lyn

9.8 sammen væver] somme lefver O

12.3 Tilsagn] Tilsang 1722Nør

12.6 Den kund'] og kand D O

12.7 JEsu] Christi D O

13.2] Med Herrens Blod qvadrerer D O

13.3 Vill Fornuften sige] at Fornuften siger D O

13.4] og derfor opponerer D O

15.1-4] Staar der ikkon een Essentz/ For Tre personer aaben,/ Er der een correspondentz/ Med Aand og Vand i Daaben, D O

15.7 Ret] art 1749Hol

18.2 Skyens] Luftens D O

18.6 det Troens] personlig D O

18.8 mig] D O 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol 1875Eri, sig 1715Lyn 1720Boc 1721Bru 1722Nør

19.4 sander] 1715Lyn 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol 1875Eri, samler D O, sancker 1722Nør, sandser 1734Bru

19.7 Hvor] Hvo 1736God 1749Hol

20.5 ô] du O

22.8 De] Og D O 1736Ber 1736God 1749Hol 1875Eri

27.1 Fortieniste] fortienister O

27.3 Forladelse] forladelser O

28.5 holder] holde 1720Boc 1722Nør

Den Tredje Sang

2.6 der] som 1736Ber 1736God 1749Hol

3.7 forladet] forlader 1734ano, forlade 1736Ber 1736God 1749Hol

11.7 Bram] Barm 1722Nør

12.4 Det] Der 1722Nør

16.1 først] fort 1736Ber 1736God 1749Hol

18.2 visselige] 1721Bru 1736Ber 1736God 1749Hol 1875Eri, visselige; 1715Lyn 1720Boc 1722Nør, visselige: 1734ano

20.4 Ansigtes] 1721Bru 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol 1875Eri, Ansigts 1715Lyn 1720Boc 1722Nør

21.4 til] i 1875Eri

21.7 Vreden] Verden 1722Nør 1736Ber 1736God 1749Hol

22.3 os Børen] os til Børn 1736Ber 1736God 1749Hol, os til Børen 1875Eri

32.3 at] ald 1722Nør

38.5 eenit] ene 1875Eri

38.6] Sig nær med den forener 1875Eri

38.6 Sig] Dig 1736God 1749Hol

[HUSTAVLEN]

Den Første Sang

mel. din] dend O

1.1 geistlige] D O 1720Boc og flg. utg., giestlige 1715Lyn

4.1 ham] som O

4.5 Ey gierrig] D O 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol 1875Eri, Ey, gierrig 1715Lyn 1720Boc 1722Nør

4.6 Ageren luge] ag'ren bortlugge 1736Ber 1736God 1749Hol

5.4 føye] bøye 1736Ber 1736God 1749Hol

6.5 til] i O

6.6 Og] At O

6.6 indtygge] D O, indbygge 1715Lyn og flg. utg.

7.5 staa som] saa som O

8.1 Thi] Dog D, Da O

9.1 fra Punct] fra prich O

Den Anden Sang

mel.] gaar som den førige O

2.1-4] Een aalding, som haver duppleret sin aar,/ skall holdes og dobbelt i ære, / Men allermest dennem sin bog vell forstaar,/ Og skriften rætsindelig lære D O

3.4 drive] D O 1720Boc og flg. utg., dirve 1715Lyn

6.1 Vægtere holde maa Vagt] Vægter maa holde sin vagt 1721Bru 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol

6.3 det] paa 1736Ber 1736God 1749Hol

6.5 skal] kand D O

6.7 Klager] klage 1736God 1749Hol

Den Tredie Sang

tit. Øfrigheds] Øvrigheders D O

mel. Melodie] 1720Boc og senere utg., Melode 1715Lyn

mel.] Bonden hand agter paa Tiden D O 1721Bru 1734ano 1736Ber 1736God

1.2 dem] at D O

2.1 maa] kand D O

2.4-5] Øfrigheds Person, Er een Guds Baroon,/ Har Gud til Patron, Med Condition, D O

2.5 du] den 1749Hol

2.6 Thi de] At hand D O

2.7 Bør ey bære] Bærer ikke D O

4.4 saa] at O

5.1 Derfor] Tilmed D O

5.2 Under-Herrer] inspecteurer D O

5.6 Vilde, og] D O 1721Bru 1734ano 1875Eri, Vilde og 1715Lyn 1720Boc 1722Nør 1736Ber 1736God 1749Hol

Den Fierde Sang

tit. Undersaatters] Undersaatternes 1736God

mel.] Danmand er din Hustru hjem etc. D O, Naar jeg melancholisk gaar, &c. 1721Bru 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol

2.4 Giører] giør een O

2.7 Øvrigheden] Magistraten D O

3.2 Vartend'] varter O

3.2 det] dend O

3.5 sig bøye skal] skall staa subject D O

3.7] Gjøre dennem dend respect D O, O har Gifver istf. Gjøre

5.1 Det for] Derfor O

5.3-4] Ti see, vorder Kongen vred,/ Bliver det dig døden, D O

5.8 Hulde] Erlig D O

6.1] Lader først for kongen skee D O

6.3 Ypperst er og størst] er dend Ypperste D O

7.3 Dannis Svend] Danne-Svend O

8.6 behage] D O, behager 1715Lyn og flg. utg.

8.8 Dage] Dager 1736Ber 1736God 1749Hol 1875Eri

9.1-3] Værer derfor i parat/ Naar og hvor befales,/ Lader ingen Magistrat D O

9.5 Har] Hav 1875Eri

Den Femte Sang

2.5 hendet] hændes 1720Boc 1720Nør, hænder 1875Eri

3.3 derfor de] derfore 1736Ber 1736God 1749Hol

3.6 mig og dig] dig og mig D O

4.1 Larm] Harm O

6.6 Sara] Saræ D O

Den Siette Sang

mel.] Hastig hen som jeg forstaar &c. D O, Himlen er det rette Land, &c. 1721Bru 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol

3.4 saadant] D O 1720Boc og flg. utg., saadent 1715Lyn

Den Siuvende Sang

1.3 vor] din 1722Nør

Den Ottende Sang

mel.] Daphnis gik for nogle dage etc. D O 1721Bru 1734ano 1736Ber 1736God 1749Hol

mel. Melodie] Melode 1715Lyn 1720Boc 1722Nør

1.6 paabyde] bebyde 1875Eri

3.1 Og] Men D O

3.4 sættes] D 1720Boc og flg. utg., sæittes 1715Lyn

Den Niende Sang

tit. Huusbonders] Husbondernes 1736God 1749Hol

mel. Sylvia, hvi vilt du ey etc. D O

2.6 her] er 1875Eri

3.2 sig ey Skikke] ey qvadrere O

3.3-4] Mand skall ey sin Svend tractere/ Som hand var een anden hund O

4.6] Men indstæfne træl og frj O

Den Tiende Sang

mel.] Ach! Amaryllis har du nu etc. O 1721Bru 1736Ber 1736God 1749Hol

2.3 Flok] Folck 1722Nør

3.5 stolter] O 1720Boc og flg. utg., stoller 1715Lyn

4.5 selver] selv vel 1736Ber 1736God

Den Ellevte Sang

mel.] Op Hjertens Suk og Graad etc. D

6.3 hendis] hende 1736Ber 1736God 1749Hol 1875Eri

Den Tolfte Sang

3.1 Hvo] Hvem D O

3.4 Ja samtlig] In allis D, in alles O

4.4 Befalninger] Velgierninger O

6.1 Nu] Min O

[ÆRESDIKT]

Anders Dass' æresvers

36 Levi Folket] Levi-Folket 1875Eri

71 Sange Snoer] Sange-Snoer 1720Boc 1734ano 1736Ber 1736God

76 Nætter-Foster] nætter' Foster 1749Hol 1875Eri

Steen Wirtmands æresvers

8 fostres] Haa, Fostre 1715Lyn og flg. utg.

20 End] En 1736Ber

20 mindste] Kbh.-eksemplaret av 1715Lyn, T.heim-eksemplaret (og dermed faksimileutg.) har mindst: (internvariant)

39 Killing] Kylling 1739Boc 1722Nør

60 Melke-Fløde] Melke-Føde 1736God 1875Eri

Om lemmakommentaren

Kommentaren til de enkelte sangene, strofene og versene er organisert som en såkalt lemma-kommentar: en analytisk kommentar som supplerer innledningens syntetiske kommentar. Det greske ordet lemma (flt. lemmata) betyr opprinnelig «det som er skrelt av», «skall». I filologien er det snakk om «å skrelle av» eller «løfte ut» noen ord av teksten. Disse ordene gjentas så i kommentaren, fulgt av en avgrensende skarp klamme: ]. Etter den skarpe klammen følger så en forklaring på, eller et synonymt uttrykk for, det oppførte lemmaet. Lemmaene velges ut etter et såkalt dunkelhetskriterium: Det er nettopp de tekstdelene (ordene, uttrykkene, setningene) som en samtidig leser vil stusse over eller finne vanskelige å forstå, som fortjener en nærmere forklaring. Et mulig alternativ til forklaringen kunne i noen tilfelle ha vært å endre eller «modernisere» teksten, men det vil være uaktuelt så lenge våre bestrebelser som lesere går ut på å prøve å forstå teksten på dens egen historiske premisser. Å endre den ville være det samme som å gjøre vold på den: å berøve teksten dens historiske autentisitet.

Lemmakommentarer deles ofte inn i to hovedtyper: språklige kommentarer og realkommentarer (til det saklige innholdet). Kommentaren til Katekismesangene omfatter begge disse typene, men kan beskrives nærmere ved hjelp av en finere inndeling:

- språklige forklaringer: Språket Petter Dass nyttiggjør seg er et språk vi gjenkjenner, men som likevel ikke lenger er å betrakte som dagligspråk. Både bøyningsformer (morfologi), ordsammenføyning (syntaks) og ordforråd (leksikon) har gjennomgått betydelige forandringer i dansk (og norsk) fra slutten av 1600-tallet til i dag. Dessuten refererer opphavsmannens språk ofte til en virkelighet som ikke lenger virker hjemlig, til tross for at vi her har med «nasjonallitteratur» å gjøre. Språket forandrer seg med den verdenen det brukes i.

- navneforklaringer: identifisering av person- og stedsnavn.

- parallellsteder: Ord og uttrykk i teksten kan forklares – og kontekstualiseres – ved henvisninger til tilsvarende uttrykksmåter i litteraturen fra dens egen samtid (eller eldre tid). Ofte kan slike parallellsteder gi mening som estetisk virksomme allusjoner. Hyppigst forekommende er tekstens paralleller i Bibelen, som i kommentaren siteres i en ordlyd opphavsmannen selv ville ha vært fortrolig med. I tillegg kommer referanser til tidens liturgiske tekster, litterære tekster og lovtekster.

- Luthers katekisme: Som eksplisitt tekstgrunnlag for Katekismesangene ligger Luthers Lille. Hans tekst og forklaring opplyses (i biskop Resens autoritative versjon fra 1616) til hver sang.

- metrikk: Kommentaren omfatter også momenter til forståelse av det metriske uttrykket: takt og rim. Der teksten inneholder vitnesbyrd om dens praktiske realisering, muntlig, blir også dette kommentert.

- teologi: Dikterens teologiske oppfatning, tekstens dogmatiske standpunkt, belyses med referanse til samtidens faglige litteratur.

- overlevering: Kommentaren omfatter forklaringer til momenter i overleveringen når slike reflekteres i teksten.

- melodiforelegg: Tekstens melodiforelegg identfiseres i den grad det lar seg gjøre.

I tillegg til disse typene forklaring inneholder kommentaren også en kort strukturanalyse av hver sang (koplet til tittelen). Her gis dessuten henvisninger til sangens resepsjonshistorie (f.eks. i salmebøker) og til omtaler av den i Dass-litteraturen.

Bibliografi

- Aksdal, Bjørn. 1982. Med Piber og Basuner, Skalmeye og Fiol. Musikkinstrumenter i Norge ca. 1600–1800. Trondheim

- Akslen, Laila. 1997. Norsk barokk. Dorothe Engelbretsdatter og Petter Dass i retorisk tradisjon. Oslo

- —. 1997. «'…En skøn lystig oc besynderlig nyttig histori…'. Petter Dass' Ruths Bog i retorisk perspektiv». Edda, s. 331–45

- —. 2002. Femfaldig festbarokk. Norske perikopedikt til kyrkjelege høgtider. Sofiemyr

- —. 2008. Barokke figurar. Artiklar om tekstar av Dorothe Engelbretsdatter og Petter Dass. Sofiemyr

- Allerup, Lauritz. 1756. Den første Part Af Den sangviis forfattede Catechismus Indeholdende Elleve Aandelige Psalmer Eller Poëtiske Betragtninger Over De Ti GUds Bud Med Deres Beslutnings Ord Af 2. Mose Bogs 20 Cap. v. 5. 6. Kbh.

- [Alterbogen], Forordnet Alterbog udi Danmark og Norge. 1688. Kbh.

- Amundsen, Leiv. 1945. «Henrik Wergeland og Universitetsbiblioteket». Edda 45, s. 84–132

- —. 1956. Brev til Henrik Wergeland 1827–1845. Oslo

- Andersen, J. Oskar. 1931. «Dansk Syn paa Fromhed og 'Gudfrygtigheds Øvelse' i ældre luthersk Tid.» Innledn. til Thomas Kingos Aandelige Siunge-Koor, utg. A.E. Sibbernsen. Kbh., s. vii–cii

- Andersen, Per Thomas. 1997. «En kamp mellom guder. Intertekstuelt blikk på Petter Dass' vise Om Jephtæ Løfte». Fra Petter Dass til Jan Kjærstad. Studier i diktekunst og komposisjon. Oslo, s. 12–43

- —. 2001. Norsk litteraturhistorie. Oslo

- Andersen, Vilh. 1951. Horats. Fjerde Bog. Norden. Tredje Del. Kbh.

- Apenes, Sverre Inge. 1978. Rapport om Petter Dass – presten som diktet makt til folket. Oslo

- Apokryfe evangelier. 2001. Overs. Einar Thomassen. Oslo

- Appel, Charlotte. 2001. Læsning og bogmarked i 1600-tallets Danmark. 2 bd, konsekutiv pag. Kbh.

- Appel, Charlotte og Morten Fink-Jensen. 2009. Når det regner på præsten. En kulturhistorie om sognepræster og sognefolk 1550–1750. Gjern

- Arndt, Johann. 1679. Paradisis-Urtegaard. Det er: En Lyst-Have, Fuld af christelige Dyder […]. Overs. Jens Jenssøn Otthense [1656]. Kbh.

- —. 1690. Lyset i Mørket, eller Fire Bøger om Den Sande Christendom. Overs. Samuel Jensøn Ild. Kbh.

- Arrebo [Arrøboe], Anders. 1681. Ossa Rediviva. XV. Prædickener eenfoldeligen forklaret oc udlagt. Utg. Christen Anderssøn Arrøboe. Kbh.

- —. 1968. Davids Psalmer 1623 og 1627. Utg. Vagn Lundgaard Simonsen. (Samlede Skrifter II,1). Kbh.

- Augustin. 1961. Bekjennelser. Overs. Oddmund Hjelde. Oslo

- Bang, A. Chr. 1893–99. Dokumenter og studier vedrørende Den lutherske katekismus' historie i Nordens kirker, 2 bd. Chra

- —. 1901–02. Norske Hexeformularer og Magiske Opskrifter. Kra

- Bang, Christen Staphensøn. 1650–1662. Postilla Catechetica: ded er: Doct. Martini Lutheri Lidle eller mindre Catechismus ved Spørsmaal oc Giensvar: med hosføyede korte Summarier oc Udleggelser. 8 bd. Chra

- Bang, Knud Sevaldsen. 1681. Den søde oc velsmagende Catechismi Bryst-Melck osv. Kbh.

- Beck-Friis, Regina og Bengt Hambræus. 1978. «Bergamasco'». Cappelens musikk-leksikon, red. Kari Michelsen. Bd 1. Oslo

- Berge, Rikard. 1973 [1944]. Vinje og Rauland. Bd 2. Stavanger

- Berggrav, Eivind. 1947. «Kristen-sangeren. Noen innrammede sitater fra livsverket til Petter Dass». Kirke og kultur 7, s. 385–425

- Beyer, Harald. 1939. Norsk litteraturhistorie. Oslo

- Bibelen eller Den hellige skrift. 1968 [1930]. Oslo

- Biblia. Det er, Den gantske Hellige Skrifft paa Danske igien offuerseet oc prentet effter vor allernaadigste Herris oc Kongis K. CHRISTIAN den IV. Befalning. 1633. Kbh.

- Biblia. Paa Danske, Det er, Den gantske hellige skriftis Bøgger, igiennem seete med fljd effter den Ebræiske oc Grækiske text det næste mueligt var. Effter vor allernaadigste Herris K. Christians den IIII. Christelige Befalning. 2 bd. 1647. Kbh.

- Biblia, Det er, Dend gandske Hellige Skrift, Trykt efter Høyloflig Ihukommelses Christiani Qvarti Store Bibels; Nu Tredie gang udi Octav med større Stiil oplagt, og fremstillet som En Huus- og Reyse-Bibel, afdeelt udi Fire Parter. 1699. Kbh.

- Biblia Sacra iuxta Vulgatam Clementinam. 1965. Utg. Alberto Colunga og Lorenzo Turrado. Madrid

- Bibliotheca Bergensis. 1926. Utg. Bergens offentlige Bibliotek. Bergen

- Bibliotheca Danica. 1961–1963 [1877–1914]. Red. Chr. Bruun og Lauritz Nielsen. 2. utg. Kbh.

- Bibliotheca Norvegica. 1872–1974 [1908–1927]. Red. Hjalmar Pettersen. 4 bd. Kbh.

- [Bircherod, Jens]. 1846. Uddrag af Biskop Jens Bircherods historisk-biographiske Dagbøger for Aarene 1658–1708. Utg. Christian Molbech. Kbh.

- Blume, Clemens og H.M. Bannister (utg.). 1915. Analecta hymnica medii aevi. Bd 54. Leipzig

- Bording, Anders. 1984–86. Digte. Utg. Erik Sønderholm. 2 bd. Kbh.

- Bornemann, Henrich. 1694. Spørgemaal over Catechismus. Kbh.

- Boyesen, Einar. 1953. J.W. Cappelen 1805–1878. Noen blad av norsk bokhandles og norsk kulturkamps historie. Oslo

- Brochmand, Caspar Erasmus [Jesper Rasmussen]. 1664 [1633]. Universæ Theologiæ Systema. Ulm

- —. 1743 [etter utg. 1724, først utg. 1635–1638]. Huus-Postill, Eller Kort Forklaring Og Gudelig Betænkning Over alle Evangelier og Epistler, Som paa Søndage og Hellige Dage Udi Guds Menighed det ganske Aar igiennem pleye at fremsættes og forhandles […]. Kbh.

- Browning, Robert M. 1971. German Baroque Poetry 1618–1723. University Park

- Bruland, Skirne Helg. 1991. «Petter Dass og den klassiske litteraturen». Latin og nationalsprog i Norden. Red. Marianne Alenius m.fl. Kbh., s. 195–204

- Brun, Samuel Olsen. 1711 [1690]. Den siungende Tids-Fordrif. Kbh.

- Brunsmand, Johan. 1687. Den Siungende Himmel-Lyst. Kbh.

- —. 1953 [1674]. Køge Huskors. Utg. Anders Bæksted. Kbh.

- Brøndegaard, V.J. 1978–1980. Folk og flora. Dansk etnobotanik. 4 bd. Kbh.

- —. Folk og fauna. 1985–1986. Dansk etnozoologi. 2 bd. Kbh.

- Bull, Francis. 1924. Norges litteratur fra Reformasjonen til 1814 (Norsk litteraturhistorie. Red. Francis Bull m.fl. Bd 2). Kra

- —. 1958. Norges litteratur fra reformasjonen til 1814 (Norsk litteraturhistorie. Red. Francis Bull m.fl. Bd 2). 2. utg. Oslo

- Bull, Ida. 2004. «Professions, Absolutism and the Role of the Widows». Scandinavian Journal of History 29, 193–208

- Bunyan, John. 2003 [1678/1684]. The Pilgrim's Progress. Utg. W.R. Owens. Oxford

- —. 1704–1707. Een Pillegrims Fremgang fra denne Verden til den tilkommende […]. Overs. Jens Godsen. 2 bd. Kbh.

- Børdahl, Amund. 2003. «Makten tiltales. Retorikk og mening i to renessanse-dedikasjoner». Agora 1/2003, s. 98–129

- Cahn, Michael. 2004. «Opera omnia. The production of cultural authority». History of Science, History of Text. Red. Karine Chemla. Dordrecht, s. 81–94

- Carruthers, Mary. 1990. The Book of Memory. A Study of Memory in Medieval Culture. Cambridge

- Chartier, Roger. 1994. The Order of Books. Readers, Authors, and Libraries in Europe between the Fourteenth and Eighteenth Centuries. Overs. fra fransk [1992] av Lydia G. Cochrane. Stanford, CA

- —. 1999. «Reading Matter and 'Popular' Reading: From the Renaissance to the Seventeenth Century». A History of Reading in the West. Red. Guglielmo Cavallo og Roger Chartier. Overs. Lydia G. Cochrane. Amherst, MA, s. 269–83

- Christensen, Olav. 1959. Haderslev bys første Bogtrykker. Hinrich Luckander. 1759–1792. Haderslev

- Colclough, Stephen. 2007. Consuming Texts. Readers and Reading Communities, 1695–1870. Basingstoke

- Collett, John Peter. 2011. 1811–1870. Universitetet i nasjonen (Bd 1 av Universitetet i Oslo 1811–2011. Red. John Peter Collett). Oslo

- Curtius, Ernst Robert. 1973. European Literature and the Latin Middle Ages. Oversatt fra tysk [1948] av Willard A. Trask. Princeton, NJ

- Dam, Poul. 1994. «Petter Dass i DDS». Hymnologiske Meddelelser 23, s. 197–201

- Danske Provinstryk 1482–1830. 1994–2001. Red. Grethe Larsen. 6 bd. Kbh.

- Dass, Pet[t]er. 1763. Beskrivelse over Nordlands Amt i Tronhiems Stift. Først udgivet under Titel Nordlands Trompet. Utg. Albert Christian Dass. Kbh.

- —. 1874–1877/1891. Samlede Skrifter. Utg. A.E. Eriksen. 3 bd pluss tillegget Dassiana. Kra

- —. 1947. Katechismus-Sange. Utg. Harald Beyer. Bergen

- —. 1960. Alle Evangelia Sangviis forfattet Under sine føjelige Toner. Utg. Didrik Arup Seip. Oslo

- —. 1974 [1927]. Nordlands Trompet. Utg. Didrik Arup Seip. Oslo

- —. 1980 [1934 og 1950]. Viser og Rim. Utg. Didrik Arup Seip. Oslo

- —. 1980. Samlede verker. Red. Kjell Heggelund og Sverre Inge Apenes. 3 bd. Oslo

- —. 1999. D. Mort: Luthers Lille Catechismus, Forfatted I beqvemme Sange, under føyelige Melodier. Faksimileutgave. Alstahaug/Trondheim

- —. 2001. Den Norske Dale-Viise og En sørgelig Klage-Vise Over Bergens Byes Jammerlige og ynckelige Ødeleggelse. Faksimileutgave. Alstahaug.

- Dietrichson, Lorentz. 1866. Omrids af den norske Poesis Historie. Literærhistoriske Forelæsninger. Kbh.

- Ducreux, Marie-Elisabeth. 1989. «Reading unto Death. Books and Readers in Eighteenth-Century Bohemia». The Culture of Print. Power and the Uses of Print in Early Modern Europe. Red. Roger Chartier. Cambridge

- Daae, Aagaat. 1914. «Bergens ældste boktryk og første boktrykkere». Bergens historiske Forening. Skrifter 20, s. 75–84

- Edvardsen, Edvard. 1668. Guds Bolig hos Menniskene. Kbh.

- Eggertsdóttir, Margrét og Jon Haarberg. 2010. «Fiskenes lovsang. Stefán Ólafssons (1618–1688) ukjente gjendiktning av 'Herre Gud, ditt dyre navn og Ære'». Edda 110, s. 225–43.

- Eisenstein, Elizabeth L. 1979. The Printing Press as an Agent of Change. Communications and Cultural Transformations in Early-Modern Europe. 2 bd. Cambridge

- —. 1983. The Printing Revolution in Early Modern Europe. Cambridge

- Elling, Catharinus. 1909. «Petter Dass og Folkemelodien». Maal og Minne, s. 94–99

- —. 1927. Vore religiøse Folketoner. Oslo

- Elster d.y., Kristian. 1935 [1923]. Illustrert norsk litteraturhistorie. 2. utg. Bd. 1. Oslo

- Engelbretsdatter, Dorothe. 1999 [1955–56]. Samlede skrifter. Utg. Kristen Valkner. 2. utg. Oslo

- Engelsin, Rolf. 1973. Zur Sozialgeschichte deutscher Mittel- und Unterschichten. Göttingen

- Englund, Peter. 2010 [1993]. Ufredsår. Om den svenske stormaktstiden og en mann i dens midte. Overs. Alexander Leborg. Oslo

- En ny Vise, kaldis Tungens Stillere. 1663. u.s.

- Erasmus, Desiderius. 1982. Adagia I i 1 to I v 100. Collected Works of Erasmus. Bd 31. Utg. R.A.B. Mynors. Overs. Margaret Mann Phillips. Toronto

- —. 1986. Literary and Educational Writings 6. Ciceronianus. Collected Works of Erasmus. Bd 28. Utg. A.H.T. Levi. Overs. Betty I. Knott. Toronto

- —. 1989. Adagia I vi 1 to I x 1000. Collected Works of Erasmus. Bd 32. Utg. og overs. R.A.B. Mynors. Toronto

- Eriksen, Andreas Emil. 1906. Bergens kathedralskoles historie. Bergen

- —. 1911. Trondhjems katedralskoles historie. Trondhjem

- Falk, Hjalmar og Alf Torp. 1900. Dansk-norskens syntax i historisk fremstilling. Kra

- —. 1906. Etymologisk ordbog over det norske og det danske sprog. Oslo

- Fet, Jostein. 1995. Lesande bønder. Litterær kultur i norske allmugesamfunn før 1840. Oslo

- Fossen, Anders Bjarne. 1979. Bergen bys historie. Bd 2. Borgerskapets by 1536–1800. Bergen

- Frymer-Kensky, Tikva. 2002. Reading the Women of the Bible. New York

- Garstein, Oskar (utg.). 1993. Vinjeboka. Den eldste svartebok fra norsk middelalder. Oslo

- Genette, Gérard. 1997. Paratexts. Thresholds of interpretation. Overs. Jane E. Lewin. Først utgitt på fransk 1987. Cambridge

- Gerhard, Johann. Ca 1724. Fromme Christnes aandelige Klenodie. Bergen

- Gessner, Christian Friedrich. 1740. Der so nöthig als nützlichen Buchdruckerkunst und Schriftgiesserey. Bd. 2. Leipzig

- Gilmont, Jean-François. 1999. «Protestant Reformation and Reading». A History of Reading in the West. Red. Guglielmo Cavallo og Roger Chartier. Overs. Lydia G. Cochrane. Amherst, MA

- Glebe-Møller, Jens. 1980. «Det teologiske Fakultet 1597–1732». Københavns universitet 1479–1979. Bd 5. Det teologiske Fakultet. Red. Leif Grane. Kbh., s. 93–212

- —. 1981. «Jespersen, Peder». Dansk biografisk leksikon, 3. utg. Bd 7. Kbh., s. 380–81

- Glenthøj, Johannes. 2011. «Petter Dass' 'Herre Gud, dit dyre navn og ære' med indledning og fordanskning». Hymnologi. Nordisk tidsskrift 40, 3–4, s. 166–79

- Gran, Gerhard. 1919. «A.E. Erichsen». Norsk aandsliv i hundrede aar. Bd 3. Kra, s. 132–42

- Green, Ian. 1986. «'Children in Understanding'. The Emergence of the English Catechism under Elizabeth and the Early Stuarts». Journal of Ecclesiastical History 37, s. 397–425

- Greg, W.W. 1966 [1950]. «The Rationale of Copy-Text», Collected Papers. Utg. J.C. Maxwell. Oxford, s. 374–91

- Grimm, Jacob og Wilhelm. 1854–1971. Deutsches Wörterbuch. Leipzig. http://woerterbuchnetz.de/DWB/?lemma=hamster

- Grubbe, Diderik. 1684–1696. Siælens Aandelige Harpe-Klang. Første del 1684, annen del 1696. Kbh.

- Gryphius, Andreas. 1961. Lyrische Gedichte. Utg. Hermann Palm (Werke, bd 3). Hildesheim

- Grøm, Ragnar. 1997. «Dikterpresten Petter Dass – 350 år». Norsk kirkemusikk 50, s. 5–17

- Grønli, Oddvar. 1930. «Hr. Lars Holgersen – Hr. Sthen Wirthmann. Uppteikningane I mskr. Thott 8º 563 i Det kgl. Bibliotek, København», Norsk slektshistorisk tidsskrift 2, s. 180–195

- Guttormsson, Loftur. 1990. «The Development of Popular Religious Literacy in the Seventeenth and Eighteenth Centuries», Scandinavian Journal of History 15, s. 7–35

- Hagemann, Sonja. 1965. Barnelitteratur i Norge inntil 1850. Oslo

- Hagen, Rune [Blix]. 1997. «Beelzebubs fluer. Trolldomsoppfatninger hos Petter Dass», Herr Petter 350 år. Red. Sigmund Nesset. Tromsø, s. 157–89

- —. 2003. Hekser. Fra forfølgelse til fortryllelse. Oslo

- Haile, H.G. 1976. «Luther and Literacy». Proceedings of the Modern Language Association of America 91, s. 816–28

- Hannaas, Torleiv. 1924. «Det eldste bergenske bok-prentet». Norsk boktrykk kalender 7, s. 33–38

- Hansen, Georg. 1944. Degnen. Studie i det 18. aarhundredes kulturhistorie. Kbh.

- Hansen, Ingar. 1979. Katekisme og katekismeopplæring i norsk reformasjonstid og ortodoksi. Hovedoppgave i kirkehistorie. Universitetet i Oslo

- Hansen, Ivar Roger. 1986. Sangeren fra Alstahaug. Om musikalske sider ved Petter Dass sin diktning. Hovedoppgave i musikk. Universitetet i Trondheim. 1986

- —. 1997. «Petter Dass og salmebøkene. En oversikt». Herr Petter 350 år. Et festskrift fra Universitetet i Tromsø. Red. Sigmund Nesset. Tromsø, s. 190–235

- —. 1997. «Petter Dass – en folkelig trubadur». Ottar 5/97, s. 40–53

- —. 2001. «Den norske Dale-Viise og melodihistorien». Den Norske Dale-Viise og En sørgelig Klage-Vise Over Bergens Byes Jammerlige og ynckelige Ødeleggelse. Faksimileutgave. Alstahaug, s. 12–23

- —. 2007. «Den besværlige Petter Dass». HIFO-nytt 4/2007, s. 18–24

- Hansen, Kåre. 2006. Petter Dass – mennesket, makten og mytene. Sandnessjøen

- Hansson, Stina. 1991. Ett språk för själen. Litterära former i den svenska andaktslitteraturen 1650–1720. Göteborg

- Hauan, Marit Anne. 1997. «Petter Dass – på djevelrygg inn i den moderne nordnorske diskursen». Herr Petter 350 år. Et festskrift fra Universitetet i Tromsø. Red. Sigmund Nesset. Tromsø, s. 57–80.

- Heffermehl, A.V. 1913. Folkeundervisningen i Norge indtil omkring Aar 1700. Chra

- Hernes, Asbjørn. 1952. Impuls og tradisjon i norsk musikk. Oslo

- Heuch, Halvor. 2002. Akevitt. En norsk brennevinshistorie. Oslo

- Hiørring, Anders Matthissen. 1643. Exercitatio catechetica Eller Enfoldige, Christelige Spørssmaal Met Deris giensvar offuer Børnelærdom oc Catechismi Parter. Kbh.

- Hoffkuntz, Christian. 1697. Lære- og Verie Catechismus. Til den Sande Evangeliske Religions Bestyrkelse, Og de Papistiske, saavelsom de Calvinske Vildfarelsers Afvendelse. Overs. Anton Musæus. Kbh.

- Holck, Oluf. 1925. «Norsk salmediktning i annen halvdel av det 17. aarhundre (ca. 1650–ca. 1715)». Norvegia Sacra 5, s. 46–96

- Holm, Edvard. 1891. Danmark-Norges Historie fra den store nordiske Krigs Slutning til Rigernes Askillelse. Bd 1: Frederik IV's sidste ti Regeringsaar (1720–1730). Kbh.

- —. 1885–86. Danmark-Norges indre Historie under Enevælden fra 1660 til 1720. 2 bd. Kbh.

- Holm-Olsen, Ludvig og Kjell Heggelund. 1974. Fra runene til norske selskab (Norges litteraturhistorie. Bd 1. Red. Edvard Beyer). Oslo

- Horstbøll, Henrik. 1999. Menigmands medie. Det folkelige bogtryk i Danmark 1500–1840. En kulturhistorisk undersøgelse. Kbh.

- Haarberg, Jon. 1983. «Henrik Wergelands Hassel-Nødder. Sujett for kildegranskere», Edda, s. 283–97

- —. 1997. «'Siungis under sin egen Melodie'. Katekismesanger, filologi og parodi». Hymnologiske Meddelelser 26, s. 159–73

- —. 1998. «Filologien som utfordring til litteraturvitenskapen. Momenter til en lesning av Petter Dass' 'Herre Gud, ditt dyre navn og ære'». Norsk Litteraturvitenskapelig Tidsskrift 1, s. 79–92

- —. 2001. «Den filologiske kommentar som litteraturvitenskapelig praksis – og en kommentabel passasje hos Petter Dass». Edda, s. 269–79

- —. 2003. «Jeg fant dem der jeg minst ventet det. Petter Dass' Catechismus-Sange i Drammen», Bøygen. Nr 1, s. 22–28

- —. 2006. «Petter Dass fra litteraturhistorien til bokhistorien. Katekismesangene (1715) som barnelærdom, folkelesning og nasjonallitteratur». Nordisk Tidskrift för Bok- ock Bibliotekshistoria, s. 41–61

- —. 2008. «Petter Dass som utfordring til metodeundervisningen i historiefaget». Edda, s. 394–401

- —. 2010. «'Gack, liden Bog'. Trykkekunstens omstøpning av den klassiske retorikken omkring år 1700». Norsk Litteraturvitenskapelig Tidsskrift 13, s. 4–15

- —. 2011. «Earways to Heaven. Singing the Catechism in Denmark-Norway, 1569–1756», Religious Reading. Utg. Charlotte Appel og Morten Fink-Jensen, Cambridge

- —. 2012. «Hvorfor trompet? Om tittelen på Petter Dass' nordlandsbeskrivelse», Edda 112, s. 3–15

- Haavik, Aage. 2000. «Petter Dass og Norsk salmebok», Petter Dass. Prest og dikter. Dikterprest. Red. Sven Erik Forfang og Ivar Roger Hansen. Nesna, s. 49–69.

- Ilsøe, Harald. 1973. «Historisk censur i Danmark indtil Holberg». Fund og forskning i Det Kongelige Biblioteks samlinger 20, s. 45–70

- —. 1992. Bogtrykkerne i København og deres virksomhed ca. 1600–1810. Kbh.

- Imsen, Steinar og Harald Winge (red.). 1999. Norsk historisk leksikon. Kultur og samfunn ca. 1500–ca. 1800. 2. utg. Oslo

- Jacobsen, Gunnar. 1983. Norske boktrykkere og trykkerier gjennom fire århundrer 1640–1940. Oslo

- Jakobsen, Alfred. 1952. Norskhet i språket hos Petter Dass. Supplement til Håløygminne. Svorkmo

- Jakobsen, Mikal. 1922. Alstahaug Kanikgjeld. En historisk statisktisk beskrivelse. Mosjøen

- Jensen, Gustav. 1909. «En Salme». Menighedsblad for Kristiania. Nr 3 (15.1.), s. 9–10

- Jersild, Margareta. 1975. Skillingtryck. Studier i svensk folklig vissång føre 1800. Sth.

- Johansson, Egil. 1998. Alphabeta Varia. Orality, Reading and Writing in the History of Literacy. Festschrift in Honour of Egil Johansson on the Occasion of His 65th Birthday March 24, 1998, red. Daniel Lindmark. Umeå

- Julia, Dominique. 1999. «Reading and the Counter-Reformation». A History of Reading in the West. Red. Guglielmo Cavallo og Roger Chartier. Overs. Lydia G. Cochrane. Amherst, MA.

- Juvik, Lars Hansen. 1999. Annotert bibliografi over Johan Hanssøn Heitmann, med en kort biografi. Mo i Rana

- Jæger, Henrik. 1896. Illustreret norsk literaturhistorie. Bd. 1. Kra

- Jørgensen, A.D. 1893–1894. Peter Schumacher Griffenfeld. 2 bd. Kbh.

- K., M.R. 1610. Ded kunstrige A.B.C. Med Guds giffne Low ved de X Guds Bud med mange skøne Dyder oc Lærdomme. Kbh.

- Kalkar, Otto. 1976 [1881–1885]. Ordbog til det ældre danske sprog (1300–1700). Kbh.

- Kelly, J.N.D. 1969. A Commentary on the Epistles of Peter and of Jude. London

- Kingo, Thomas. 1975. Samlede Skrifter. Utg. Hans Brix, Paul Diderichsen og F.J. Billeskov Jansen. 7 bd. Kbh.

- [Kirkeordinansen] En Kircke Ordinantz, Huor effter alle, Baade Geistlige oc Verdslige vdi Norgis Rige, skulle sige rette oc forholde. 1607. Kbh.

- [Kirkeritualet] Danmarks Og Norgis Kirke-Ritual. 1685. Kbh.

- Kiøge, Peder Nielsøn. 1692. Vandre-Bog udi Riim. Kbh.

- Kjær, Iver og John Kousgård Sørensen (utg.). 1977–1987. Danmarks gamle ordsprog. 8 bd. Kbh.

- Knox, Dilwyn. 1989. Ironia. Medieval and Renaissance Ideas on Irony. Leiden

- Kolsrud, Oluf. 1938. «Krog, Peder». Norsk biografisk leksikon. Bd 8. Oslo, s. 19–29

- Kong Christian den femtes Danske Lov af 15de April 1683. 1949. Utg. Stig Iuul, Kbh.

- Kong Christian den femtes Norske Lov af 15de April, 1687. 1904. Utg. P. I. Paulsen. Kra

- Kornerup, Bjørn. 1983. «Steenbuch, Hans». Dansk biografisk leksikon. 3. utg. Bd 14, s. 21–22

- Krummacher, Hans-Henrik. 2001. «Lehr- und trostreiche Lieder. Johann Rists geistliche Dichtung und die Predigt und Erbauungsliteratur des 16. und 17. Jahrhunderts». Vox Sermo Res. Beiträge zur Sprachreflexion, Literatur- und Sprachgeschichte vom Mittelalter bis zur Neuzeit. Red. Wolfgang Haubrichs, Wolfgang Kleiber og Rudolf Voß. Stuttgart, s. 143–68

- Landstad, M.B. (utg.). 1871 [1870]. Kirkesalmebog. Efter offentlig Foranstaltning. Kra

- [Landstad, M.B. (utg.)]. 1927 [1926]. M.B. Landstads Kirkesalmebok revidert og forøket av stiftsprost Gustav Jensen med bistand av en komité. Oslo

- Langslet, Lars Roar. 1984. «Petter Dass – vår store salmedikter». Om alle Land laa øde. Petter Dass. Vår store salmedikter. Red. Lars Roar Langslet. Oslo, s. 7–25

- Larsen, Asbjørn Lunge og Solveig Tunold. 1973. Jonas Skougaard. Katalog over hans bibliotek. Bøker og manuskripter. Bd 1. Oslo

- Larsen, Joakim. 1916. Bidrag til den danske Folkeundervisnings og Folkeskoles Historie 1536–1784. Kbh.

- Lauvstad, Hanne. 2006. Helicons Bierge og Helgelands schiær. Nordlands Trompets tekst, repertoar og retorikk. Oslo

- Leaver, Robin A. 2007. Luther's liturgical music. Principles and implications. Grand Rapids, MI

- Lee, Harper. 1962. Drep ikke en sangfugl. Overs. Magli Elster. Oslo

- Lellinge, Peder Nielsøn. 1685. Evangeliske Loff-Sang, Til alle Søndage Oc Hellige Fæster. Kbh.

- Leonora Christina. 1998. Jammers Minde. Utg. Poul Lindegård Hjorth og Marita Akhøj Nielsen. Kbh.

- Lie, Hallvard. 1967. Norsk verslære. Oslo

- Liliequist, Jonas. 1992. Brott, synd och straff. Tidelagsbrottet i Sverige under 1600- och 1700-talet. Umeå

- Lombnæs, Andreas G. 1999. «'Læbers Pligt og Lemmers Facter'. Filologisk tilforsikt og retorisk anfektelse hos Petter Dass». Norsk Litteraturvitenskapelig Tidsskrift 2, s. 148–56

- Love, Harold. 1998 [1993]. The Culture and Commerce of Texts. Scribal Publication in Seventeenth-Century England. Amherst

- Luther, Martin. 1616. Den liden (eller mindre) Catechismus, D. Mort. Luth. For Børn. Overs. H. P. Resen. Diplomatarisk utgave ved A. Chr. Bang. Dokumenter og studier vedrørende Den lutherske katekismus' historie i Nordens kirker. Bd 2. Chra 1899

- —. 1629. D. Morten Luthers Tydske eller store Catechismus. Aar 1529. Udsat paa Danske, dend meenige Mand, sampt unge Folck til Brug oc Nytte af N[iels]. M[ichelsen]. A[alborg]. Forord («Til dend Gudfryctige Læsere») av H. P. R[esen]. Kbh.

- —. 1979. Luthers Katekismer. Overs. Carl Fr. Wisløff. Oslo

- —. 1979–1983. Verker i utvalg. Utg. Inge Lønning og Tarald Rasmussen. 6 bd. Oslo

- —. 1979. «Om kirkens babylonske fangenskap. Et forspill» (1520). Overs. Tarald Rasmussen. Verker i utvalg. Utg. Inge Lønning og Tarald Rasmussen. Bd 2. Oslo, s. 90–186

- —. 1982. «Forord til Georg Rhaus 'Symphoniae iucundae' (1538). Overs. Inge Lønning. Verker i utvalg. Utg. Inge Lønning og Tarald Rasmussen. Bd 5. Oslo, s. 45–47

- —. 1982. «Luthers store katekisme». Overs. Sigurd Hjelde. Verker i utvalg. Utg. Inge Lønning og Tarald Rasmussen. Bd 5. Oslo, s. 240–337

- Lydersen, Hans Stewener. 1687. Aandelige Spille-Timers Første Part, Eller Gudelige Andacter offver Alle Søn- oc Hellige Dagis Evangelia Fra Advents til Trinitatis Søndag. Kbh.

- Lyons, Martin. 2010. A History of Reading and Writing in the Western World. London

- Malling, Anders. 1962–78. Dansk salmehistorie. 8 bd. Kbh.

- Markussen, Ingrid. 1990. «The Development of Writing Ability in the Nordic Countries in the Eighteenth and Nineteenth Centuries». Scandinavian Journal of History 15, s. 37–63

- —. 1991. Til Skaberens Ære, Statens Tjeneste og vor egen Nytte. Pietistiske og kameralistiske idéer bag fremvæksten af en offentlig skole i landdistrikterene i 1700-tallet. Kbh. 1991

- Markussen, Ingrid og Vagn Skovgaard-Petersen. 1981. «Læseindlæring og læsebehov i Danmark ca 1550–ca 1850». Ur nordisk kulturhistoria. Läskunnighet och folkbildning före folkskoleväsendet. Red. Mauno Jokipii (Studia historica jyväskyläensia 22,3). Jyväskylä, s. 13–71

- Mathesius, Johannes. 1569. Oeconomia Eller Undervisning Huorledis en Husfader skal skicke sig. Overs. Rasmus Hansen Reravius. Kbh.

- Matzen, Henning. 1879. Københavns Universitets Retshistorie 1479–1879. Bd 1. Kbh.

- Mau, E. (red.). 1879. Dansk Ordsprogs-Skat. 2 bd. Kbh.

- McMullen, Dianne Marie. 1997. «Melodien geistlicher Lieder und ihre kontroverse Diskussion zur Bach-Zeit. Pietistische kontra orthodox-lutherische Auffassungen im Umkreis des Geist-reichen Gesang-Buches (Halle 1704) von Johann Anastasius Freylinghausen». «Geist-reichen» Gesang. Halle und das pietistische Lied. Red. Gudrun Busch og Wolfgang Miersemann. Tübingen

- Medelby, Povel Andersøn. 1695 [1614]. Ungdommens Postil. Kbh.

- Menius, Justus. 1538. Oeconomia christiana. Det er, En christelige hwsholding. Overs. Hans Taussen. Rostock

- Meyer, Johannes. 1929. Historischer Kommentar zu Luthers Kleinem Katechismus. Gütersloh

- Midbøe, Hans. 1942. «Petter Dass's ortografi». Maal og Minne, s. 122–31

- —. 1947. Petter Dass. Oslo

- —. 1947. «Petter Dass bibliografi». Carl Schøyen m.fl., Petter Dass. 1657–1947. Bergen, s.159–75

- Mikkelsen, Kristian. 1911. Dansk ordføjningslære med sproghistoriske tillæg. Håndbog for viderekomne og lærere. Kbh.

- Moe, Osc. 1889. Katechismus og Katechismusundervisningen fra Reformationen, især i Danmark og Norge. Kra

- Mogensen, Margit og Niels W. Bruun (utg.). 1998. Førslevsdegnens optegnelser. Optegnelsesbog for degnen Anders Jensen Kier 1667–1693. Kbh.

- Munthe, Ludvig Hanssen. 1644. GUds Ords Første Alphabeet, som er, Den christelige Lærdoms fornemste Hoffued Stycker, udi kaarte Spørszmaal forfattede, til den lille Lutheri Catechismi Forklaring, For Ungdommen vdi Bergen Stickt sammenskreffuen, Kbh.

- Muribø, Elias. 1947. Petter Dass. En folkebok om en folkemann. Trondheim

- Müller, Henrik [Heinrich]. 1667. Aandelige Spare-Timer eller CL. Huus oc Bord-Aand-akter. Overs. Peder Møller. Chra

- Naur, Elias E. 1688. Zions Sange og Sucke i Verdens Babylon, eller Gudelige Psalmer uddragne af Jesu Pines og Døds Historie. Kbh.

- —. 1973 [1689]. Golgotha paa Parnasso, utg. Peter Brask. 2 bd. København

- —. 1692. Ny Strenge paa Davids Harpe. Odense

- Nerhus, Hans. 1944. Hr. Wirthmann og hans hittil ukjente dikt av 1701. Et minne fra kretsen omkring Petter Dass. Svolvær (særtrykk av årsskriftet Jul nordpå)

- Nesset, Sigmund (red.). 1997. Herr Petter 350 år. Et festskrift fra Universitetet i Tromsø. Tromsø

- Nielsen, Erik A. 2009. Kristendommens retorik. Den kristne digtnings billedformer. Kbh.

- —. 2010. Thomas Kingo. Barok, enevælde, kristendom. Kbh.

- Nielsøn, Vilatz. 1682. Catechismi Postebud oc Brefdragere, som fremdrager nogle himmelske Konge Brefve. Kbh.

- Nordisk Leksikon for Bogvæsen. 1951–1962. Red. Palle Birkelund, Esli Dansten og Lauritz Nielsen. 2 bd. Kbh.

- Norsk ordbok. 1966–. 10 bd. Oslo

- Norsk riksmålsordbok. 1937–1957. 4 bd. Oslo

- Norsk salmebok. 1995 [1985]. Oslo

- Norvin, William. 1937–1940. Københavns Universitet i Reformationens og Orthodoxiens Tidsalder, 2 bd. Kbh.

- Novum Testamentum Graece et Latine. 1963 [1906]. Utg. Eberhard Nestle, Erwin Nestle og Kurt Aland. Stuttgart

- Nyerup, R. og J.E. Kraft. 1818. Almindeligt Litteraturlexicon for Danmark, Norge og Island. Kbh.

- Nyrop, Camillus. 1870. Bidrag til den danske Boghandels Historie. 2 bd. Kbh.

- Næss, Hans Eyvind. 1982. Trolldomsprosessene i Norge på 1500–1600-tallet. Oslo

- O'Connell, Sheila. 1999. The Popular Print in England 1550–1850. London

- Offvid, Peder Matthissøn. 1648. Aandens Glæde. Kbh.

- —. 1656. Lammens Sang. Kbh.

- Ong, Walter J. 1988 [1982]. Orality and Literacy. The Technologizing of the Word. London

- Opitz, Martin. 1978. Gesammelte Werke. Kritische Ausgabe. Utg. George Schulz-Behrend. Bd 2. Stuttgart

- Ordbog over det danske sprog. 1918–1956. 28 bd. http://ordnet.dk/ods/

- Palladius, Peder. 1911–1926. Danske Skrifter. Utg. Lis Jacobsen. 5 bd. Kbh.

- Pasor, Georg. 1700 [1693]. Christendoms Gienvey, med den H. Skriftis egne Ord befatted af G. Pasors Comp. Relig. Christ., oversat, efter vor reene og rette Religionsmaade forandret, med adskillige nye Spørsmaal og Giensvar, Riim-Tancher, Suche, Bønner, Psalmer, Lignelser og Billeder forbedret og nu sidst ved den 2. edition med nye Exempler og Andagter for hver Stands Personer formeeret […] af E.E. Naur. Kbh.

- Paulsen, Ove. 2002. «Martin Luther i dansk salmetradisjon». Hymnologiske Meddelelser 31, s. 91–104

- Pederssøn, Jens, 1684. Glade i Haabet udi Hiertens Enfoldighed forestillede i nogle Ny Sange. Kbh.

- —. 1687. Bona Nova, Got Nyt. Odense

- Peters, Albrecht. 1990–94. Kommentar zu Luthers Katechismen. Utg. Gottfried Seebass. 5 bd. Göttingen

- Petersen, Richard. 1887. Thomas Kingo og hans samtid. Kbh.

- Pfefferkorn, Oliver. 2005. «Predigt und Andacht als Textsorten der protestantischen Erbauungsliteratur des 17. Jahrhunderts». Zeitschrift für Deutsche Philologie 124, s. 375–94

- Pleijel, Hilding. 1965. Husandakt, husaga, husförhör. Sth.

- —. 1970. Hustavlans värld. Sth.

- Pownol, Nathanael. 1667. Gylden Klenodie. Overs. Christen Giertzen Bogh. Kbh.

- Praxis Catechetica Nova, d.e. En nye Maade at øfve oc drifve Catechismum. 1684 [1673]. Kbh.

- Rahbek, K.L. og R. Nyerup. 1805. Bidrag til den danske Digtekunsts Historie, uddragne af Forelæsninger holdne over dette Æmne i vintrene 1798–1800. Bd 3. Kbh.

- Rachløw, Jesper Rasmussøn. 1684. Denne lille Bog kaldet Taare-Perse […]. Kbh.

- Reichborn-Kjennerud, I. 1928–1947. Vår gamle trolldomsmedisin. 5 bd. Oslo

- [Resen, H.P.] 1627. Om Børnelærdoms Visitatz. 1627

- Resen, Hans Poulsen. 1628. D. Morten Luthers lidle Catechismi oc Børne-Lærdoms Visitatz, Med adskillige eenfoldige Paamindelser, om hues, efter leiligheden, i en ret Evangeliske Kircke oc Christelig Forsamling kand være meest fornøden, noget viidløftigere ad udføris i almindelighed, til en sand Guds Fryctis rette begyndelse, daglig øfuelse oc Bogevig Salighed. For Prouster, Prester, Degne, Substituter oc Skolemestere tillige. Kbh.

- —. 1631. D. Morten L. Aabenbare Skriftemaal. Det er. Dend sande Christelige Trois fri Bekiendelse. Kbh.

- —. 1636. Instructio Executionis Catecheticæ, secundum Lutherum. Kbh.

- Richter, Gerhard. Oikonomia. Der Gebrauch des Wortes Oikonomia im Neuen Testament, bei den Kirchenvätern und in der theologischen Literatur bis ins 20. Jahrhundert. Berlin

- Rist, Johann. 1656. Neue Musikalische Katekismus Andachten. Lüneburg

- —. 1666. Neue Musikalische Katechismus Andachten. Kbh.

- Rogan, Bjarne. 1986. Det gamle skysstellet. Reiseliv i Noreg frå mellomalderen til førre hundreåret. Oslo

- Rosenkilde, Volmer. 1952. Europæiske bibeltryk. Omkring den rosendahlske bibelsamling. Esbjerg

- Rostoch [Rostock], Madtz Pedersøn. ca 1720 [1689]. Guds Børns Christelige Bord-Skick Ved Hans Bord. Kbh.

- —. 1733 [1692]. Den enfoldige Børne-Lærdoms usvigelig Melk. Kbh.

- Rowland, Ingrid D. 2010. «Actaeon», The Classical Tradition. Red. Anthony Grafton, Glenn W. Most og Salvatore Settis. Cambridge, MA, s. 5–6.

- Rynning, Paul E. 1954. Salmediktingi i Noreg. Frå dei første kristne tider i vårt land og fram mot vår tid. Bd 1. Oslo

- Rørdam, Holger Fr. 1857. Mester Anders Christensen Arrebos Levnet og Skrifter. 2 deler. Kjøbenhavn

- —. 1865–1866. «Hans Mikkelsen Ravn. Et Bidrag til den danske Litteraturhistorie i 17de Aarhundrede». Historisk Tidsskrift (Kbh.) 3 (rekke 4), s. 495–565

- Røtvold, Øystein Angell. 1997. Ættebok for Petter Peitersen Dass og hans hustru Margrethe Andersdatter og deres etterkommere i fjorten generasjoner. Sarpsborg

- Salmer 1997. Tillegg til Norsk salmebok. 1997. Oslo

- Sandmo, Erling. 1999. Voldssamfunnets undergang. Om disiplineringen av Norge på 1600-tallet. Oslo

- Sandnes, Jørn. 1990. Kniven, ølet og æren. Kriminalitet og samfunn i Norge på 1500- og 1600-tallet. Oslo

- [Schandrup, Jacob Knudsen]. Ca 1725. Tvende smucke udvalde Aandelige Sange bestående 1. I en Morgen-Sang. 2. Een Aften-Sang. 3. En Sang over de fem Catechismi Parter. Kbh.

- Scheiber, Alexander. 1952. «A Hungarian Encyclopedia of Cards. On the Parodies of Catechism Song». Midwest Folklore 2, s. 93–100

- Schiørring, Nils. 1950. Det 16. og 17. århundredes verdslige danske visesang. 2 bd. Kbh.

- Schmidt, Olaus. 1950. «Mag. Anders Dass' autobiografiske optegnelser». Norsk slektshistorisk tidsskrift 12, s. 245–49

- Scocozza, Benito. 1993. Ved afgrundens rand. 1600–1700. Gyldendal og Politikens Danmarkshistorie. Bd 8. Kbh.

- Seip, Anne-Lise. 2007. Demringstid. Johan Sebastian Welhaven og nasjonen. Oslo

- Sejersted, Jørgen. 1997. «'Naar jeg mig fra Top til Fod betragter'. Barokk framstilling av selvet». Edda 97, s. 242–59

- Sejersted, Jørgen Magnus og Eirik Vassenden. 2007. Lyrikkhåndboken. 101 dikt og tolkninger. Oslo

- Seneca, Lucius Annaeus. 1977. Dialogorvm libri dvodecim, utg. L.D. Reynolds. Oxford

- —. 1658. Lucii Annæi Senecæ Den Vitberømte oc Nafnkundige Philosophi eller Vjssdoms-Elskeris SKRIFTER, Som om Sæderne oc et Skickeligt Lefnit handler. Overs. Birgitte Thott. Sorøe

- Skautrup, Peter. 1947–1970. Det danske sprogs historie. 5 bd. Kbh.

- Skjelbred, Ann Helene Bolstad. 1983. Søndag. Helg i Norge 1870–1970. Oslo

- Skjelbred, Dagrun. 1998. «… de umisteligste Bøger». En studie av den tidlige norske abc-tradisjonen. Oslo

- Skougaard, Jonas. 1973. Katalog over hans bibliotek. Utg. Asbjørn Lunge Larsen og Solveig Tunold. Bd 1. Oslo

- Skaar, J.N. 1879. Norsk Salmehistorie. 2 bd. Bergen

- Sommer, Lauritz. 1687. Catechismi Fem Hoved-Parter Til Saligheds Brug daglig at øve. 1687

- Spang-Hansen, Ebbe. 1965. Erasmus Montanus og naturvidenskaben. Kbh.

- Sthen, Hans Christensen. 1581. Lyckens Hiul, En kaart Vnderuisning, om Lyckens wstadighed, oc Verdens løb. Kbh.

- —. 1994. Hans Christensen Sthens Skrifter. Bd 1. En liden Vandrebog. Utg. Jens Lyster, medarb. Jens Højgård. Kbh.

- Sunde, Jørn Øyrehagen. 2008. «Det andre bodordet – Dialog, orden og samkvem». Dekalogen. 13 essay om menneske og samfunn i skjeringspunktet mellom rett og religion. Red. Jørn Øyrehagen Sunde. Bergen

- Svarstad, Christiane Undset. 1968. Aakviken paa Dønna. Nyere norsk litteraturs arnested. Sandnessjøen

- Svegning, Peder Oluffsøn. 1668. Aurora eller Ny Morgenrøden. Kbh.

- S.O., R. [Svendsen Ottense, Rasmus]. 1644. Catechismus Rythmicus. Børnelærdoms Fem Parter i Rjm-Sangvjs befattet. Kbh.

- Svenska Akademiens ordbok. 1898–. 35 bd. Sth. http://g3.spraakdata.gu.se/saob/

- Syv, Peder. 1915 [1663]. Nogle Betenkninger om det Cimbriske Sprog. Utg. Henrik Bertelsen i Danske Grammatikere fra Midten af det syttende til Midten af det attende Aarhundrede. Bd 1. Kbh.

- —. 1944. Peder Syvs danske ordsprog. Utg. Aage Hansen. Kbh.

- Terkelsen, Søren. 1976. Astree Siunge-Choer. Første Snees. Utg. Erik Sønderholm. Neumünster

- Thomissøn, Hans. 1569. Den danske Psalmebog, met mange Christelige Psalmer, Ordentlig tilsammenset, formeret oc forbedret. Faksimileutgave 1933. Kbh.

- Thomsen, Ejnar. 1971 [1935]. Barokken i dansk digtning. Kbh.

- Thuesen, Arthur. 1925. «Et hittil ukjendt tryk av Petter Dass». Særtrykk av Morgenbladet nr 347 (7. nov.)

- Tveit, Knut. 1981. «Lesekunne og undervisning før folkeskolevesenet». Ur nordisk kulturhistoria. Läskunnighet och folkbildning före folkskoleväsendet. Red. Mauno Jokipii (Studia historica jyväskyläensia 22,3). Jyväskylä, s. 87–121

- —. 1991. «The Development of Popular Literacy in the Nordic Countries. A Comparative Historical Study». Scandinavian Journal of Educational Research 35, s. 241–52

- Troels-Lund 1969. Dagligt Liv i Norden i det sekstende Århundrede [1879–1901]. Bd 4. Kbh.

- Tveterås, Harald L. 1950. Den norske bokhandels historie. Bd 1. Forlag og bokhandel inntil 1850. Oslo

- Valen-Sendstad, Fartein. 2000. «'Herre Gud! Ditt dyre navn og ære' i ortodksiens kontekst». «HErre Gud! dit dyre Navn og Ære». Petter Dass og barokken. Red. Andreas G. Lombnæs og Sigmund Ro. Kristiansand, Høgskolen i Agder, s. 16–31

- Vliet, Rietje van. 2007. «Print and Public in Europe 1600–1800». A Companion to the History of the Book. Red. Simon Eliot og Jonathan Rose. Malden, MA, s. 247–58

- Vogt, Helle. 2008. «Gud almægtigste til fortørnelse og godt ærligt godtfolk til stor forargelse – Sædelighed og ret i det efterreformatoriske Danmark-Norge». Dekalogen. 13 essay om menneske og samfunn i skjeringspunktet mellom rett og religion. Red. Jørn Øyrehagen Sunde. Bergen

- Volqvartz, Marcus. 1714. Siælens Luth, Opstæmt med adskillig Strenge-Leeg, Det er: Aandelige Sange Under adskillige Melodier Till Guds Børns forlystelse i Aanden. Kbh.

- —. 1714. Brude-Skammel Tillavet for adskillige Brude-Folck Paa Deris Æris-Dag, Det er: Aandelige Brude-Sange. Kbh.

- —. 1714. Liig-baar Paa hvilcken en Helgenis Liig er henbaaret til Grafven, Det er: Aandelige Sørge-Sange, De afdøde til Ære udi Grafven, At Deris Navne maa bevaris fra forraadnelse, og de igienlefvende till Trøst udi Sorgen. Kbh.

- Wandal, Hans. 1690. Underretning om den calvinske Lærdoms Urigtighed. Kbh.

- Wandal, Peder J. 1631. Oeconomia Dei, Det er: Guds Aandelig Hussholdning. Kbh.

- Wegner, Thomas Cortsen. 1648. En liden Haandbog, som indeholder Lutheri Forklaringer ofver de fem Hoffvidstycker i Børne Lærdommen oc Husztaflen. Kbh.

- Welhaven, J.S. 1992 [1856]. «Digteren fra Alstadhoug, Peder Dass». Samlede verker. Utg. Ingard Hauge. Bd 4. Oslo, s. 365–90

- Wiby, Christen Jensøn. 1684. Summariske Rythmiske Erindring Ofver vores heele Catechismum Oc Børne-Lærdom. Kbh.

- Wiesener, Anthon Mohr. 1921. «Trykkeriets historie». Anthon Mohr Wiesener og Hjalmar Christensen. Et Bergensk Boktrykkeri gjennom 200 Aar. Bergen, s. 7–40

- Williams, Franklin B. 1966. «Commendatory Verses. The Rise of the Art of Puffing». Studies in Bibliography 19, s. 1–14

- Wittmann, Reinhard. 1999. «Was There a Reading Revolution at the End of the Eighteenth Century?». A History of Reading in the West. Red. Guglielmo Cavallo og Roger Chartier. Overs. Lydia G. Cochrane. Amherst, MA, s. 284–312

- Aarnes, Sigurd Aa. 1962. «Konventikkelplakaten og dens opphevelse». Kirke og Kultur 67, s. 461–76.

- Aaskow, J.L. 1692. Catechismi Børns Aandelig Melck og Tyggemad. Kbh.

- Aasen, Ivar. 1977 [1873]. Norsk Ordbog. Oslo

- —. 1982 [1856]. Norske Ordsprog, 3. utg. Johannes Gjerdåker. Voss

- Aasmundtveit, Anne Kristin og Stig Wernø Holter. 2012. «Herre Gud, ditt dyre navn og ære». Nytt norsk salmeleksikon. Bd 2. Red. Stig Wernø Holter, David Scott Hamnes og Inger Vederhus. Trondheim, s. 53–59.

Førstelinjer og melodiforelegg

Førstelinjer er satt med rette typer, melodiforelegg i kursiv. Det refereres til de delene av verket, med forkortelser forklart i forkortelseslisten. Skarpe klammer markerer at melodiforelegget bare foreligger som variant, ikke i teksten.

Ach! Amaryllis har du nu

[HT 10]

Ach! Hvo kand fortelle

FV 6

Ach Jammer, Nød, ach Hierte-Saar

TA 4

Af Høyheden oprunden er

TA 1

Ak Amaryllis hvid som et Krid

[FV 1]

Aldrig er at hitte

FV 8

Allene paa Gud sæt Haab og Lid

HT 7

Bargamasch

[DS 1]

Bedrøf dig Skelf ey Søster

[FV 9]

Bedrøvelig er at beklage

[TB 5]

Blant alle Guder er udi sær

FV 1

Blant de Guds Velsignelser

AS 2

Bonden hand agter paa Tiden

[HT 3]

Broder, hvi est du saa mut

TB 10

Christus, der Alting i Lave var sat

TA 6

Dagen viger og gaar bort

TA 10

Danmand er din Hustru hjem

[HT 4]

Daphnis gik for nogle dage

[HT 8]

Den signede Dag er os beteed

AS 1

Den Siæl er værd at prise

FV 3

Der er en Forordning beskikket af Gud

HT 2

Det andet Bud i HErrens Navn

TB 2

Det bør sig en Biscop i Geistlige Stand

HT 1

Det er HErrens Bud og Ord

AS 3

Det er Undersaatters Pligt

HT 4

Det Niend Bud dig minder paa

TB 9

Det Ottend' Ord paa Sinai

TB 8

Det sømmer sig en Præstemand

SW

Du faderløs Ven, din Venner er hen

[FV 4]

Een Encke, som er ret en Encke

HT 11

En Gud, en Daab, en Tro

DS 2

Ey! saa leev een Prakker, til din

[FV 6]

Fang an, vi vil med Herrens Naade

TB 5

Frisk op naar Dievelen gjør sig vræd

[TB 1]

Galathe kand konster mange

[TA 9]

Gud! Dit smukke Fader Vor

FV 5

GUD, jeg troer og det bekiender

TA 9

Ha, Ha, Trundhiems Piger

[FV 8]

Hastig hen som jeg forstaar

[HT 6]

Hen Musæ hen I blødhjertige Qvinder

[TA 12]

HErre GUD! dit dyre Navn og Ære

FV 2

Herre Gud voris Vaaning og Bolig

TA 7

Herre! jeg bekiender mig

TA 10

Himlen er det rette Land

[HT 6]

Hvad skall vi gjøre og hvad skall vi snake?     [TA 11]

Hva hielper Attest

[DS 2]

Hvor elskelig siunis din boliges Stæd

HT 1, HT 2

Hvo vil anklage mig? Christus er fød

[TA 6]

Hører I Himle, du Jord tag at mærke

TA 5

Hører I som ere Svenne

HT 8

Hør til Fattig og Rige

TB 6

Hør, unge Mand, hvad dig anstaar

HT 10

Høyædle Herr Docter! Høyæred GUds Mand!

Ded.Jesp.

I Christelig Ungdom forsømmer det ey

HT 7

I Dannemænd enhver for sig

HT 5

I Folk her paa Jorderig bygge

TA 7

I Folk, som Guds Forsamling er

HT 12

I Forældre, som de Smaa monne faae

HT 6

I Huusbonder agter det

HT 9

I Verden mangler ingen Nød

FV 7

I Vor HErres JEsu Navn

DS 1

I ærlige Brudefolk giver paa agt

HT 5

Jeg gik mig i min Urtegaard

TB 2

Jeg kand ey lenger blifve ô Coridon

[FV 9]

Jeg veed et ævigt Himmerig

TB 1, TB 4

Kom hid I Folk i Landet boe

TA 1

Kom hid, O kiære Christen Lem

TB 1

Kommer I Cimbriske Helte

TA 5

Kommer I Folk, I som sørgelig sidde

TA 12

Kommer til mig, sagde Guds Søn

TB 9

Kom ô skjønne Hyrde-møe

[AS 2]

Ligesom alle beskikket er vorden

TA 11

Maria hun er een Jomfrue reen

TA 4

Mig tykkes at Verden er underlig

TB 8

Min lille Bog, du kommen est

TilBogen

Nu vil vi med GUD begynde

TB 7

Naar jeg melancholisk gaar

[HT 4]

O GUD skee Lov til ævig Tid

TA 8

O Hellige Gud! du gavst os et Bud

FV 4

O Hellig Aand, vi siger dig

TA 8

O HErre! lad dit Rige

FV 3

O JESU for din Alter-Fod

AS 1

Om Himmerigis Rige saa ville vi tale

FV 7

Om Horeri at tale

TB 6

Om Natten paa din Seng

AD

Op Hjertens Suk og Graad

[HT 11]

O Synder, veedst du ey din Pligt

TB 4

Part Folk indbilder sig, at ingen

[DS 2]

Paa Gud allene

TB 3

Rind nu op i JEsu Navn

HT 9

Sidste Bud paa Sinai

TB 10

Siunge vi af Hiertens Grund

FV 5

Sorrig og Glæde de vandre tilhaabe

TA 3

Sylvia, hvi vilt du ey

[HT 9]

Sødeste JEsu! jeg vilde vel gierne

TA 3

Til Fader Vor at ende

FV 9

Velkommen Salig Pintze-Dag

HT 12

Vender om med Poenitentze

TB 7

Vi bekiender, veed og troer

TA 2

Vill ey bonden laate vell

[FV 2]

Vi vil begynde

TB 3

Vær tilfreds min kiære Siæl

TA 2, [DS 1], [AS 2]

Øvrighed bør mand at ære

HT 3

Navneregister

Henvisninger uten bokstaver gjelder et nummerert avsnitt i innledningen. Forkortelsene (bokstavene) viser til en nærmere definert del av verket (Katekismesangene), dvs. til linjekommentaren til den aktuelle delen (se listen over forkortelser). Henvisninger til en sang som helhet (f. eks. TB 1) gjelder kommentarens innledning til sangen og ikke noen enkelt strofe eller noe enkelt vers. Fulle henvisninger (f.eks. FV 4.13.3) gjelder kommentarer til nærmere bestemte enkeltvers (tredje vers i trettende stofe i den fjerde sangen til Fadervår).

Adam av St. Victor  AS 1.mel.

Agricola, Johann  Ded.Jesp. 39

Aksdal, Bjørn  TilBogen 59

Akslen, Laila  4.1, 4.4, 4.5, 7.3, TA 1, TA 3, TA 3.1.1, TA 4, TA 5, TA 5.mel., TA 5.3.3, FV 4.13.3, AS 1, AS 1.9.8, AS 1.17.1, AS 3

Albrecht, Georgius  TB 2

Allerup, Lauritz Albertin  5.2, 6.1

Amundsen, Leiv  1.6

Andersen, Per Thomas  7.3, TilBogen 133, FV 2

Andersen, Vilh.  FV 2.8.2

Angel(l), Albert  9.1

Angel(l), Judithe Castensdatter  Ded.fam. 35 og 36-37

Angel(l), Kirsten Marcusdatter  Ded.fam. 35

Angel(l), Lorentz Mortensen  AD

Angel(l), Maria Volqvartz  Ded.fam. 35

Angel(l), Peder Christian  Ded.fam. 35

Angel(l), Petter Lorenssøn  Ded.fam. 10

Angel(l), Rasmus  Ded.fam. 35 og 36-37

Angel(l), Rebecca  9.1, Ded.fam. 10

Apenes, Sverre Inge  1.7, 4.2, 9.2, TB 2.14.3

Appel, Charlotte  1.2 og passim i Innl., TB 10.24.4, AS, HT, HT 11

Arctander, Anna Petersdatter  Ded.fam. 36-37

Arctander, Niels  SW

Aristoteles  TA 2.24.1

Arndt, Johann  1.2, 3.2, 4.4, tit., Ded.fam., TB 4.7.2, TB 6.16.2, TB 8.19.3, TA 1.26.6, TA 1.30.9, TA 1.31.1, TA 7.10.1, TA 7.23.1, FV 2, FV 2.2.1, FV 2.4.2, FV 2.5.4, FV 2.8.1, FV 2.8.3, FV 2.11.3, AD

Arrebo, Anders  4.5, Ded.fam., TilBogen 59, TB 2.5.3, TB 3.mel., TB 3.5.3, TB 7.41.4, TA 4.23.5, TA 7.mel., TA 8.mel., TA 11.6.1, FV 1.5.2, FV 2.3.3, FV 5.mel.

Augustin (Aurelius Augustinus)  2.1, Sensur2.9, TB 7.23.4, TA 6.9.4

Axelsen, N.F.  1.6, 9.2

Bach, Johan Sebastian  DS 1.mel.

Bagger, Hans  3.1

Balslev, Birgitte  TA 1.31.1

Bang, Anton Chr.  TB 2.6.4, TB 2.14.3

Bang, Christen Staphensen  2.3, Ded.Jesp. 85-86, TB 1.1.3

Bang, Knud Sevaldsen  1.3, 2.3, Sensur1.2-5, Ded.Jesp., TB 6, TB 7, TB 9.5.2, TB 10, TA 3.5.6, TA 9.15.3, FV 2.11.3, FV 6

Bangfil, O.  9.1

Bannister, H.M.  FV 9.11.1

Beck-Friis, Regina  DS 1.mel.

Berg, Jens Andersen  1.5, 9.2

Berge, Rikard  6.1

Berggrav, Eivind  7.2, TB 2.10.3

Berle, Reidar Johan  9.2

Berling, Ernst Henrich  1.5, 9.2

Beyer, Edvard  7.3

Beyer, Harald  1.7, 7.2

Bircherod, Jens  1.2, Sensur1.2-5

Bjørn, Ole  3.1

Blume, Clemens  FV 9.11.1

Bockenhoffer, Dorothea  1.2, TilBogen

Bockenhoffer, Hans Philip  1.4

Bochenhoffer, Johan Philip  1.2, 9.2

Boethius, Anicius Manlius Severinus  TB 3.4.7-8, TA 12.8.5

Borchmand, Jacob  2.3

Bording, Anders  1.2, TB 1.mel., TB 2.8.3, TA 9.37.4, TA 12.8.5, FV 1.mel., FV 2.9.2, FV 7.14.5, FV 9.mel., AS 1.26.5, AS 2.mel., AS 3.mel., HT 8.mel., HT 11.mel.

Bornemann, Henrik  1.3, TB 5.1.6, TB 7, TB 9, TB 10, TA 1

Bornheinrich, Johan Jacob  1.4

Boyesen, Einar  1.6

Brahe, Tycho  TA 1.22.8

Brandt, Frederik  HT 1.mel., HT 2.mel.

Bredal, Erik  2.3

Bredal, Peter  2.3, 3.1, Ded. Jesp. 104

Brinck, Iver  9.1, HT 8.mel.

Broch, Anne Margrete  Ded.fam. 15, AD

Broch, Peder Christophersøn  Ded.fam. 3, 8 og 10, AD

Brochmand, Jesper  3.1, 3.2, 4.5, 6.1, 6.2, TB 1.1.3, TB 5.1.6, TB 6.18.6, FV 2.9.1, DS 2.21.6, AS 3.27.5

Brorson, H.A.  5.2, TA 3.1.1

Browning, Robert  M. 5.3

Bruland, Skirne Helg  TB 5.20.1

Brun, Friderich Jacobsen  1.2, 1.5, 9.2

Brunsmand, Johan  3.1, 5.2, 6.2, 9.1, tit., Ded.fam., TilBogen 2

Bruun, Niels W.  2.3

Bruun, Samuel Olsen  9.1

Brøndegaard, V.J.  TB 5.7.5, TA 11.6.1, FV 5.13.5, AS 1.9.9

Bull, Francis  7.2

Bull Ida  4.2

Bunyan, John  FV 2.11.3

Børdahl, Amund  Ded.Jesp.

Calvin, Jean  3.1, tit., Ded.fam., AS 1.12.5, AS 1.13.1 og 2, AS 2.10.1-2

Cappelen, J.W.  1.6

Carruthers, Mary  6.1

Cassube, Christian  1.2, 6.2, TB 7.mel., TB 10.mel., HT 5.mel.

Catull (G. Valerius Catullus)  TilBogen 80

Cervantes, Miguel de  2.4

Charlotta Amalia, dronning  FV 2.11.3

Chartier, Henri  2.4, Ded.fam.

Christensen, Anders  Ded.fam. 35

Christensen, Olav  9.4

Christian III  3.1

Christian IV  4.4

Christian V  1.2, 3.1, Ded.Jesp., TA 1.30.9

Christian VI  1.5

Cicero (M. Tullius Cicero)  TB 9.21.2

Claudianus, Andreas  1.4

Colclough, Stephen  1.3

Collett, John Peter  7.1

Curtius, Ernst Robert  Ded.Jesp. 21 og 87

Dass, Albert Christian  1.3, 7.1, Ded.Jesp.

Dass, Anders  1.2, 1.4, 4.2, 4.4, 5.3, 9.1, Sensur1.2-5, Sensur1.8, Ded.Jesp., Ded.fam., TB 2.27.3, FV 2.9.1, AD

Dass, Benjamin  9.1, Ded.fam. 32, 35 og 36-37

Dass, Jacob  Ded.fam. 17 og 32

Dass, Lars  AD

Dass, Maren  Ded.fam. 36-37

Dass, Margrete Andersdatter  Ded.fam., AD, SW

Dass, Pernille Pettersdatter  Ded.fam. 29 og 30

Dietrichson, Lorentz  7.1

Ditlewsen, N.C.  1.6, 1.7, 9.2, Sensur1

Dryden, John  1.3

Ducreux, Marie-Elisabeth  5.2

Edvardsen, Edvard  6.2, Ded.Jesp. 112, TB 1.8.4, TA 5.1.1

Eggertsdóttir, Margrét  1.1, FV 2, SW

Eichhorn, Daniel  1.4, tit.

Eisenstein, Elizabeth L.  1.3

Elling, Catharinus  6.2

Elster d.y., Kristian  7.1

Elster, Magli  6.1

Engelbretsdatter, Dorothe  1.2, 1.6, 3.2, 4.5, 6.2, 9.1, TilBogen, TilBogen 2 og 80, TA 2.mel., TA 2.13.3, TA 10.mel., TA 12, TA 12.17.5, FV 3.mel., FV 3.16.5, FV 4.13.3, AS 1, AS 1.9.8, AS 1.17.1, AS 3, AS 3.mel., HT 11.1.1, HT 11.4.3, HT 12.mel., AD

Engelhardt, Daniel  9.1

Engelsin, Rolf  5.3

Englund, Peter  2.4

Ennius, Quintus  7.1

Erasmus Roterodamus, Desiderius  4.4, tit., Ded.Jesp. 107 og 129, TB 6.8.3, TB 6.19.8, TA 10.8.1, TA 10.12.2

Erichsen, Andreas Emil, se Eriksen, Andreas Emil

Eriksen, Andreas Emil  1.1, 1.2, 1.3, 1.4, 1.5, 1.7, 7.1, 9.1, 9.2, 10, TilBogen 109, FV 2, AD

Erlingsson, Magnus V  HT 3

Falk (Falch), Anders AD

Falk (Falch), Anna  TB 6.39.7

Falk (Falch), Birgitte Henriksdatter  Ded.fam. 27 og 30, SW

Falk (Falch), Jacob  Ded.fam. 24

Falk (Falch), Jonas  Ded.fam. 36-37

Falk (Falch), Kirsten  Ded.fam. 36-37

Falk (Falch), Lauritz  Ded.fam. 36-37, SW

Falk (Falch), Maren  Ded.fam. 8 og 36-37, TB 6.39.7

Falk (Falch), Margrete  Ded.Jesp., Ded.fam. 36-37

Falk (Falch), Melchior  Ded.fam. 15 og 27

Falk (Falch), Peter  Ded.fam. 36-37

Falkener, Adrian Rockertsen  TB 6.39.7

Falster, Christian  TilBogen

Fet, Jostein  1.3, 1.5, 4.4, 4.5, TB 2, TB 2.13.1-2, TB 3, TB 4, TB 4.13.1, TA 9.3.4

Fink-Jensen, Morten  3.1, TB 10.24.4, AS

Fogel, Christopher  9.3

Fossen, Anders Bjarne  TB 6.5.4

Francke, August Hermann  6.2

Frederik II  4.4

Frederik III  5.3

Frederik IV  1.5, 4.3

Frescobaldi, Girolamo  DS 1.mel.

Frymer-Kensky, Tikva  TB 6.9.3

Galilei, Galileo  TA 1.22.8

Garstein, Oskar  TB 2.14.3

Gates, Bill  1.3

Genette, Gérard  Ded.Jesp., Ded.fam.

Gerhard, Johann  ÆV

Gerhardt, Paul  5.3

Gessner, Christian Friedrich  1.4

Gilmont, Jean-François  2.4

Gjedde, Knut  Ded.Jesp.

Gjerdeth (Giærde), Anders Andersen  9.1

Gjerdeth, Ravald Andersen  9.1

Glebe-Møller, Jens  3.1, AS 1.12.5

Glenthøj, Johannes  FV 2

Godiche, Andreas Hartvig  1.5, 9.2, TilBogen

Godiche, Jørgen Matthiasen  1.2, 1.5

Godsen, Jens FV  2.11.3

Gran, Gerhard  1.7

Green, Ian  2.2

Greg, W.W.  10

Greger, Niels Jonssøn  Ded.fam. 30

Griffenfeld, Peter Schumacher  1.2, HT 3

Grønli, Oddvar  Ded.fam. 35, SW

Grubbe, Diderik  1.3

Gryphius, Andreas  TA 5

Gutenberg, Johann  1.3

Guttormsson, Loftur  2.3, Ded.fam.

Hagen, Rune Blix  3.1, TB 2.10.3, TB 2.17.1

Hagemann, Sonja  Ded.Jesp. 39

Haile, H.G.  2.2

Hambræus, Bengt  DS 1.mel.

Hammerschmid, Andreas 5.3

Hansen, Erland  3.1

Hansen, Georg  2.3

Hansen, Hans Olaf  7.1

Hansen, Ivar Roger  1.7, 4.5, 6.2, TB 2, TB 6.mel., TB 7.mel., TB 8.mel., TB 9.mel., TB 10.mel., TA 4.mel., TA 5.mel., TA 7.mel., TA 8.mel., FV 2, FV 2.mel., FV 3.mel., AS 1, HT 1.mel., HT 2.mel., HT 3.mel., HT 4.mel.

Hansen, Jesper  Ded.Jesp.

Hansen, Kåre  1.2, 3.1, 7.3, Sensur2.8, Ded.Jesp., Ded.fam. 3 og 40, TB 4, TB 6, TA 1.22.8, AD, SW

Hansen, Paul Botten  9.1

Hardenbeck, Ambrosius  4.5

Hauan, Marit Anne  TB 2.14.3

Heffermehl, A.V.  2.3

Hegelund, Peder  TA 7.mel.

Heggelund, Kjell  1.7, 7.3, 9.2

Heitmann, Johan  1.4

Hemmingsen, Niels  4.4

Hernes, Asbjørn  6.2

Herodot TB  6.19.8, TA 10.12.2

Heuch, Halvor  DS 2.12.3

Hippolytos  TA 9.43.4

Hiørring, Anders  Ded.fam., TB 1.1.3, FV 2.11.3

Hjelde, Oddmund  Sensur2.9

Hobro, Ambjør Marie Jensdatter  1.5, 9.2

Hoffkuntz, Christian  Ded.fam., TB 5, TB 6

Holberg, Ludvig  1.4, Ded.Jesp. 14-15, TB 1.25.1, TB 6.34.1, TA 1. 22.8

Holck, Oluf  6.2

Holm, Edvard  1.2

Holter, Stig Wernø FV2.tit.

Holtzberg, Johan Petersen  1.5, 9.2, ÆV

Holwein, Christ. Fridr.  9.3

Homer  7.1, TB 6.9.6

Horats (Q. Horatius Flaccus)  Sensur1.2-5, FV 2.8.2, FV 8.10.6

Hornbech, Christian Bernhard  9.1

Horrebow, Peter TA  1.22.8

Horsens, Jacob Albretssøn  TB 4

Horstbøll, Henrik  1.2, 1.5, 2.3, 2.4, Sensur2.19

Hovden, Anders  FV 2

Høpfner, Johan Jørgen  1.5, 9.4

Ild, Samuel Jensen  1.2, 4.4, AD

Ilsøe, Harald  1.2, 1.3, 1.4, 1.5

Imsen, Steinar  TB 7.11.3, TB 7.11.5, TB 7.12.4

Jacobsen, Gunnar  1.5

Jakobsen, Alfred  8.1, TB 3.21.6, TB 6.1.8. TB 7.45.3, TB 8.4.6, TB 9.1.4, TB 10.20.4, TB 10.22.4, TA 1.30.8, TA 1.33.6, TA 1.33.8, TA 2.25.8, TA 4.8.6, TB 4.17.4, FV 1.2.4, FV 2.4.3, FV 5.17.6, FV 6.6.14, FV 6.12.3, FV 8.8.9, AS 1.23.5, AS 1.34.3

Jakobsen, Mikal  Ded.fam. 3

Jan III Sobieski, konge  FV 3.18.2

Jensen, Gustav  1.7, 7.2, FV 2

Jersild, Margareta  6.2

Jespersen, Peder  1.1, 1.2, 1.4, 2.4, 9.1, Ded.Jesp., Ded.fam., ÆV

Johannesen, Bergens-forlegger  1.6, 9.2, Ded.fam.

Johansson, Egil  2.4

Julia, Dominique  2.2

Jæger, Henrik  7.1

Jørgensen, A.D.  1.2

Kelly, J.N.D.  TA 5.1.6

Kepler, Johannes  TA 1.23.6

Kier, Anders Jensen  2.3

Kildahl, Jørgen  1.6, 9.2, Sensur1

Kingo, Thomas  1.1, 1.2, 1.6, 4.5, 5.3, 6.2, 9.1, TilBogen, TilBogen 2, TB 2.1.3, TB 2.5.3, TB 2.6.4, TB 2.8.3, TB 2.9.2, TB 3.5.3, TB 6.9.8, TB 7.43.4, TB 8.1.1, TB 8.17.4, TB 10.27.3, TA 1.mel., TA 1.30.1, TA 1.31.1, TA 2.14.8, TA 3.mel., TA 4.mel., TA 5.1.1, TA 5.18.6, TA 8.mel., TA 11.5.5, TA 12.8.5, TA 12.9.5, FV 1.2.1, FV 1.17.2, FV 2.4.3, FV 2.9.1, FV 2.10.2, FV 2.10.3, FV 3.mel., FV 4.15.2, FV 5.mel., FV 7.mel., DS 1.9.8, AS 1.1.1, AS 1.1.6, AS 1.1.7, AS 3.4.4, HT 9.mel., HT 12.6.2, AD 39, AD 44

Kiøge, Peder Nielsøn  6.2

Kjerviig, Peder Halvorsen  9.1

Kjær, Iver FV  9.18.6

Knox, Dilwyn  FV 7.7.1

Knudsen, J.M.  1.6, 9.2

Knudsen, Ole  2.3

Kolsrud, Oluf  Sensur2.8

Kopernikus, Nikolaus  TA 1.22.8

Kornerup, Bjørn  Sensur2.24

Kothert, Christopher  1.5, 9.2

Krog, Peder  1.2, 1.3, 4.2, Sensur1.8, Sensur2.18-18, TB 3.2.8, TB 3.25.7, AD, AD 43, AD 79

Krummacher, Hans-Henrik  6.1

Kruse, Johan  1.5

Lamprecht, Martin  5.3

Landstad, M.B.  1.7, TB 1, TA 3, TA 4, TA 5, TA 9, AS 1

Langhoff, Johan Henrik  1.5

Langslet, Lars Roar  7.3

Larsdatter, Elisabeth  SW

Larsen, Joakim  2.3, 6.1

Lauvstad, Hanne  1.2, 7.3

Leaver, Robin A.  5.2

Lee, Harper  6.1

Lehrer, Tom  1.3

Lellinge, Peder Nielsøn  Sensur1.2-5

Leonora Christina, prinsesse, g. Ulfeldt  FV 2.10.3

Leth, Hans  Ded.Jesp.

Lie, Hallvard  Ded.Jesp., TilBogen

Lintrup, Søren  1.2

Lombnæs, Andreas  FV 2

Love, Harold  1.3

Luckander, Hinrich  9.3

Lully, Jean Baptiste  HT 9.mel.

Lund, A.  9.1

Luther, Martin  2.2, 2.3, 3.1, 3.2, 4.3, 4.4, 4.5, 5.2, 6.1, passim i linjekomm.

Lydersen, Hans Stewener  Ded.fam.

Lynge, H.H.J.  1.6, 9.2

Lynov, Ove  1.2, 1.4, 1.5, 6.2, 9.2, 10, tit., Ded.fam. 36-37, TilBogen, TA 8.13.4, HT 9.mel.

Lyons, Martin 2.4

Lyster, Jens  TA 8.mel.

Laale, Peder  TA 5.19.2, FV 9.18.6

Malling, Anders  1.2, 4.5, TB 3.mel., TB 4.mel., TA, TA 1.mel., TA 3.mel., TA 3.1.1, TA 4.mel., TA 8.mel., TA 12.9.5, FV 2, FV 2.4.2, FV 5.mel., AS 1.mel.

Markussen, Ingrid  1.3, HT

Martin fra Tour  tit.

Martini, Johan Sebastian  1.5

Marvell, Andrew  1.3

Mathesius, Johannes  HT

Matzen, Henning  Sensur1

Mau, E.  FV 8.5.5

McMullen, Dianne Marie  6.2

Medelby, Povel Andersen  4.5

Melanchthon, Philipp  tit.

Menander  TB 6.38.5-6

Menius, Justus  HT

Midbøe, Hans  1.1, 3.1, 7.2, 8.1, 9.1, Ded.Jesp., TA 5, FV 9.mel.

Moe, Oscar  2.3, Ded.Jesp. 39

Mogensen, Margit  2.3

Mogenssøn, Hans  TA

Monteverdi, Claudio  DS 2.mel.

Moth, Matthias  TB 1.13.3

Munthe, Ludvig  2.3, TB 1.1.3

Muribø, Elias  7.1

Müller, Heinrich  4.3, 4.5, TB 2.25.1, TB 5.20.1, TB 8.9.3, TB 8.13.5, TB 11.4.3

Møller, Niels Hansen  1.5, 9.2

Møller, Peder  4.3, HT 11.4.3

Naur, Elias  2.4, 4.5, 6.2, 9.1, TilBogen 2, TB 5.20.1, TA 4.1.3, TA 6.2.2, TA 8.4.3, TA 8.16.1, FV 2, FV 2.9.1, AS 1.12.7, AD 30, AD 44

Nerhus, Hans  Ded.fam. 35, SW

Newton, Isaac  TA 1.22.8

Nielsen, Erik A.  5.3, 6.2, Ded.fam., TB 1.4.4, TB 3.10.2, TB 5.18.7, TB 6.31.1, TB 7.23.4, TB 8.1.1, TA 1.22.1, TA 1.31.1, TA 3, TA 5.1.3, FV 1.17.2, FV 2.2.2, FV 2.4.3, FV 2.5.4, FV 2.9.1, FV 2.10.3, FV 6.19.7, FV 7.9.1, DS 1.12.2, AS 1.6.1, AS 1.6.3, AS 2.5.2, AS 2.6.1, HT 11.4.3

Nielsen, Lauritz  4.1

Nielsen, Villads  5.1

Nielssøn, Tyge  1.1, 2.3

Nissen, A.T.  1.6, 9.2, Sensur1, Sensur2

Norvin, William  1.2, 3.1, HT 1.8.4

Nyerup, Rasmus  7.1

Nyrop, Camillus  1.2, 1.5

Nysted, Ole Hansen  1.3, 2.4

Næss, Hans Eyvind  TB 1.23.1, TB 2.10.3, TB 2.16.1, TB 5

Nørvig, Peder  1.5, 9.2, TilBogen

O'Connell, Sheila  TB 1.1.3

Ofvid, Peder Matthissøn  5.2, 6.2

Ólafsson, Stefán  1.1, 9.1

Ong, Walter J.  1.4, 5.1

Opitz, Martin  9.1

Origenes  TB 7.23.4

Ovid (P. Ovidius Naso)  Ded.Jesp. 16, TilBogen, TilBogen 2, 9 og 22, TB 6.12.5, AS 2.23.6

Palladius, Peder  TB 2.3.3

Paracelsus TB  2.17.1

Paschasius Radbertus AS 2.10.5

Pasor, Georg AS  1.12.7

Paulli, Daniel  TB 2.mel.

Paulsen, Ove  4.5

Paulus, apostelen  2.1

Pedersen, Jens  TilBogen, HT 8.mel.

Pedersen, Mogens  FV 5.mel.

Pedersøn, Christiern  4.4, Sensur2.19

Peters, Albrecht  2.1, TB 1, TB 2, TB 3, TB 4, TB 5, TB 6, TB 7, TB 8, TB 9, TB 10, TA, FV 2, FV 3, FV 4, FV 5, FV 6, FV 7, FV 8, DS, AS, HT

Petersen, Richard  5.3

Pfefferkorn, Oliver  4.5

Plautus (T. Maccius Plautus)  TB 6.34.1

Pleijel, Hilding  4.3, HT

Pontoppidan d.e., Erik  2.3

Pope, Alexander  1.3

Pownol, Nathanael  TB 6.16.2

Praetorius, Michael  DS 1.mel.

Prudentius (Aurelius Prudentius Clemens)  TB 9.21.2, TA 7.mel.

Rachløw, Jesper  6.2, TilBogen 2

Ramus, Joachim Fr.  1.4

Ramus, Jonas  1.4

Randulf, Nils  TilBogen 80

Ravn, Hans Mikkelsen  9.1

Ravn, Lucia  Ded.fam. 22, AD

Reenberg, Tøger  9.1

Reichborn-Kjennerud, Ingjald  TB 2.16.1, TB 2.17.1

Reimer, H.  HT 8.mel.

Reravius, Rasmus Hansen  HT

Resen, Hans Poulsen  2.3, 4.4, 6.1, 6.2, Sensur1.2-5, Sensur2.19, Ded.Jesp. 39, Ded.fam. 39, TB 9, TA, FV 2.7.1, FV 2.11.3, HT

Richter, Gerhard  HT

Ringwald, Bartholomæus  HT 7.mel.

Rist, Johann  5.3, 6.1, Ded.fam., HT 8.mel., HT 10.mel., ÆV

Rosenkilde, Volmer  4.4

Rostgaard, Frederik  1.2, 9.1

Rostoch, Mads Pedersen  Sensur1.2-5, Ded.fam., TB 4, TB 9

Rotmer, Herman Henrich  1.5, 9.2

Rowland, Ingrid D.  AS 2.23.6

Rynning, Paul E.  6.2

Rørdam, Holger Fr.  TB 6.8.3

Røtvold, Øystein Angell  Ded.fam., TB 6.39.7

Sandmo, Erling  TB 5

Sandnes, Jørn  TB 5

Schandrup, Jacob Knudsen  5.2

Scheffer, J.A.  TA 5.mel.

Scheiber, Alexander  5.2

Schiørring, Niels  6.2, passim

Schmedtgen, Joachim  1.2, 1.5

Schmidt, Olaus  ÆV

Schøning, Gerhard  9.2, TilBogen 59

Seip, Anne-Lise  1.7, 7.1

Seip, Didrik Arup  1.5, 1.7, 8.1, 9.1, Ded.fam. 36-37

Sejersted, Jørgen  FV 2, FV 2.mel.

Sellevold, A.  1.6

Seneca (L. Annaeus Seneca)  TB 5.20.1

Shakespeare, William  DS 1.mel.

Skautrup, Peter  8.1, passim

Skjelbred, Ann Helene Bolstad  2.4, TB 3

Skjelbred, Dagrun  5.1

Skougaard, Jonas  9.2

Skaar, J.N.  TB 3.mel.

Sommer, Lauritz  5.2, 6.1, HT 8.mel.

Sophie Amalie, dronning  5.3

Spang-Hansen, Ebbe  TA 1.22.8

Spener, Philipp  Sensur2.16-17

Steenbuch, Hans  4.1, Sensur1, Sensur2.24

Sthen, Hans Christensen  4.5, 6.2, TilBogen, TB 1.mel., TB 2.6.4, TB 3.4.7-8, TB 4.mel., TA 1.mel., TA 8.mel., TA 12.9.5, FV 5.mel., AS 2.1.5

Støylen, Bernt  TA 4, TA 12.9.5, AS 1

Sunde, Jørn Øyrehagen  TB 2

Svane, Hans  4.4

Svare, Lars Nielsen  1.5, 9.4

Svarstad, Christianne Undset  1.2, Ded.fam. 35

Svegning, Peder Oluffsøn  6.2

Svendsen Ottense, Rasmus  5.2

Syv, Peder  4.3, 5.3, 9.1, Ded.Jesp. 22, TB 1.9.4, TB 6.mel., TB 6.8.3, TB 6.15.8, TB 6.20.8, TB 6.23.4, TB 6.26.1-2, TB 7.8.6, TB 7.29.4, TB 7.32.6, TB 7.33.4, TB 7.35.1, TB 7.35.6, TB 8.23.1, TB 9.9.1, TB 9.11.5, TA 4.5.2, TA 9.5.2, TA 9.8.3, TA 11.18.1, FV 1.1.4, FV 6.1.14, FV 7.14.5, DS 1.12.4, AS 1.33.8

Sønderholm, Erik  TB 6.8.3

Sørensen, John Kousgård  FV 9.18.6

Tasso, Torquato  DS 2.mel.

Taussen, Hans  HT

Tellefsen, organist  9.1

Terkelsen, Søren  5.3, 6.2, TA 9.mel., HT 8.mel., AD 39

Tertullian (Q. Septimius Florens Tertullianus)  2.1, TB 6.8.3

Thilemann, Mogens Petersen  Ded.fam. 8

Thomas a Kempis  SW 3

Thomessøn, Michel 1.5

Thomissøn, Hans  4.5, 6.1, TB 8.mel., TB 9.mel., TA, TA 1.mel., TA 3.7.6, TA 7.mel., FV 7.mel., AS 1.mel., AS 3.5.7

Thomsen, Ejnar  TB 6.8.3, FV 2.9.2

Tollefsen, Jacob  1.6, 9.2, Ded.fam.

Troels-Lund, Troels  TilBogen 109, TB 7.31.1

Tveit, Knut  2.4, Ded.fam.

Tveterås, Harald  1.5, 1.6

Tvilling, Søren Hansen  TB 6.mel.

Tönnies, Ferdinand  4.3

Ulrike Eleonore, prinsesse  5.3

Valen-Sendstad, Fartein  FV 2

Vassenden, Eirik  FV 2, FV 2.mel.

Vejle, Jacob Madsen  HT 5.mel.

Vergil (P. Vergilius Maro)  TB 6.9.6, TB 7.41.4, FV 9.mel.

Vinding, Elisabeth Mikkelsdatter  AD

Vliet, Rietje van  2.4

Vogt, Helle  TB 6

Volqvartz, Marcus  1.2, 1.4, 9.1, Ded.fam. 8 og 29, TB 6.39.7, HT 12.6.2

Wandal, Hans  3.1, 4.5, Ded.Jesp., AS 1.12.5

Wandal, Peder  TA 1.37.3, HT

Watnås, Ivar  9.1

Wedemann, Wilhelm  1.5

Wegner, Thomas Cortsen  2.3

Welhaven, Johan Sebastian  1.6, 1.7, 7.1, TA 3, FV 2, AS 1

Wergeland, Henrik  1.6

Wering, Christian  5.3

Wetteland, T.  1.6, 9.2, Sensur2, Ded.Jesp., Ded.fam.

Wibe, Ditlev  Ded.Jesp.

Wiby, Christen Jensen  5.2

Wiesener, Anthon Mohr  1.5

Williams, Franklin B.  ÆV

Winding, Jens Christensen  1.5

Winge, Harald  TB 7.11.3, TB 7.11.5, TB 7.12.4

Wingaard, Mogens  FV 3.18.1

Wirtmand, Dorothea Nielsdatter  SW

Wirtmand, Jacob  SW

Wirtmand, Maren   Ded.fam. 35

Wirtmand, Steen  1.2, 1.3, 1.4, 6.1, 8.1, 9.1, Sensur1.2-5, Ded.fam. 3, TB 6.40.7, TA 3.4.1, HT 12.6.2, SW

With, Dorothea Elisabeth  9.1

Wittmann, Reinhard  6.1

Zwingli, Ulrich  AS 2.10.1-2

Oehlenschläger, Adam  TB 5.mel.

Øverland, Arnulf  HT

Øvinsen, Jo  9.1

Aalborg, Niels Mikkelsen  1.2

Aarnes, Sigurd Aa.  Sensur2.16-17

Aasen, Ivar  Ded.Jesp. 108, TB 5.24.7, TB 7.8.6, TB 8.4.5

Aaskow, J.L.  5.1, tit., Sensur1.2-5, TB 4, TB 4.1, TB 5, TB 7, TB 7.45.6, TB 9.2.3-5, TB 9.5.2, FV 2, FV 7.6.4, FV 9.tit., DS 1.5.7, DS 1.8.5

Aasmundtveit, Anne Kristin FV 2.tit.

Bibelsteder

Registeret viser til innledningen ved avsnittsnummer (f.eks. 6.2) og til linjekommentaren med referanse til verkdel, sang-, strofe- og versnummer. Eksempler: «FV 9.9.2» viser til kommentaren til Fadervårs niende sang, strofe 9, vers 2. «TB 3.tit.» viser til overskriften (tittelen) på den tredje sangen til de ti bud, dvs. kommentaren til denne. Ved henvisning til prosatekst og ikke-strofiske dikt brukes kun forkortelse: «Ded.fam.» viser til dedikasjonen til familien og sognet. Se ellers listen over forkortelser.

1 Mos

1-5

TB 6.10.1

1.1

FV 9.12.7

1.2

TA 3.3.1

1.6

TA 1.22.1

1.9

TA 1.26.4

1.17

TA 1.22.4

1.27

TA 9.3.3, DS 2.2.2

2.3

TA 1.36.6

2.6

TA 2.40.3

2.7

TA 1.37.7-8, TA 11.15.5, FV 2.1.3, FV 9.10.7

2.8

SW 42

2.17

TB 6.3.4

2.19

DS 2.2.3

2.21-24

TB 10.8.5

2.21-22

FV 9.9.3

2.21

TA 9.4.1

2.24

AS 2.14.5-6

3

TB 6.36.1, TB 8.9.4, TA 5.16.4, TA 10.9.1

3.4-5

TB 2.23.1

3.6

AS 1.8.1

3.7

TB 6.3.4

3.13

TB 6.36.7, TB 8.13.1

3.14

TA 4.21.7, TA 5.9.1

3.15

TA 5.9.4, FV 3.3.4

3.16

HT 5.5.3

3.17

AS 1.8.2

3.19

TB 6.24.8, TB 7.35.1, TB 7.38.4

3.22

TA 10.14.4

3.23

AS 1.8.4

4.8

TB 5.1.4

4.9-10

AS 2.5.6

4.10

TB 5.4.3

4.11

TB 5.4.5

4.12

TB 5.6.3

4.13

AS 2.6.4

4.23-24

TB 5.3.7

5.27

TA 11.18.7

6.5

TB 6.10.2

6.8

TA 10.5.3

6.9

TA 8.20.2

6.11

TB 6.10.2

6.12

AS 1.9.4

6.13

FV 9.10.7

7.1-2

TA 9.10.1

7.15

AS 1.5.6

7.22

TA 37.7-8

8.5

FV 8.11.9, FV 8.12.2

8.6-7

FV 5.8.5, FV 6.3.5

8.7-8

TA 4.4.3

8.10-11

TA 8.21.1

9.12-14

AS 2.18.2

9.22-25

TB 4.8.1

11-25

TB 1.24.1

13.16

FV 6.2.5-6

14.8

TA 9.32.1

15.5

FV 6.2.7, FV 7.7.5, AS 2.17.5-6

16.1

HT 5.6.1

17.7-9:

FV 7.7.4

17.7

AS 1.6.1

17.9-11

DS 1.12.2

17.10

AS 2.18.3

17.12

AS 1.6.1

17.15-20

FV 7.7.5

18.6

TB 7.11.3

18.20

TB 6.4.2, TA 10.7.1

18.27

FV 9.21.3

19.16-24

TA 9.25.3

19.20

TA 9.32.3

19.22

TA 9.32.2

19.30-38

TB 6.2.6

22.1

FV 7.6.4

22.11-12

FV 4.17.3

22.16-17

AS 2.17.5-6

26.4

AS 2.17.5-6

27

HT 8.3.2

27.29

FV 1.5.5

28.14

FV 6.2.5-6, AS 2.17.5-6

28.16

AS 1.18.9

29.11

TA 12.12.3

29.30

TA 12.12.3

29.34

AD 36

31.26

TA 4.2.2

32.12

FV 6.1.14

32.24-25

TA 11.18.2

35.19-20

TA 12.12.3

37

TB 7.26.4

38.9-10

TB 6.4.5

39

TB 10.7.1

39.8

TB 10.7.4

39.9

TB 10.8.1, TB 10.9.1

41.5-7

TB 9.20.1

41.17-21

TA 4.17.1

41.27

TB 9.20.1

45.24

TB 4.34.4

46

TB 7.26.4

49.9

TA 5.1.3

2 Mos

2.23

TA 7.24.3

3.2-3

AS 2.12.5

3.6-7

TB 7.26.6

3.6

TB 5.23.8

3.8

SW 63

3.22

TB 7.23.4, TB 7.27.3

4.2-4

FV 5.25.2

4.4-5

AS 2.18.1

5.20-21

TB 7.26.6

6.6

TB 7.26.5

9.25

TB 4.8.4

11.2

TB 7.23.4

12.1-11

AS 1.3.1

12.35

TB 7.23.4

12.40

TB 7.26.4

13.9

AD 9

13.16

AD 9

14

DS 1.21.5

14.1-4

FV 9.13.1

14.22

TA 1.18.1, DS 1.21.6

14.26-28

FV 9.13.7

15.7

FV 8.10.4

15.20-21

TB 6.18.6

16

Ded.Jesp. 59-60

16.14-15

AS 1.1.7

16.18

HT 5.7.2

16.31

TA 1.20.6

17.6

TA 1.18.4

19-20

TB 10.1.1

20.2-3

TB 1.tit., TB 1.6.3-4

20.3-17

TB 1.3.4

20.4-6

TB 1.8.4

20.7

TB 2.tit.

20.8-11

TB 3.tit.

20.11

TA 1.36.6

20.12

TB 4.tit.

20.13

TB 5.tit.

20.14

TB 6.tit.

20.15

TB 7.tit.

20.16

TB 8.tit.

20.17

TB 9.tit., 10.innl., 10.tit.

20.23

TB 1.13.1

21-27

TB 1.24.2

21.15-17

TB 4.4.1

21.24

TB 5.5.1

21.35

TB 10.26.2

22.1

TB 7.3.6

22.5

TB 10.22.1

22.16

TB 6.3.3

22.19

4.4, TB 6.2.8

22.25

TB 9.17.5

23.6

TA 4.8.7

25.17

AS 3.8.3

26.7

FV 7.12.2

28.2

FV 3.16.3

28.43

FV 3.16.3

31.13-17

TB 3.1.4

31.14

TB 3.10.7

31.18

AS 3.14.6

32

FV 5.18.4

32.15-16

TB 1.4.1-2

35.2

TB 3.10.7

34.5

TB 8.7.4

3 Mos

5.25

TA 10.7.4

16

AS 2.5.2

16.9

TB 5.22.8

18.6

TB 6.2.6

18.23

TB 6.2.8

19.18

HT 12.2.3

19.32

HT 10.1.3

20.10

TB 6.2.4

20.13

TB 6.4.2

24.20

TB 5.5.1

25.18

TB 2.1.4

26.4

AS 3.15.3

26.26

FV 5.6.4

4 Mos

1.4

Ded.fam.

1.49

AD 36

5.21

TB 6.42.3

11.2

TA 7.24.2

11.4-6

TB 7.27.4

17.8

TA 4.20.5

19.15

TB 6.20.2

20.8

TA 1.18.4

21.7

TA 7.24.2

23.10

AS 2.17.5-6

23.20

TA 7.7.4, AS 1.16.2

35.11

TB 5.12.6

35.22-29

TB 5.12.1

5 Mos

4.19

TB 1.12.2

4.28

TB 1.8.4, FV 1.8.2

6

Ded.fam.

6.2

Ded.fam.

6.7

AD 3-4

6.8

AD 9

7.9

TB 7.23.2

8.3

FV 4.10.1

8.6

HT 6.3.2

10.14

TA 1.2.2

11.18

AD 9

17.3

TB 1.12.2

18.10-11

TB 2.11.1-2

19.16-18

TB 8.3.2

19.18-19

TB 8.4.4

19.21

TB 5.5.1, 8.6.5

20.4

FV 7.20.1

21.18

TB 4.4.1

23.2

TB 6.29.1

23.20

TA 7.1.3

23.25

TB 10.21.5

25.4

HT 2.3.1

27.2-8

Ded.Jesp. 80

27.17

TB 10.22.5

28.15-68

TB 3.21.10

28.15

TB 3.20.9-10

28.36

TB 1.8.4, TA 9.5.2, FV 1.8.2

28.54

TB 1.8.4, FV 1.8.2

29.17

TB 1.8.4, TB 1.13.1, FV 1.8.2

30.14

TA 1.1.4

32.13-15

FV 5.19.1

32.14

FV 5.13.3

32.18

TA 1.4.9

33.3

FV 6.11.8

33.26

DS 1.20.8

Jos

1.8

AD 2

3.14-17

TA 1.19.1

7.21-25

TB 9.13.5

Dom

2.17

HT 7.1.2

4.21

SW 62

6.9

TA 12.11.3

6.36-40

AS 2.17.1

9.13

TB 8.3.5

11.30-40

TilBogen 133

13.24-16

TB 6.7.2

14.5-6

TA 5.9.1, FV 7.20.5, FV 9.17.3

14.18

TB 7.28.6

15.15-16

AS 2.17.3

15.15

FV 9.17.6

15.19

TA 3.11.1

16.1

TB 6.7.4

16.3

TA 4.18.2

16.12

TB 6.3.8

16.16

TB 6.7.5

16.19

TB 6.7.4

16.20

FV 9.18.4

16.21

TB 6.7.7

19-20

TB 6.9.1

19.2

TB 6.9.3

1 Sam

9.16

FV 9.9.1

10.1

FV 9.9.1

11.15

FV 9.9.1

13.14

TA 10.20.1

15.28

TA 7.24.1

17.10

TA 5.10.3

17.31-54

TA 5.10.1

17.49

TA 5.10.2

17.50-51

TB 8.5.7

22.18

TB 8.19.6

24

TA 2.35.5

25

FV 4.6.3

25.37

FV 4.6.3

28.8

TB 2.10.4

2 Sam

4.4

TA 11.17.4

7

TB 3.18.2

7.25

FV 4.16.5

11-12

TB 6.6.6

12.1-4

TilBogen 119

12.18

TA 12.12.5

15.12

TB 8.19.1

15-18

TB 10.14.1

15.6

TB 10.14.1, TB 10.15.1

16.4

TB 8.19.7

17.23

TB 8.19.1

18

TB 4.7.2

18.9

TB 10.14.6

18.14

TB 10.14.1

19.29

TB 8.19.3

23.13-17

TB 9.10.1

1 Kong

1.52

TA 9.19.4

10.1-13

TB 3.17.1

14.15

FV 4.9.5

16.23

TB 4.24.3

17.24

TB 4.26.2

18.4

TA 9.36.3

19.18

TA 9.18.4

20.35-43

DS 1.30.1

20.39

DS 1.31.1

20.40

DS 1.32.2

21

TB 9.5.2

22.22

TA 10.18.4

22.35-38

TB 4.25.4

2 Kong

2.11

TA 12.13.3

2.15-17

TA 12.13.3

5.14

DS 1.5.3

6.6

DS 1.21.3-4

6.28

FV 5.4.4

9.33-37

TB 4.24.4

17.16

DS 2.2.2

18.27

FV 5.4.7

23.5

TB 1.12.2

1 Krøn

17

TB 3.18.2

29.11

FV 9.1.4

29.12

FV 9.23.3

2 Krøn

19.6

TA 4.7.3

28.21

TB 6.18.3

Est

1.1

FV 9.5.3

1.22

FV 9.5.2

3.13

FV 9.5.2

8.5

FV 9.5.2

Job

2.4

TB 1.10.3, TB 3.21.6

3.1

TB 6.14.1-2

3.2-3

FV 4.6.1

3.11

FV 4.6.5

3.16

FV 4.6.5

10.9

FV 9.10.7

10.18

TB 10.12.5

13.23-26

Ded.fam.

14.4

DS 7.1-2

14.7-9

TA 11.7.3

19.29

FV 5.7.2

21.26

TA 4.21.7

25.4

TB 4.27.4, FV 6.3.3

29.12

FV 8.16.5

29.13

FV 8.16.7-8

29.15

FV 8.16.3

29.16

FV 8.16.6

34.15

FV 6.12.9

38.8

TA 1.35.4

40.6

TB 5.17.4

Sal

1.1

AS 3.25.6

1.4-5

TA 9.37.4, FV 1.6.4, FV 8.13.9

2.9

FV 1.14.5

7.10

FV 4.2.1, DS 1.6.3

8.1

FV 2.1.2

8.3

FV 2.9.2

8.4

TA 1.25.3

8.7

TA 1.20.1

8.10

FV 2.1.2

9.18

TB 4.5.4, DS 2.24.6

10.4

TA 10.17.1

10.7

TB 8.13.4

11.4

TA 2.3.4

11.6

FV 9.11.1

15.1-5

TB 9.17.2-3

15.1-3

TB 8.29.5

16.10

FV 9.10.5

16.11

TA 2.40.5

17.8

TB 10.28.6

18.3

FV 1.9.4

18.6

TA 2.36.7

18.11

TA 1.34.2

18.22-24

FV 1.14.4

18.22

AS 3.29.3

18.26-27

TB 9.18.5

19.2

TB 5.3.4

20.5

FV 9.19.2

21.12

FV 3.5.2

22.5

FV 1.15.3

22.8

4.4, TA 7.27.4

22.30

TB 1.8.3

23.3

AS 2.20.7

24.2

TA 1.26.4

24.3-4

TB 8.29.1

24.8

TA 2.29.6

25.4

TA 1.34.1

25.15

TB 6.34.1

26.3

TA 9.44.2

26.8

TA 9.44.1

27.4

TB 3.18.2

27.11

TB 3.19.10, FV 1.5.4, SW 50

29.5-6

TA 1.19.5

32.4

TA 5.17.4, AS 3.4.4

33.8

FV 1.14.3

33.13-15

FV 1.13.3

34.2

TA 1.41.5, FV 1.17.5

34.13-14

TB 8.22.5

37.8

AS 3.21.4

37.14

TB 9.9.6

40.2-3

FV 6.9.6

40.8-9

AD 28

42.3

TB 2.29.1, FV 4.10.1

43.4

TA 6.13.4

44.8

FV 3.5.6

45

TA 1.mel.

45.1-2

2.4

45.9

FV 1.10.5

46.8

AS 3.5.7

50.15

TB 2.innl.

50.23

FV 2.15.1

51.7

DS 1.7.8

51.19

AS 3.20.5

52.1

TB 8.19.3

55.6

AS 3.5.5

55.7

TB 8.16.6

55.23

TA 12.3.5, FV 8.12.5

56.9

HT 11.4.4

58.4-5

TB 8.9.4

58.9

FV 4.6.5

63.2

TB 2.29.1

63.6

FV 2.2.2

64.3-4

TB 8.12.5

65.12

FV 5.15.5

66

FV 2.innl.

67.7

FV 5.15.4

68.22

TA 5.9.4

69.15

AS 3.27.3

69.29

AS 3.8.4

71

Ded.fam.

71.6

TB 2.30.4

72.8

TA 2.13.3, DS 1.2.3, DS 1.20.5

75.7

FV 8.8.5

75.9

TA 8.24.4

77 14-19

TA 1.17.1

77.20

TA 1.33.8, DS 1.20.7

78.15-16

TA 1.18.4

78.25

AS 1.1.7

80.4

TA 12.15.6

85.10

FV 8.16.1

86.8

TB 1.11.4

88.13

TA 11.19.1

89.6

TA 1.25.8-9

89.21

TA 10.20.4

89.52

TA 2.5.8

89.53

TA 12.18.6

90.1-2

FV 5.34.5

90.2

FV 2.5.2

90.4

TA 12.7.4

92.2

FV 2.2.1

92.10

TA 9.39.2

94.17-19

TA 11.9.2

94.19

TA 8.19.4

95.3

TA 9.16.4

95.6

FV 1..8.2, AS 3.19.8

96.3

FV 2.1.4

96.11-12

TA 3.9.6

97.10

FV 2.14.1

98.8

TA 3.9.6

102

Ded.Jesp. 79

102.2

AS 3.26.5

102.3

TB 8.8.3

102.19

Ded.fam.

103.13

FV 1.15.5

103.20-21

FV 4.23.1-2

104

FV 5.mel.

104.3

TA 1.34.2

104.7

AS 3.4.8

105.40

AS 1.2.9

107.4-7

FV 7.22.2

107.9

TA 2.8.1

107.14-16

TA 5.6.4

107.23-24

TA 1.32.3

107.26

FV 2.2.3

107.28-29

TA 1.17.4

109.9-10

FV 5.5.5

110.1

TA 5.9.2

110.7

TA 5.20.1

113.2

Ded.fam.

115.18

Ded.fam.

118.22

TA 2.21.5

118.25

Ded.fam.

119.11

TA 9.27.2

119.19

FV 1.14.1

119.33

FV 2.13.5

119.35

SW 50

119.101

TB 3.19.10

119.103

TB 3.2.10

120.2-5

TB 8.17.6

120.3-4

TB 8.12.1, TB 8.12.6

120.5

4.4

121.4

TA 1.39.5

132.13-14

TA 2.32.7

132.18

TA 6.11.4

135.1-3

TB 3.18.8

135.6

FV 4.1.4

135.15

FV 1.6.4

136.1

FV 3.6.2

137.5

TA 2.11.6

138.8

TA 1.38.8-9

139.3

FV 1.13.2

139.7-10

TA 8.10.1

139.13

DS 1.6.3

140.3-4

TB 8.13.1

143.10

FV 8.17.3

144.12

HT 6.2.2

145.14

TA 1.12.10, FV 8.12.3

146.9

HT 11.2.3

147.8

TA 1.35.1

148

FV 2.innl.

148.7

FV 2.2.3, FV 2.4.2

150

FV 2.innl.

150.5

FV 2.5.4

150.6

FV 2.1.3

Ordsp

1.7

TA 3.12.5

1.18

TB 9.13.2

2.13

FV 8.17.9

3.3

6.1, TB 4.18.7, FV 3.7.4

3.16

TB 8.15.2

3.25

HT 5.7.4

4.14

FV 4.12.1

4.18-19

FV 6.5.4

4.27

FV 7.19.4

5.22

TA 7.36.2, FV 4.17.5

7.2

TB 4.23.3, TB 10.28.6

8.22

TA 2.23.6

8.29-30

TA 1.35.10

9.16-17

TB 6.25.5

10.12

TB 4.28.2

11.4

DS 2.26.5

13.22

TB 7.13.6

16.8

TB 5.17.1

19.12

TB 4.33.2

20.2

TB 4.33.2

23.1-10

TA 8.16.1

23.5

TB 7.14.5

23.13-14

FV 8.5.8

23.20-21

TB 7.42.2

23.32

TB 8.9.6

24.16

FV 6.21.13

25.15

TB 8.13.2

26.27

TB 8.4.5

27.6

TB 4.21.2

27.20

TB 9.22.1

28.7

FV 2.15.3

28.8

TA 7.1.3

29.3

T B 6.2.1

30.17

TB 4.4.1

30.24

Ded.fam.

30.25

Ded.fam.

Fork

1

TA 11.13.5

1.9

TA 7.6.2

2.13-14

TB 7.4.6

3.1

TB 6.18.6

4.8

TB 9.22.1

5.10

TB 9.22.4

6.2

TB 7.13.6

9.12

TA 7.40.1

11.3

DS 2.28.4

Høys

4.5

TA 9.15.2

4.9

DS 1.35.7

5.3

TA 12.18.3

Jes

1.2

TA 5.1.1

2.9

FV 2.10.4

2.19-21

TA 11.16.5

2.19

TA 7.30.2

2.20

TB 1.13.1

5.22

FV 5.21.5

6.3

FV 1.9.4

10.1-2

TA 4.8.7, TA 7.22.2

10.22

TA 9.22.4

11.1-2

TA 2.32.3

11.5

TA 2.33.7

28.16

Ded.Jesp. 80

33.2

TB 1.18.1

34.9

TB 6.13.6

35.1-2.

TA 12.17.1

35.4-6

TA 11.18.3

35.10

TA 12.3.2

36.12

FV 5.4.7

40.6-8

TA 11.1.5

40.11

SW 12

40.15

FV 6.2.3-4

41.9

TA 9.1.2

42.3

TB 1.16.3, FV 8.10.4

45.23

FV 2.7.1

55.1

DS 1.4.8, DS 2.12.3

55.12

TA 3.9.6

57.15

FV 8.15.5, AS 1.17.9

58.7

HT 1.2.4

58.12

Ded.Jesp. 79

59.10

FV 4.7.5

62.3

9.3, FV 1.17.2, DS 1.34.6

66.1

FV 1.11.3

66.14

TA 11.7.1

66.15

AS 3.6.3

Jer

1.4-7

FV 2.9.2

3.15

HT 1.3.3

4.13

TA 1.34.2

4.23-26

FV 2.5.2

4.28

FV 4.14.3

5.7

TB 6.2.1

6.21

FV 6.3.9

7.2

TB 3.8.10

8.2

TB 1.12.2

13.23

4.4, TA 1.12.4

17.1

TB 1.4.4

23.29

AS 3.20.6

Esek

2.6

TB 8.16.2

3.20

DS 1.33.6

16.11

TA 9.40.2

16.30-31

4.4, FV 4.7.1

20.32

TB 1.8.4, FV 1.8.2

23.3

TA 9.15.2

28.11-19

TA 5.3.4

30.17

FV 4.7.3

37.1-15

FV 2.3.3

37.6

TA 4.18.2

38.20

TA 7.3.4

44.2

TA 3.12.1

47.1-11

DS 2.13.1

Dan

1.8-16

AS 1.25.3

1.13

AS 1.25.7

2.21

FV 9.3.5

2.31

TB 1.22.1

2.34-45

TA 3.7.1

7.10

FV 2.6.2

12.12

TA 7.11.1, TA 11.14.2

Am

3.6

FV 8.7.3

3.10-11

TA 12.7.1

6.13

FV 9.20.2

8.5

TB 7.12.3

8.6

TB 9.7.4

9.6

FV 4.1.5

Ob

1.18

AS 2.1.8

Jona

2.1-11

TA 5.23.1

4.10

TA 11.8.2

Mi

1.3-4

FV 2.8.1

3.12

TA 9.38.1

4.7

TA 2.32.6

7.6

TB 4.47.3

7.16

TA 10.2.3

Nah

1.2

FV 4.19.5

Sef

3.14-15

TA 9.40.1

Hag

1.5-6

FV 5.7.4

Sak

9.16

DS 1.34.4

12.10

FV 3.1.3

13.1

DS 1.25.2

Matt

3.9

TA 9.23.4

3.10

HT 10.3.6

3.11

DS 2.22.4

3.16

TA 8.21.2

4.4

TB 3.2.4

4.17

FV 4.16.1

4.19

DS 2.17.2

5.5

TB 5.17.3

5.8

TB 6.41.5

5.9

TB 5.25.3

5.11

TA 2.12.7

5.12

HT 9.3.7

5.14

TilBogen 25

5.15

TA 9.26.3, FV 6.6.9

5.21-22

TB 5.14.3

5.22

TB 5.14.4, TB 6.13.6, TB 7.15.5, FV 6.21.13

5.23-24

FV 6.15.4

5.27-28

TB 6.3.5, TB 6.40.1-2

5.28

TB.10.3.1

5.30

TB 5.9.2

5.37

TB 2.25.2

5.38

TB 5.5.1

5.39

TB 5.25.7, FV 6.20.4

5.43

HT 12.2.3

5.44

TB 5.16.5, FV 6.18.11, FV 6.19.1

5.45

TA 1.12.4, TA 5.19.2

6.2

TA 7.20.1

6.4

FV 5.27.5

6.8

FV 5.10.2

6.9

FV 1.tit., FV 2.tit., FV 4.1.1

6.10

FV 4.tit.

6.11

FV 5.tit., FV 5.23.3

6.12

FV 6.tit.

6.13

FV 7.tit., FV 8.tit., FV 9.tit.

6.14

FV 6.17.14

6.19-20

TA 12.5.4, TA 12.6.5, FV 3.12.1

6.19

TB 7.13.1

6.21

FV 3.12.3

6.24

TB 1.15.1, FV 5.22.4

6.25

FV 5.11.1, AS 1.28.9

6.31

AS 1.28.9

6.34

FV 5.33.5

7.3

Ded.Jesp. 28

7.6

TB 5.13.3

7.7

FV 1.5.3, DS 1.9.3

7.12

TB 8.28.5, FV 4.11.5, HT 9.3.5

7.13-14

DS 2.24.4

7.13

TA 5.15.2, TA 9.17.3, FV 6.5.4

7.14

FV 2.15.1

7.15-16

FV 6.3.7

7.16-17

AS 3.28.5

7.16

AS 3.8.7

7.18-19

HT 6.1.3

7.22

TA 7.19.4

7.24-25

TA 8.20.2

8.26

TA 1.17.4

9.6

FV 4.4.5

9.12-13

TB 2.13.1-2

10.16

TA 4.4.3

10.24

TB 7.5.1

10.29

FV 9.19.3

10.30

FV 4.3.5

10.36

TB 4.47.3

11.2-3

Ded.fam.

11.2

TA 9.30.1

11.5

TA 11.18.3

11.12

Ded.Jesp. 70

11.19

TA 2.30.6

11.27

TA 2.1.8, 2.17.6

11.29-30

Ded.fam.

11.29

TA 2.37.4

11.30

HT 5.1.4

12.25

TilBogen 3

12 28

FV 3.4.1

12.33

Ded.Jesp. 106

12.40

TA 5.23.2

13.17

AS 1.4.5

13.24-30

TB 6.31.2-4, TA 9.9.3, DS 2.11.4

13.24-25

HT 1.4.6

13.24

DS 1.8.4

13.31-32

AS 3.8.7

13.37-39

TB 6.31.2-4

13.38-39

TA 9.23.2

13.39

FV 3.16.5

13.55

SW 29

14.19

TA 1.20.2

15.14

FV 1.7.3

15.22-28

FV 7.8.2

15.27

TA 10.6.3

15.30

FV 2.9.3

16.16-17

TA 2.19.3

16.18

TA 1.4.9, TA 2.21.1, TA 4.19.5, SW 14

16.26

TB 9.22.5, FV 6.20.14

16.27

TA 7.23.3

17.1-2

TA 5.20.4

17.4

TA 12.17.5

17.24-26

HT 4.tit.

17.29-30

TA 9.25.3

18.8

TB 6.34.1

18.9

TB 6.13.6, 6.39.6

18.21-35

FV 6.17.1

18.21-23

TA 10.17.1

19.5-6

AS 2.14.5-6

19.6

TB 6.35.3-4

19.19

HT 12.2.3

19.21

TB 7.25.5, FV 5.23.7

19.24

Ded.Jesp. 54

19.28

TA 7.33.2

20.1-16

4.5

21.5

TA 9.40.3

21.12-17

TB 6.18.3

21.15

Ded.fam.

21.19

AS 3.8.7

21.25

DS 2.3.6

21.31

TB 6.23.7-8

21.42

TA 2.21.5

22.2-14

AS 1.1.6

22.14

TA 9.24.3, AS 3.28.7

22.17-21

HT 4.tit.

22.37

TA 10.4.4

22.39

TB 5.28.5, HT 12.2.3

22.41-45

TA 3.10.8

23.37

AD 76

24.14

DS 1.2.3

24.29

TA 7.6.1

24.31

TA 7.12.1, TA 9.1.2

24.32

TA 2.34.6, TA 11.7.3

24.35

FV 2.5.2

24.36

TA 7.37.3

24.37

TA 9.10.4

24.42

TA 7.37.1, AD 13

24.45-51

TA 7.41.1

25.1-13

TA 7.42.1, FV 2.9.1, FV 3.7.6

25.14-30

TA 2.5.6

25.31-46

TA 11.21.1

25.32

TA 7.9.4, AS 1.30.9

25.33

TA 7.14.3

25.37-40

FV 5.27.4

25.41

TB 8.7.8, TA 5.11.3, FV 2.7.4, AS 3.21.4

25.46

AS 3.5.2

26.14-15

TB 2.7.3

26.19-20

AS 1.2.1

26.21

AS 1.2.5

26.25

AS 1.2.7

26.26

AS 1.29.4

26.28

AS 2.3.8, AS 2.7.1

26.39

TA 12.2.3, FV 4.21.2

26.41

AS 3.32.6

26.64

DS 2.3.6

27.3-5

TB 9.13.4

27.5

AS 2.30.2

27.16-17

AS 2.23.3

27.24-25

DS 1.33.7

27.24

TA 4.6.1

27.32

TA 4.19.5

27.34

TA 4.13.4, AS 2.22.6

27.38

AS 2.23.2

27.39-42

TA 7.27.4

27.46

AS 2.23.7

27.48

AS 2.22.6

27.50

TA 4.15.3, AS 2.24.3

27.51

AS 2.24.4

28.16-20

TA 6.2.3

28.16

TA 6.4.1

28.18-20

TA 6.4.2, DS 1.tit., DS 2.5.1

28.18

TA 2.1.8

28.19

TA 2.3.1, TA 8.15.1, DS.innl., DS 1.2.3, DS 2.innl., DS 2.1.5

28.20

TA 8.11.3

Mark

1.4

TA 10.5.1

2.17

TB 2.13.1-2

2.23

TB 10.21.5

2.27-28

TB 3.10.7

4.26-27

FV 3.16.4

5.7

TB 1.8.1

7.24-29

FV 7.8.7

7.34

TA 7.24.3, TA 11.17.1

8.36

TB 9.22.5

9.44

TB 10.12.4

9.46

TB 10.11.1-2, FV 5.28.3

10.9

AS 1.15.3

10.14

DS 1.26.4

10.16

DS 1.34.3

10.45

DS 2.17.6

11.9-10

AS 1.1.10

12.31

HT 12.2.3

13.24-25

TA 1.23.10

13.26

AS 1.34.9

13.27

TA 1.24.8

14.22

AS 1.29.4

14.36

FV 8.9.8

15.1

AS 3.10.3

15.17

TA 5.15.3

16.7

TA 6.4.1

16.14-18

TA 6.2.3

16.15-18

TA 6.4.2

16.15

TA 9.29.2, DS 1.2.3

16.16

DS 1.innl., DS 2.tit., DS 2.17.6

16.19

TA 6.14.2

Luk

1.28

DS 2.23.5

1.34

TA 3.2.4

1.35

TA 3.4.3

1.41

DS 2.22.2

1.64

TA 8.30.1

1.74-75

TA 2.37.3

2.4

TA 5.10.5

2.13

TB 2.30.3

2.19

TA 9.27.2

2.37

HT 11.4.2

3.6

AS 1.9.4

3.9

TA 10.21.3

3.14

TB 5.12.8

4.1-13

TA 10.30.3

4.3

TA 1.20.5

4.9

FV 7.16.2

5.6

FV 5.24.4, DS 2.15.5

5.31-32

TB 2.13.1-2

6.31

TB 8.28.5

6.43

HT 6.1.3

7.11-15

TA 12.13.5

7.25

TB 9.22.5, FV 2.14.2

7.36-50

FV 7.9.1

7.37-38

TB 6.22.6

7.38

HT 11.4.3

7.41-50

TB 9.16.4

7.47

TA 10.29.4

7.50

FV 7.9.1

8.16

TA 8.8.4

8.31

TA 4.22.4, FV 2.2.3

9.16

FV 1.15.2

10.18-19

Ded.fam.

10.27

HT 12.2.3

11.2-4

FV 9.tit.

11.11-12

TA 1.15.2

11.13

TA 1.16.1

11.17

FV 9.10.6

11.20

FV 3.4.1, AS 3.14.6

11.24

TA 5.12.5

11.33

FV 2.13.1

11.36

TA 4.25.3

12.10

TA 8.13.2

12.27-28

TA 11.8.1

12.42

HT.innl.

12.45-46

TB 7.40.1

13.6-9

TA 10.21.3

13.25

TA 1.6.10

14.11

TA 5.19.1

14.15

TA 2.21.5

14.27

FV 8.5.2

15.1-7

TA 10.8.4

15.4-6

AS 1.33.9

15.10

TB 5.27.5

15.20

TA 1.14.1

15.30

TB 6.2.1

16.1-8

HT.innl.

16.9

FV 1.9.1

16.13

TB 1.15.1, FV 1.9.1

16.17

TA 10.27.2

16.20

FV 5.26.4

17.20-21

TA 8.8.2, FV 3.10.5

17.20

DS 2.9.2

17.24

TA 7.39.1

18.15-16

SW 24

18.32

TA 4.10.1

19.1-10

AS 1.17.1

19.10

AS 1.33.9

19.11-27

TA 2.5.6, FV 6.10.8

19.40

FV 2.3.3

19.42

TA 10.25.2

20.25

FV 3.9.3

20.36

TA 1.11.4

20.43

TA 5.9.2

21.27

TA 11.24.3

22.3-6

TA 7.28.1

22.14

AS 2.2.3

22.17

FV 3.7.2, AS 2.3.1

22.19-20

DS 1.11.6

22.19

TA 2.8.2, AS 1.1.5, AS 1.29.4

22.20

TA 2.8.4, AS 2.tit.

22.33-34

TB 7.9.2

22.46

FV 2.9.1

22.61

TB 5.7.2

22.63

TA 4.10.1

23.1-25

TA 4.5.2

23.11

TA 4.10.1

23.17-18

TA 4.2.3

23.24-25

TA 6.22.3

23.25

TA 4.2.1, AS 2.23.3

23.30

TA 7.29.4

23.31

TA 10.21.3

23.32

AS 2.23.2

23.35

TA 4.10.1

23.39-43

AS 2.23.3

23.39

TA 4.10.1

23.41

FV 4.19.3

23.44-45

TA 4.11.1

23.46

AS 2.24.3

24.4-8

TA 6.3.1

24.21

TA 2.7.5

24.36-43

TA 6.2.3

24.50-51

TA 6.5.1

24.50

TA 6.4.1

Joh

1.1

TA 2.6.2-3, FV 9.12.7

1.14

TA 3.8.5, FV 9.12.7

1.17

FV 3.6.1

1.29

TB 2.8.3, TA 4.10.3, TA 10.12.4

2.10

TA 8.24.1, FV 3.19.3

2.12-22

TB 6.18.3

3.5

DS 1.9.1

3.6

DS 1.8.5, DS 1.10.3

3.8

TA 8.6.1, FV 3.11.2, DS 2.7.1

3.16

TA 3.13.2, TA 10.26.2

3.31

DS 2.9.5-6

4.10

DS 2.16.1

4.13-14

TB 7.8.5

4.14

DS 2.12.2

5.1-15

DS 1.24.1

5.24

TA 7.14.4

6.35

TA 10.6.3

6.44

AS 3.15.7

6.47-51

Ded.Jesp. 59-60

6.48-50

AS 2.2.9

8.7

TB 8.5.1, 8.26.7

8.12

TA 2.28.4, TA 2.31.5, TA 5.18.4, DS 2.10.1

8.44

TB 8.20.2

9.39

FV 4.7.5

10

Ded.Jesp. 73-75

10.1

SW 41

10.2-3

TA 8.27.4

10.4

TA 9.14.2

10.9

Ded.Jesp. 118

10.11

TA 9.14.1, HT 1.3.3, SW 4

10.14

FV 3.16.1

10.30

TA 2.23.4

11.19

TA 12.13.1

11.25-26

TA 10.26.2

11.39

TA 11.18.5

12

AD 84

12.12-13

TA 12.17.1

12.24

TA 5.22.1

14.7

TA 2.17.6

14.16

TA 6.17.1, TA 8.19.4

15.1

TA 5.23.5, SW 33

15.5

DS 1.10.6

15.6

DS 1.9.6

16.24

FV 1.5.3

17.24

FV 3.19.6

19.1-2

FV 3.6.4

19.29

AS 2.22.6

19.30

AS 2.24.3

19.34

TB 2.6.4, TA 10.17.3, FV 6.13.6, AS 1.9.6, AS 2.22.7

20.13-14

TA 12.14.1

20.19-29

TA 2.25.7

20.19-25

TA 6.2.3

20.19

AS 1.19.2

20.27

TB 2.6.4

21.3-8

FV 5.24.2

21.11

FV 5.24.4

21.15

TB 3.3.8, FV 5.8.1, SW 14

Apg

1.6

TA 2.7.5

1.9

TA 6.6.2

1.16-19

TB 9.13.4

2.3-4

DS 2.22.4

2.20

TA 7.5.2

4.13-22

TA 9.29.3

4.26

FV 9.14.6

5.18

TA 2.12.4

5.21-42

TA 9.29.3

5.39-40

TA 9.29.4

7.57-60

TA 9.28.1

11.26

TB 3.3.9-10

12.23

FV 7.13.6

15.10-11

TA 3.15.3

21.14

FV 4.1.4

22.16

DS 1.3.8

26.17-18

DS 2.10.4

28.3

TA 5.9.1

Rom

1.1

FV 9.9.2

1.4

TA 2.30.8

1.16

TA 8.4.4, AS 3.26.4

1.17

AS 3.9.8

1.30

TA 2.24.3

2.5

DS 2.26.5

2.11-12

TB 3.14.8

2.11

HT 9.4.5

2.12-13

TA 11.22.1

2.13

FV 2.11.3

3.10

FV 6.5.1

3.25

AS 3.8.1, AS 3.8.3

3.28

AS 3.27.5

5.17

AS 2.27.4

5.20

TA 10.29.1, FV 6.9.7

6.4

DS 1.innl.

7.18

AS 3.13.3

8.7

AS 3.13.8

8.10

TA 2.31.4

8.15

TA 8.26.4, FV 3.2.6, AS 3.21.1, AS 3.21.2, AS 3.22.4

8.16

4.4, AS 3.18.6-7

8.22-23

TB 3.11.9-10, AS 2.4.8

8.28-30

DS 2.21.6

8.35

TA 9.35.3

9.27

TA 9.22.4

10.8

TA 1.1.4

10.9

FV 2.11.3

10.10

TA 1.10.4

11.11

TA 9.25.1

11.16

TA 5.23.5, DS 1.7.3

11.24

DS 1.9.6

11.29

DS 2.23.2

11.33

TA 2.5.8, FV 1.11.5, DS 1.19.2, AS 1.21.2

12.4-5

FV 5.26.4

12.4

HT 1.4.5

12.5

DS 2.12.2, SW 59

12.12

AS 3.26.7

13.1-7

HT 4.tit.

13.1-4

HT 3.tit.

13.7

FV 3.9.6

13.8-10

HT 12.tit.

13.11

FV 2.9.1

13.13

TA 7.36.1

14.11

TA 1.3.10, FV 2.7.1

14.12-13

TA 7.21.3

14.12

TB 5.8.3, TA 10.17.3, FV 9.21.7

14.17

TA 8.19.1, TA 8.25.1

16.20

TA 5.9.4, FV 3.3.4

1 Kor

1.18

AS 1.31.2

1.19-20

FV 9.20.6

1.19

HT 2.5.3

1.21

FV 4.10.5

1.30

TA 2.23.6, TA 2.31.1, FV 3.6.5-6

2.6-9

DS 2.7.6

2.12

TA 8.30.2

3.2

Sensur 2, AD 43, SW 27

3.16

FV 3.12.6

3.19

FV 9.19.5

4.1

HT innl., HT 1.3.4

4.5

DS 2.10.2

5.5

AS 1.6.1

6.8

TB 7.14.1

6.9-10

TB 9.23.1-2

6.9

TB 5.17.1, AS 3.11.7

6.10

TB 7.7.6

6.15

AS 2.19.5, AS 3.12.7

6.18-19

TB 6.18.1-2

6.20

TA 2.37.5, FV 6.8.13

7.4

AS 1.10.4

9.1

HT 2.3.6

9.9

HT 2.3.1

9.14

HT 2.tit.

9.17

HT innl.

10.7

FV 5.18.4

10.17-18

AS 1.15.5

10.21

TA 9.11.1, FV 3.7.1

11.23

AS 1.tit., AS 1.1.5

11.24-25

DS 1.11.6

11.24

AS 1.29.4

11.25

AS 2.tit., AS 2.3.8

11.26-29

AS 3.tit., AS 3.29.6

11.28

AS 3.1.2

11.29

AS 2.29.5

12

DS 1.28.1

12.7-11

TA 8.28.1

12.28

TA 11.15.1

13.8-10

TA 12.8.1

14.3

2.1

14.16

FV 9.tit.

14.18-19

2.1

15.19

TA 11.15.4

15.21-22

TA 7.10.1, AS 1.8.5

15.22

TA 5.2.6, TA 11.11.2, DS 1.5.7

15.31

DS 1.9.8

15.33

TB 6.38.5-6

15.35-37

TA 5.22.1

15.35

TA 12.15.3

15.45

DS 2.2.6

15.47

TA 11.15.5

15.50

DS 1.8.3, DS 1.19.1, AS 3.11.7

15.51-52

TA 11.16.4, TA 11.21.1

15.55

TA 4.16.5

15.57

TA 2.39.6-7, TA 4.22.7

15.58

AS 3.29.2

16.13

FV 2.9.1

2 Kor

1. 3-5

FV 1.17.4

1.21-22

TA 2.33.4

1.21

AS 3.12.2

3.3

TA 1.10.5, FV 3.7.4

3.14

DS 1.12.1, DS 1.12.5

4.6

TB 6.24.8

4.17-18

AS 2.16.5

4.18

AS 2.18.6

5.1

TA 1.2.9, TA 11.16.2, FV 3.19.7

5.10

HT 9.4.3

5.17

DS 1.8.5, DS 1.8.7

6.18

FV 1.15.5

10.1-4

TA 1.18.4

11.5

TB 8.9.4

12.2

TA 5.1.1

12.9

AS 3.23.5

13.14

TA 8.15.1

Gal

1.6

TA 2.7.5

1.15

TA 9.19.2

3.13

TA 10.10.4, AS 3.6.5

3.28-29

HT 5.3.7

4.2

HT innl.

4.5

TA 10.30.4, FV 3.6.5-6, AS 1.33.9

4.6

TA 8.26.4, FV 6.8.9

5.14

HT 12.2.3

5.16

FV 2.13.1

6.6

HT 2.tit.

6.8

TB 7.8.6

6.16

Ded.fam.

6.17

TA 2.21.8

Ef

1.4-7

AS 3.23.7

1.4

TA 9.19.2

1.7

TA 2.4.7

1.10

TA 1.37.3, HT.innl.

1.12

AS 3.23.8

1.17-18

TA 8.18.4

1.20-21

TA 5.1.5

2.7

4.4, DS 2.19.5

2.8

TA 1.8.3, DS 2.18.5, AS 3.8.6

2.12

TA 2.31.7

2.14-15

TA 10.15.2

2.19-22

HT 8.5.3

2.19

FV 3.1.7

4.5

TA 9.6.4, DS 2.1.1

4.22

TA 7.10.1, DS 1.8.5

4.23

DS 1.8.5

4.24

AS 3.9.3

4.26

TB 5.26.2

4.32

FV 6.17.14

5.5

TA 8.23.4, AS 3.2.7

5.20

FV 5.17.4

5.22-6.9

HT innl.

5.22-24

HT 5.tit.

5.22

HT 5.5.2

5.26

DS 1.10.7

6.1-3

HT 7.tit., HT 7.3.4

6.2-3

TB 4.tit.

6.4

HT 6.tit., HT 6.2.3

6.5-8

HT 8.tit.

6.9

HT 9.tit.

6.11-12

FV 7.17.2

6.11

TA 7.32.1, FV 7.21.6

6.12

TA 7.32.2

6.16-17

FV 7.18.5

Fil

2.10

FV 2.7.1

2.11

FV 9.26.3

2.13

TA 8.25.3

Kol

1.2

DS 1.9.8

1.18

TA 2.34.1

1.25

TA 1.37.3, HT.innl.

2.11-12

DS 1.12.2

2.13-14

TA 10.11.2, FV 3.6.3, FV 6.13.4

3.1-2

FV 1.16.4

3.5-6

TB 9.23.1-2

3.9

DS 1.8.5

3.16

Ded.fam., TA 2.21.4

3.17

FV 3.17.4

3.18-4.1

HT innl.

3.18-19

HT 5.tit.

3.18

HT 5.5.2

3.21

HT 6.3.3

3.22-25

HT 8.tit.

3.26

HT 9.tit.

1 Tess

2.16

FV 6.6.9

2.19

TA 2.39.7

4.7

AS 3.2.6

4.14-17

TA 7.13.2

4.16

TA 7.11.4, TA 7.26.4, TA 7.38.4

4.17

TA 11.5.4

5.2

TA 7.39.3

5.3

TA 7.37.4

5.6-8

TA 2.39.4

5.6

AD 16

5.23

FV 6.16.14

2 Tess

3.1

FV 2.3.5

3.10

TB 7.35.1

1 Tim

1.10

TA 4.15.5-6

2.1-3

HT 12.tit.

2.1-2

HT 4.tit.

2.8-15

HT innl.

2.9-10

HT 8.1.5

2.11

HT 5.5.2

3.2-7

HT 1.innl., 1.tit.

3.13

HT 3.4.3

4.1

TA 8.12.2

5.3-16

HT 11.tit.

5.3

TB 6.3.1

5.5

HT 11.1.1, HT 11.2.1

5.6

HT 11.6.2

5.11

TB 6.3.1

5.17

HT 2.2.2

5.18

HT 2.3.1, HT 2.3.5

6.1-2

HT innl.

6.9-10

TB 9.19.5

6.10

FV 5.22.5

6.12

FV 3.14.5

6.16

TA 2.29.6

2 Tim

1.14

FV 3.12.6

2.3-4

FV 3.14.5

4.7

FV 9.20.1

Tit

1.2

TA 7.7.4

1.6-11

HT 1.tit.

1.6-9

HT 1.innl.

1.7

HT innl.

1.15

Ded.Jesp. 104

2.1-10

HT.innl.

3.1-2

HT 4.tit.

3.4-7

DS 2.2.6

3.5-7

DS 1.innl., DS 1.5.1

3.5

DS 1.8.7, DS 1.24.7, DS 1.26.6

Hebr

1.3

TA 2.17.5, TA 2.24.8, FV 1.17.2

1.5

TA 2.3.6

1.13

TA 5.9.2

2.17

TA 3.17.1

4.12

TB 1.4.3, TA 12.4.6

4.13

FV 1.13.5, DS 2.5.5

4.16

Ded.Jesp. 118, FV 6.8.6, DS 1.4.7

5.12-14

Sensur 2, SW 27

5.14

AD 61-62

6.4-6

TA 2.19.8

6.4

Ded.fam.

6.18

AS 1.16.2

9.11

TA 2.7.5

9.14

TB 6.23.3

9.15

AS 3.23.7

9.25-28

TA 7.15.4

10.10

TA 7.15.4

10.13

FV 3.3.3

10.29

FV 3.1.3

11.3

FV 9.12.7

11.12

FV 6.1.14

11.37-38

TA 9.33.3

11.38

TA 9.35.4

12.6

FV 8.6.5

12.9

TB 4.15.3

12.22

Ded.Jesp. 79, TA 2.32.6

13.4

TB 6.41.7

13.8

Ded.fam.

13.15

FV 5.17.6

13.16

FV 4.12.3

13.17

HT 2.tit., HT 2.4.6

Jak

1.13

FV 7.4.4

1.22

TB 3.15.5, FV 2.11.3

1.23-24

AS 3.3.4

2.8

HT 12.2.3

2.19

TA 1.9.2

2.26

AS 3.27.5

3.4-5

TB 8.13.5

3.6

TB 8.21.8

3.8

TA 11.10.1

3.12

DS 2.13.4

4.6

HT 10.3.1

4.14

TB 1.17.1, TA 2.40.3

1 Pet

1.6-7

FV 7.5.4-5

1.10

TA 3.13.4

1.13

TA 11.9.5

1.17

TA 7.23.1

1.18-19

TA 2.37.5, FV 6.8.13

1.19

TB 6.23.3

2.2

tit., Sensur 2

2.3-5

TA 2.21.5

2.5

HT 1.6.6

2.9

4.3, Ded.fam., AD 53

2.13-3.7

HT innl.

2.13-17

HT 3.tit., HT 4.tit.

2.21-22

AS 1.16.3

2.25

SW 4

3.1

HT 5.tit., HT 5.5.2

3.6

HT 5.tit., HT 5.6.1, HT 5.6.6, HT 5.7.4

3.7

4.4, TB 6.41.2, HT 5.2.1, HT 5.3.3, HT 5.3.7

3.8

FV 2.13.4

3.13-14

TA 10.26.3

3.19-20

TA 5.1.6

3.21

DS 2.10.6, DS 2.11.3, DS 2.25.1

4.5

TA 11.22.4

4.10

HT innl.

5.4

TA 2.39.7

5.5-7

HT 10.tit.

5.5

TA 5.17.5

5.6

AS 3.20.7

2 Pet

1.21

TB 4.26.2

2.1

TA 8.12.2

2.6-9

TA 9.32.2

2.6

TA 9.25.3

2.12

TB 7.41.1

2.14

TB 6.40.1-2

2.15

TA 11.23.4

3.3-4

TA 7.3.3

3.10

TA 7.39.3

3.12

FV 2.8.2

1 Joh

1.7

TB 6.23.3, TA 8.22.3

2.18

TB 1.10.1

2.24

TA 2.17.7

3.2

TA 6.17.1, FV 4.8.5

3.15

TB 5.23.1-2, FV 5.31.3

4.1

HT 1.7.4

5.5

DS 1.11.1

5.6-7

AS 2.15.3

5.18

TA 9.19.4

2 Joh

1.7

TA 3.16.3

Åp

1.5

TB 6.23.3

1.7

TB 8.7.4, TA 2.35.7-8, TA 7.2.3-4

1.8

tit.

1.18

TA 5.4.5

2.7

SW 42

3.5

DS 1.14.6

3.12

TA 5.2.6

4.6-7

FV 9.24.2

4.9

FV 9.7.1

4.11

FV 9.24.6

5.5

TA 5.1.3

5.9

TA 2.9.6, TA 2.32.1

7.9

FV 2.5.4, FV 9.7.3

7.13-14

TA 10.12.4

9.11

FV 3.15.5

12.9

TA 7.31.3, FV 3.3.1

12.10

TA 3.16.2

13.9

AS 1.31.10

13.16

FV 3.16.8

14.1

TA 5.2.6, TA 9.19.2

14.3

TA 9.19.2

14.14

TB 8.7.4

17.9-11

FV 9.7.3

17.14

FV 9.24.1

19.7-8

TA 11.24.4

19.7

AS 1.1.6, AS 1.3.6

19.11-12

TA 4.3.4

19.13

TA 2.6.2-3

19.20

TB 5.14.8, TB 6.12.8, TA 5.7.1, TA 9.17.4, AS 3.1.8

20.1-2

TA 7.31.1

20.8

TA 9.1.2

20.9

TB 6.13.6, FV 9.11.1

20.10

TB 4.5.3, TB 5.14.8, TB 6.12.8, TA 5.7.1, TA 9.17.4, FV 4.18.2-3, FV 5.22.7, AS 3.1.8

20.11-15

TA 11.21.1

20.12

TA 7.17.4, TA 9.19.1, TA 11.21.3

20.13

TA 7.11.2

20.15

TB 4.33.4, TB 7.15.5, TB 9.19.4

21.2

TA 9.44.4

21.4

TA 6.24.4, TA 12.9.2

21.6

tit.

21.8

TB 8.21.8, TA 5.12.5, TA 8.23.4, FV 8.19.5, DS 2.25.6

21.23

TA 12.10.4

22.1

DS 2.12.3

22.13

tit.

22.15

TB 8.8.5, TB 8.8.6

22.17

DS 1.4.8, DS 2.12.2, DS 2.12.3

Tob

4.6

TB 7.45.6, TA 10.26.3

4.11-12

TB 7.19.2

Visd

1.11

TB 8.23.5

13.10

TB 1.13.1, TB 1.19.2

Sir

3.1-18

TB 4.tit

4.35

TA 5.9.1

7.9

TA 5.19.5

9.8

TB 10.3.1

13.1

TB 10.4.1

14.9

TB 9.21.1-2

20.25

TB 8.14.2, FV 2.14.3

21.28

TB 8.30.5-6

23.28

TA 4.6.5

28.20

TB 8.13.2

34.25-27

TB 9.11.1

40.1

TA 7.10.2

Jerbr

1.3

TB 1.13.1

1 Makk

1.21-24

TB 6.18.3

3.60

FV 4.16.5

6.12

TB 6.18.3

2 Makk

9.18

TA 4.2.3

Kommentarer (samlet)

n1. h.e. Laved.

n2. Tispe.

n3. Lide vel.

n4. See Anmærkningen bag efter Psalmen.

n5. HErren lod Himmelen bryde, i det hand lod sin Søn blive Menniske, og det for vor Skyld; Ikke saaledis at Fædrene i det gamle Testamente ere udelugte fra GUds Naade udi Christo og formeedelst ham; Thi de ere ligesaavel bleven salige ved Troen til ham, som vi, Act: 15. v. 11. Men paa den Maade, at hand haver fuldkommet det i vore Dage og for os, som var foresagt om ham til Fædrene.

n6. Himmel-Glantz kaldis GUD her, fordi hand glantzer og skinner i sin Magtis, Naadis og Æris Himmel.

n7. Den som eyer een smuk Krantz, elsker ham; GUds Børn ere GUds Krantz, ikke som de skulle pryde GUD, som en Krantz pryder nogen, men som de, der baade prydis og elskis af GUD, som deris Bereeder og Eyermand, annammer Skin og Hærlighed af ham, saa de bliver deylige Krantzer og Kroner i hands Haand, Esa. 62,3.

n8. Stabbuur, er et Huus, hvor mand giemmer adskillig Mad.

k1. Verktittelen beror i alle fall på boktrykkeren. Om den også er dikterens, kan vi bare spekulere på. Dessverre har ingen av håndskriftene bevart tittelen. For forleggere og boktrykkere var det på 1700-tallet – som nå, 300 år etter – om å gjøre å la tittelen favne videst mulig. Dass' sanger markedsføres noe overraskende som om den var en versifisert utgave av Luthers Lille katekisme, ikke en utførlig forklaring. Tittelsiden i bøker fra 1600- og 1700-tallet er generelt utformet med tanke på markedsføring og salg. Ofte opplyses det også om utsalgsstedet, for eksempel boktrykkerens eller en samarbeidende bokhandlers adresse, men noe slikt mangler her.

k2. ακω] Ingen uvanlig epigraf: i noen utgaver også skrevet fullt ut på gresk, Α και Ω, dvs. «alfa og omega», den første og den siste bokstaven i det greske alfabetet, med referanse til Åp 1.8 (videre 21.6 og 22.13), som i Chr. IVs bibel (1699-utgaven) har denne ordlyden: «Jeg er A og O, Begyndelsen og Enden, siger HERren, som Er, og som Var, og som kommer, den Almægtige». På denne måten bøyer utgiveren seg for Gud og viser ydmykhet, samtidig som katekismen, kjernen av Guds ord til menneskene, omsluttes av Hans autoritet. Det var ikke uvanlig å fjonge seg med greske og latinske sitater på tittelsiden i tidens litteratur. Aaskow (1692) har på tittelsiden av sin katekisme «ΓΑʹΛΑ ΚΑΙ` ΜΑʹΣΗΜΑ ΚΑΤΗΧΕΤΙΚΟʹΝ», «melk og kateketisk tyggemat», med eksplisitt referanse til 1 Pet 2.2. Med denne typen lærde referanser signaliserer forfatteren at grunnleggende instruksjon av de enfoldige slett ikke er alt de har å by på.

k3. D. Mort: Luthers] Augustinermunken Martin Luther ble utnevnt til doktor (D.) i 1512, da han tiltrådte et professorat i teologi i Wittenberg. Hans forfatternavn omfatter gjerne doktortittelen som en autoritetsmarkør, så også i den store Weimar-utgaven fra 1883 og videre fremover. Andre humanisters eller reformatorers skrifter, som for eksempel Calvins, Erasmus' eller Melanchthons, publiseres vanligvis uten noen påminnelse om forfatterens doktorverdighet. På denne bakgrunn synes Luther som forfatter å fremstå ikke først og fremst som en mann med doktorgrad, men som en ubestridelig kirkelærer, doctor ecclesiae, i tradisjonen fra senantikken og middelalderen. Luther tematiserer dessuten sin doktorverdighet i Den store katekismens «Formaning» til leserne: «Men dette siger ieg for mig: 'Jeg er oc en Doctor oc Prædickere, ja saa lærd oc forfaren, som de allesammen maa være, som hafue saadan Formastelse oc sickerhed; dog giørr jeg lige som et Barn, som mand lærer Catechismum, læser om Morgenen oc siger ord fra ord, naar ieg hafuer tiid til, de tj Bud, Troen, Fadervor, nogle Psalmer, etc. oc endnu der til maa jeg læse oc studere, oc endda icke kand bestaa som ieg gierne vilde: maa saa blifue udi Catechismo et Barn oc en Pæbling, oc blifuer dend ocsaa gierne'» (Luther 1629: 145–46). Johann Arndt omtaler i forordet til Lyset i Mørket likevel Jesus som «vor eniste og rette Doctor og Lærere» (Arndt 1690). Navneformen Morten for Martin er kurant i reformasjonstidens danske språk, jf. Mortensgås og Mortensmesse (med navn etter den hellige Martin el. Martinus fra Tour, som antakelig også Luther var oppkalt etter).

k4. Lille Catechismus] Om Luthers katekismer og katekismeopplæringen i Danmark-Norge på slutten av 1600-tallet, se Innl. 2.

k5. I beqvemme Sange, under føyelige Melodier] Adjektivene kan oppfattes som synonyme i betydningen «passende». Sangene er imidlertid «passende» eller «sømmelige» i forhold til innholdet, «føyelige» i forhold til formen. Dette siste var ingen selvfølge og derfor viktig å fremheve i markedsføringen. Spørsmålet om verdslige melodier kunne passe til åndelige sanger var betent; se Innl. 6.2. Johan Brunsmand formulerer det slik i fortalen til sin åndelige sangbok fra 1687: «Naar mand kun tager dette i Act der hos, at mand udi saadan høyvictig Materie ikke anstiller nogen Børne-Leeg og for Rimets eller Versets skyld fremfører noget som ikke er Sagen heel nær. Icke heller drager Sauls Harnisk paa David og fremkommer med nogen verslig og kiødelig Opblæselse og u-rimelig Stortalenhed, som mindre GUds ord egner og anstaar, end som en Skiøge-dragt sømmer en kydsk Jomfru.» Melodiene er altså føyelige i den forstand at sangene enkelt lar seg synge på dem.

k6. Ove Lynnow] Etter å ha gått i lære hos Daniel Eichhorn og arbeidet som boktrykker i Flaaden (marinen) begynte den 26 år gamle Ove Lynov for seg selv i 1713. (Stavmåten av navnet varierer, også i hans egne utgivelser.) Som prestesønn fra Slagelse hadde han fått god utdannelse (Gessner 1740: 144). Blant sine oppdragsgivere hadde han flere norske forfattere; se Innl. 1.4.

k7. Sensur (lat. censura, «grundig prøving», «bedømmelse»), dvs. forhåndssensur, ble innført i Danmark-Norge i 1537 som en følge av reformasjonen. Ingen boktrykker fikk trykke noe som ikke først hadde fått statsmaktens godkjennelse. Hensikten var fremfor alt å verne den rene lutherske lære mot trykk som spredte papisme eller kalvinisme. Universitetet, dvs. de respektive fakulteters dekaner eller andre bemyndigede professorer, stod for kontrollen på hver sine fagområder, og det med stor personlig frihet. Ansvaret kan ikke ha vært særlig tyngende, for dersom sensor sovnet på post og lot uhyrligheter passere, var det ikke han, men forfatteren og boktrykkeren som fikk svi. Noen nærmere instruks fantes ikke. Det finnes òg eksempler på at manuskripter forsvant mens de var i sensors varetekt (Matzen 1879: 218), og at forfattere nærmest måtte trygle om å få en avgjørelse når sensuren lot vente på seg (Appel 2001: 406 og 417). I 1562 ble det bestemt at sensors navn og godkjennelse (imprimatur) skulle trykkes i enhver bok. Ifølge den norske Kirkeordinansen (1607: 93) skulle den stedlige biskop stå for en første godkjennelse på veien til Universitetet, en bestemmelse som ble stadfestet av C.5.no. lov fra 1687 (2-20-1). Nærmere om sensurens betydning for publiseringen av Katekismesangene i Innl. 4.2; om sensurlovgivningen og statsmaktens bokpolitikk på 1600-tallet, se Appel 2001: 367–453. / Samtlige utgaver på 1700-tallet gjengir både Krogs approbatio og Steenbuchs imprimatur, også de etter 1770, da det for en tid rådde trykkefrihet. Den første utgaven som sløyfer dem, er bokhandler Kildahls 1845-utgave trykt i Bergen (1845Kil). (Bokhandler Ditlewsens København-utgave fra samme år (1845Dit) bevarer dem riktignok.) Med unntak av boktrykker Nissens 1851-utgave (1851Nis) inkluderer heller ikke de øvrige norske utgavene fra 1800-tallet før SS sensurene. De sløyfes også av SV.

k8. Lacticinia […] salubria] Biskopens sensur eller «bedømmelse» kan oversettes slik: «Den som bare har nippet til disse kateketiske melkedrikkene som i rikelig mengde strømmer fra den ærverdige pastor Dass' honningsøte dikteråre, vil finne hver eneste én av dem både velsmakende og sunn.» Biskop Jens Bircherod bruker den samme åre-metaforen («facili vena») i sitt imprimatur til Peder Nielsøn Lellinges Evangeliske Loff-Sang (1685). Adjektivene «velsmakende og sunn» (hhv. «svavia» og «salubria») inneholder et fjernt, men umiskjennelig ekko av Horats' berømte vers (Ars poetica 343) om at «den får alle stemmer som forener det nyttige med det behagelige». Slik poengterer Krog indirekte at Dass' sanger tilfredstiller et grunnleggende klassisistisk krav til diktningen. Dessuten insisterer også Luther i sin fortale til Wittenberg-sangboken fra 1524 på at ungdommen må få synge «helsebringende» sanger istedenfor «uanstendige viser og verdslige sanger» (Luther 1982: 444). Samtidig aktiviseres den bibelske melkemetaforikken: Katekismen er ikke fast føde, men den første åndelige morsmelk, jf. 1 Kor 3.2, Hebr 5.12–14 og 1 Pet 2.2. Resen omtaler i fortalen til Børne-Lærdoms Visitatz Den lille katekismen som den «usvigelige Melckemad» (jf. Appel 2001: 180). Praxis Catechetica Nova (1684, 1. utg. 1673) bruker uttrykket «Catechismi reene oc kraftige Melck» (s. 8). Knut Sevaldsen Bang, prest på Toten, utga i 1681 en katekismeforklaring med følgende overdådige tittel: Dend søde och velsmagende Catechismi Bryst-Melck, Uddragen aff de tvende Guds Kierligheds Bryste, Det gamle oc det nye Testamente (jf. Appel 2001: 188–89, med illustrert gjengivelse av en tidligere versjon av tittelen. To år før (1679, nye utg. 1687 og 1692) hadde J. L. Aaskow i København utgitt sin Cathecismi Børns Aandelig Melk oc Tyggemad, og 19 år før (1662) var Den eenfoldige Børnelærdoms usvigelige Mælk av Odense-presten Mads Pedersen Rostock kommet i den første av flere utgaver; den ble senere bl.a. brukt i Bergens stift. Dass bruker selv det samme bildespråket i TA 9.15; det gjør også sønnen Anders i sine æresvers til slutt i boken (AD 43) og Steen Wirtmand i sine (SW 60). Mer om bibelsk matmetaforikk hos Curtius (1953: 134–36).

k9. Anno 1698] Første versjon av Katekismesangene, slik vi har dem bevart i D-håndskriftet, er datert 1698. Ang. dateringen av verket, ferdigstillelsen og biskop Krogs forhold til dikteren, se Innl. 1.1. En trykkfeil i årstallet, 1698–1699, gjør seg gjeldende f.o.m. 1761God.

k10. PETRUS KROGIUS D.] Peder Krog (1654–1731) virket som biskop i Throndhjems stift i hele 42 år. Samtidig med utnevnelsen (i februar 1689), ble han også, på kongelig befaling, kreert til doctor theologiæ (D). Nærmere om Krogs episkopat i Kolsrud 1938. Biskopen og dikteren var gamle studiekamerater (K. Hansen 2006: 121). Sønnen Anders Dass fungerte i 1697–1698 som biskopens famulus eller sekretær. Ved dikterens død skrev Krog et minnedikt over ham på latin (SS 1.LXVII).

k11. Det Augustinus […] skrifver] Confessiones 10.33. Til tross for Augustins sentrale stilling innenfor reformasjonens teologi synes hans Bekjennelser ikke å ha foreligget i dansk versjon på den tid da sensor skrev sin uttalelse. Følgelig kan man anta at oversettelsen er hans egen. I sitatet komprimeres en lengre periode, som Oddmund Hjeldes norske versjon fra 1961 gjengir slik: «Likevel, når jeg tenker på hvordan jeg, i den første tiden etter at jeg hadde funnet tilbake til troen, lot tårene strømme under sangen i din [Guds] kirke, og hvordan jeg fremdeles blir grepet, ikke av sangen, men av ordene som synges, når de blir fremført med klar stemme og passende tone, da innser jeg også den store verdi som denne skikken har» (Augustin 1961: 220).

k12. till Huus-brug og privat Andagt] Luther forutsatte at enhver familiefar samlet sin husstand til andakt. Slik blir familiefedrene både «Konger og Præster for Gud i sine egne Huuse», som Dass formulerer det (i Ded.fam. 91). Nærmere om husandakten som institusjon i Innl. 4.3. Ikke-private andakter, altså gudsdyrkelse i forsamlinger utenfor familien, ble forbudt i 1706. Denne typen religiøs praksis var kommet med pietismen og de «fromhetsforsamlinger» (collegia pietatis) Philipp Spener hadde tatt initiativ til i Frankfurt i 1670: se Aarnes 1962.

k13. i hvilken henseende de kand trykkes] Formuleringen er en språkhandling som gjengir den vanlig brukte latinske konjunktiv: imprimatur, dvs. «kan trykkes». Med dette har sensor også oppfylt sin mest åpenbare plikt, som er å holde uønsket litteratur utenfor bokmarkedet. Likevel er det slående at så mange av sensurpåtegningene både på 1600- og 1700-tallet tydelig viser at denne statlige kontrollen har hatt en viktig tilleggsfunksjon som incitament til lesning. Både Krog og Steenbuch benytter anledningen til å fremheve den foreliggende bokens kvalitet. Steenbuch gir dessuten råd om hvordan den bør brukes. På denne måten kan slike sensurpåtegninger som paratekster betraktet sies å fylle noe av den samme funksjon som senere tiders baksidetekster.

k14. eenfoldigen] enkelt, ukomplisert; adv. Det tilgrunnliggende adjektivet (eenfoldig) er opprinnelig et oversettelseslån fra lat. simplex via ty. einfältlich, dvs. «foldet én gang». Grunnbetydningen også på dansk er «enkel». Bibeloversetteren Christiern Pedersøn bruker «enfoldige» til oversettelse av det gresk-latinske idiotae og laici, dvs. lekfolk, personer som ikke er kyndige i latin (jf. Horstbøll 1999: 228, n. 24). Luther fremstiller sin Lille katekisme som «Simplicissima et brevissima Catechismi expositio», på Resens dansk: «En saare eenfoldig oc kort Catechismi Udlæggelse» (Luther 1616: 63). Betydningsutviklingen av ordet later til å gå i tre retninger: en sosial («jevn», «tarvelig»), en mejorativ («ærlig», «from») og en pejorativ («godtroende», «tåpelig»). Se også Appel 2001: 2.610.

k15. hvis] det som

k16. et Christeligt Lifs Fremdragelse] det å leve et kristelig liv; jf. Arrebos fortale til Davids Psalmer (1968: 12/13).

k17. fodrer] fordrer, krever. De parallelle verbformene fodre og fordre kommer fra tysk.

k18. J. STEENBUCH] Hans (Johannes) Steenbuch (1664–1740) ble utnevnt til professor i teologi i 1709. I perioden 1714–16 var han dessuten Universitetets rector magnificus (jf. Kornerup 1983). Som teologiprofessor var han som sensor rette vedkommende for en bok som denne.

k19. Denne genren, «forord med dedikasjon», regnes som en humanistisk oppfinnelse, selv om den har sine røtter i antikkens litteratur. Funksjonen er trippel, uavhengig om dedikasjonen skrives på vers, som her, eller i prosa: (1) Dedikasjonen skal kaste glans over mottakeren, (2) mottakeren skal i kraft av sin person og stilling kunne låne autoritet til verket, og dessuten (3) vil forfatteren i mange tilfelle kunne imøtese en økonomisk gjenytelse eller belønning. Forventningene om belønning avhenger av dedikatens sosiale posisjon. Men når Elias Naur stiler sitt epos om Jesu lidelseshistorie (1689) til frelseren selv, og når sogneprest Diderik Grubbe ber om kongens (Christian Vs) gunst for annen del av sine åndelige sanger (1696), er det rimeligvis en annen kapital enn den økonomiske det dreier seg om. Dedikasjoner forsvinner i takt med at boktrykkerne blir forleggere som ikke bare «honorerer» (dvs. ærer) sine forfattere, men faktisk betaler dem. Om dedikasjonsgenren generelt og i Danmark-Norge på 1600-tallet spesielt, se hhv. Genette 1997: 117–43 og Børdahl 2003, Appel 2001: 1.398–400. / Dass' Katekismesanger behøver dedikaten først og fremst som velvillig autoritet. Det fremgår av Drammens-manuskriptet (D) at diktet til Jespersøn forelå allerede i 1698, om enn ikke i førsteutgavens fulle versjon (se Innl. 9.1). I publiseringsprosessen kunne Dass ved hjelp av fetteren håpe på (1) en rask og sympatisk sensur og (2) en villig boktrykker. Overfor leserne (brukerne og kjøperne) ville han fremstå med større autoritet med Peder Jespersen som formynder. / Dedikasjonsdikt av denne typen er ofte datert. Her mangler dateringen, men den kan selvsagt ha gått tapt i overleveringen. / Diktet faller i fem hoveddeler: Innledningsvis (1–15), etter apostrofen i første vers, appellerer dikteren til dedikatens velvilje ved å beklage den store avstand som skiller dem, en avstand som likevel overskrides ved hjelp av det fremsendte bokmanuskriptet. Annen del (16–40) påpeker bokens behov for beskyttelse mot mulige motstandere eller kritikere. I tredje del (43–51) ber dikteren ærbødigst (i tredje person) om dedikatens formynderskap, dvs. forsvar, men også hjelp til å få boken befordret til trykken. I fjerde del, den mest omfattende (52–108), rettferdiggjør dikteren sitt verk. Han redegjør for sin intensjon, som ifølge ham selv verken er motivert av profittbegjær eller ønske om berømmelse, men som har et pedagogisk sikte: Han ønsker å tjene Herren ved å vise ungdommen «Veyen til Gud», og til det behøves ganske enkelt kristendomskunnskap, dvs. kjennskap til og forståelse av Luthers katekisme. Den femte og siste delen (109–32) innledes med en fornyet apostrofe av og bønn til dedikaten om å ta seg av boken. Samtidig tar dikteren farvel med sin fetter og barndomsvenn, i håp om at de skal treffes igjen i det hinsidige. Dass synes med andre ord ikke å ha planer om noen København-reise på sine eldre dager (i 1698 hadde han akkurat passert femti). / Boktrykker Nissens 1851-utgave (1851Nis) er den eneste som sløyfer dedikasjonsdiktet til Peder Jespersen. Bokhandler Wettelands Stavanger-utgave fra 1866 (1866Wet) flytter det bakerst i boken, sammen med dedikasjonen til familien, for å utnytte ledig arkkapasitet. Paratekster som disse hadde ved midten av 1800-tallet åpenbart mistet sin funksjon. / Diktet er skrevet i den såkalte Petter-Dass- eller trompet-strofen, kjent fra Nordlands Trompet og et par av leilighetsdiktene (Lie 1967: § 1505).

k20. Doct: Petter Jesperson] Peder Jespersen, født på Helgeland 09.11.1647, død i København 03.11.1714, var sønn av fogd Jesper Hansen, som døde i 1677 eller 1678, og Margrethe Pedersdatter Falch, Petter Dass' moster, som døde i 1660. Ifølge v. 121 hadde de to jevnaldrende fetterne gått sammen «i Skolen og Tvang». Man kan tenke seg det må ha vært tidlig, for allerede i 1660 ble de sendt til hver sin latinskole: Petter J. til Trondheim og Petter D. til Bergen. Eriksen gjettet først på at Petter Dass etter Nærøy-oppholdet ble satt bort til fetterens familie på Nord-Herøy, siden fogden var en velstående mann som hadde råd til huslærer (SS 1.VI–VII). Men senere, med støtte i Albert Chr. Dass' biografi, skiftet han mening og så det som mest sannsynlig at også Petter J. ble sendt til mosteren på Nærøy (SS 4.118–19). Det blir da også Midbøes standpunkt (Midbøe 1947: 12). Kåre Hansen sår imidlertid berettiget tvil om at Petter Dass noensinne bodde hos mosteren i Nærøy (2006: 30–32). Den felles skolegangen det refereres til, kan være studietiden i København. De to fetterne ble immatrikulert i henholdvis 1665 og 1666, Petter J. først. Riktignok bodde de ikke sammen. Petter Jespersøn losjerte hos professor Hans Wandal, som i 1668 ble utnevnt Sjællands biskop. Fogdesønnen stilte høyt og gjorde forholdsvis rask karriere i Kirken. Blant annet takket være sine uvanlige retoriske evner ble han i 1688 utnevnt til kongelig confessionarius, dvs. hoffprest. I likhet med Dass dediserer Toten-presten Knud Sevaldsen Bang sin katekisme til den kongelige confessionarius, men det var i 1679, til Peder Jespersens forgjenger i embedet, Hans Leth. Allerede året etter utnevnelsen ble Jespersen utnevnt til dr. theol. per bullam, dvs. uten å ha skrevet noen avhandling. Jespersen nøt åpenbart stor tillit. Han var bl.a. medlem av salmebokkommisjonen av 1696 som banet veien for utgivelsen av Kirkesalmeboken (Kingo) i 1699. Tittelen «Estats-Raad» (etatsråd) innebærer ikke at han satt i kongens råd (geheimekonseilet), men ble tildelt ham honorært. Peder Jespersen måtte være en meget velegnet dedikat for Dass idet han på den ene siden representerte Helgeland og familien Falch i København, og på den andre siden representerte både den kirkelige og den sekulære makten qua confessionarius og honorær etatsråd. Også privat hadde fetter Petter de beste kontakter. Det var biskop Hans Wandals sønn, av samme navn, som i 1698 eventuelt ville ha vært sensor for utgivelsen av Dass' katekismesanger. Nærmere om utgivelsesbestrebelsene i Innl. 1.2. Peder Jespersen døde i 1714, før Katekismesangene forelå ferdig trykt, men etter at de hadde passert sensuren. Den nye dekanus (og sensor), professor Hans Steenbuch, som i mai 1714 skrev sitt imprimatur, var blant dem som æret den avdøde hoffpresten med en liktale (utgitt 1718).

k21. K.] kjære

k22. Høyæstimered] høyt verdsatte, høyaktede

k23. Velyndere] Ifølge to brev fra Jespersøn til Dass i 1692–93 (Gunnerusbiblioteket, Fol. 248) hadde den kongelige confessionarius et visst ansvar for Petter Dass' sønn Anders mens denne studerte teologi i København på 1690-tallet. Det ansvaret, som resulterte i en teologisk magistergrad, rettferdiggjør utvilsomt betegnelsen «Velyndere» i betydningen «mesen» eller «patron». Men det er ikke sannsynlig at betegnelsen skal oppfattes som en foregripelse av en økonomisk belønning tilstått dikter-fetteren av makt-fetteren. Som litterære velyndere hilste forfatteren Petter Dass i Nordlands Trompet oversekretær Ditlev Wibe (1699) og altså Peder Jespersen i Katekismesangene (1698). Eriksen anser det for usannsynlig at Dass kjente Vibe personlig (SS 1.LIII–IV). Men allerede så tidlig som i 1678 var Dass, etter «Giensvar paa Ole Nysteds Skrifvelse» å dømme (SV 1.254), på utkikk etter en passende «patron» eller dedikat for Nordlands Trompet. Amtmann Knut Gjedde var en klar kandidat. Men større fisker kom etter hvert innenfor rekkevidde. At Wibe, kongens nære venn, som ble utnevnt til kanselliets oversekretær i 1699, kan ha gitt sitt eksplisitte (og misunnelsesverdige) tilsagn, eventuelt med Peder Jespersen som mellommann, er en rimelig spekulasjon, som også kan fortsettes: Er det nettopp disse to, Vibe og Jespersen, Peter Bredal i Brønnøysund anklager sin venn og embedsbror på Alstahaug for å være «oppblåst» av i den følelsesladde brevvekslingen om ateismen? Den fornærmede formulerer seg slik i sitt annet brev (Gunnerusbibl. q Ms. 60): «Sed habeo mentem; animi quorundam opum, Fautorum, et facundiæ, ingeniique acutissimi confidentiâ φυσιουνται, ergo nec aliis bonum quidem verbum concedere volunt.» («Men jeg tenker nå mitt om dette: De som rår over betydelige midler, som har velyndere, talegaver og et i særklasse skarpt intellekt, de 'blåses opp' [1 Kor 8.1] av selvtillit, og derfor vil de heller ikke innrømme andre et godt ord.») Dass' selvrettferdige svar er gjengitt i SV 1.378–79). Denne tolkningen er en nærliggende mulighet omkring århundreskiftet og kan da også være et moment i tidfestingen av Bredal-disputten. Det siste tittelløse diktet til Bredal er datert til 6. feb. 1701 (jf. K. Hansen 2006: 271).

k24. een besøg at aflegge] Det kan hende Petter Dass var tilbake i København i 1672, da han måtte bøte for sin leiermålsforseelse, men høyst sannsynlig ble saken ordnet pr brev (jf. K. Hansen 2006: 76). Midbøe gjetter endatil på at han reiste i følge med nettopp Peder Jespersen (Midbøe 1947: 39). Kanskje gjorde han den lange reisen i 1682, etter presten Dingklougs død, for selv å fremføre en supplikk for embedet i Nesna. I den forbindelse kan han også ha ordnet med trykking av Dalevisen, hvis førsteutgave er datert 1683. Ingen boktrykker er oppgitt («Prentet i Kiøbenhaffn»), noe som synes å bekrefte at dikteren selv finansierte produksjonen. Den er heller ikke forelagt sensuren (en tilleggsgrunn for trykkeren til å forbli anonym). At Petter Dass har besøkt København – og dermed sin fetter – etter dette, er lite sannsynlig. Folketroens Petter Dass, derimot, som hadde studert i Wittenberg, var mer mobil og prekte en første juledag for kongen i København (SS 1.XLI–XLII).

k25. frastantz] av frastand, avledningen i analogi til distanz. Samtlige utgaver har her fradantz, som ikke gir mening. Noe manuskript til denne delen av dedikasjonen er ikke bevart, så her finnes det ingen hjelp å få. Trykkerens forelegg må ha oppfattet dette ordet (i likehet med rimordet kantz) som et (pseudo)latinsk fremmedord. I latinsk håndskrift, som ble brukt i gjengivelsen av latinske ord, vil bokstavkombinasjonen -st- også lettere kunne oppfattes som -d- enn i gotisk.

k26. kantz] tilfelle, lykketreff; av fr. c(h)ance, m.lat. cadentia

k27. tiennestlig] i embets medfør, som prest

k28. from] Adjektivet brukes ved høflig oppfordring, i uttrykk hvor man nå ville foretrekke god, vennlig el.l..

k29. et Rom Nest Dørren] Dersom rom på denne tiden kan brukes i betydningen «værelse», ville referansen her være til gadestuen, som ganske riktig var det rom hvor borgerskapet på 1600-tallet vanligvis oppbevarte sine bøker (Appel 2001: 808 ff). Beleggene på rom (rum) i denne betydningen før 1700 later imidlertid til å være ganske få; men Holberg har noen år senere et par (jf. Holberg-Ordbog). Umiddelbart forstås «Rom» her som «plass». At denne plassen skal være «Nest Dørren», er selvsagt et tegn på ydmykhet og lav sosial status: bare så vidt innenfor.

k30. forinden] inne i

k31. Hun er som en fremmed] Boken personifiseres som datter: Forelegget er Ovids første landflyktighetselegi, Tristia 1.1, der dikteren sender sin bok som en sønn til byen (Roma) for om mulig å blidgjøre keiseren. Likevel vil Boken ikke være som en fremmed («ignotum») som ankommer hovedstaden fra utlandet («peregrinus»), for stilen vil røpe ham (v. 59–62). Dass' situasjon er imidlertid en annen enn Ovids: Bokens oppgave er ikke å omstøte en dom, men å bli trykt. Ydmykhet er første bud, for i dette tilfellet er det ingen uten dedikaten som vil gjenkjenne forfatteren. At boken er en datter hos Dass til tross for at Ovid gir den sønnestatus, begrunnes senere i diktet med at hun tilbys som gifte, som en annen «venne-løs Møe» fra Nord-Norge (v. 49). Historisk sett skifter imidlertid Boken som personifikasjon kjønn i og med boktrykkekunsten (Haarberg 2010). At Dass til forskjell fra den romerske elegikeren ikke har mulighet til å bli gjenkjent på stilen, kompenseres elegant ved klassikerallusjonen. Den samme personifikasjonen – boken som datter – brukes i TilBogen og i fortalen til Nordlands Trompet.

k32. Behøver derover Beskiermelse] En vanlig dedikasjonstopos: Forfatteren ber om dedikatens beskyttelse mot angrep og bakvaskelse.

k33. Klammer] ordstrid, trette, klammeri

k34. fremmed] Ordet kan forstås geografisk («utenlandsk», «hjemmehørende annetsteds») eller i betydningene «uvedkommende», «ukjendt» eller «underlig». Dass er i københavnsk perspektiv både provinsiell og ukjent; under enhver omstendighet mangler han status. Denne form for beskjedenhetstopos er vel kjent fra antikkens og middelalderens fortaler (exordia), jf. Curtius 1973: 83.

k35. Der passer […] en Skoe] «Det høver ikkje ein Sko åt alle føter» (Aasen 1982: 184). «Skoen skal være efter Foden» (PSyv 4540).

k36. Gemytter] sinnelag, temperament

k37. smage] like, tiltale en persons smaksorganer

k38. næt] av et tiltalende ytre, sirlig

k39. Satyriske Hjerne] Entall, selv om sammenhengen skulle tilsi flertall. Satirisk er vanlig i betydningen «spottende» eller «sarkastisk». Hjerne brukes ofte metonymisk om person (tilsv. «Gemytter» ovf.).

k40. Skæv] flis av tre el. bein, splint; jf. Matt 7.3: «Hvi seer du Skæfven i din Broders Øye, og agter icke Bielcken i dit Øye?»

k41. grant] tydelig

k42. Børne-Bog] Luther skriver i forordet til sin Lille katekisme om boken som «barnelærdom». Ordet katekisme betyr opprinnelig «muntlig instruksjon», fra og med reformasjonen får det sin sekundære og spesifikke betydning «bok inneholdende de ti bud, trosartiklene. fadervår, og sakramentene» (Innl. 2.1). Riktignok henvender Luthers Store seg i første instans til prestene, mens det med Den lille gjelder å nå de unge. Den doble betydningen reflekteres i Resens oversettelse, som bruker to ord for Luthers ene: «denne Catechismum oc Børne Lærdom» (Luther 1616: 59). Ordet barnelærdom, slik vi bruker det i dag, betegner med andre ord opprinnelig «katekisme». I Kirkeordinansen 1607 brukes de to betegnelsene «Catechismus» og «Børnelerdom» synonymt og om hverandre. Ordet børnebog brukes før Dass i alle fall av Resen, i Børnelærdoms Visitatz: «Den første Bog, er Døbebogen. Dend Anden, Catechismus, eller Børnebogen. Den Tredie, Alterbogen» (1628: upag. [H7]). Barneboken som en egen genre eller handelsvare innrettet mot unge lesere oppstår i Danmark-Norge først på 1800-tallet. I sin historiske fremstilling diskuterer Sonja Hagemann de problemene som oppstår når man skal forsøke å definere barnelitteraturen som en egen bibliografisk og litterær kategori (Hagemann 1965: 11 ff; om Petter Dass spesielt, s. 86–87). Det omtalte fritidskriteriet, at en virkelig barnebok leses hinsides tukt og skole, vil ikke bli tilfredsstilt i dette tilfellet. Katekismesangene må ha vært skrevet blant annet med tanke på tidens kristendomsundervisning, dvs. katekismeopplæringen (se Innl. 2.3). Luthers Lille var den første leseboken for mange barn på 1600-tallet, og de første ABC-ene tok utgangspunkt nettopp i katekismen (Appel 2001: 1.161–86), Skjelbred 1999). Ordet Børne-Bog finnes ikke registrert på dansk (eller norsk) før denne forekomsten hos Dass. Den foregrepne innvendingen, at katekismen er for barn og ikke for voksne, er like gammel som boken selv; jf. Moe 1889: 42, n. 2, med ref. til Johann Agricola (1527); se også Appel 2001: 616.

k43. Klerk] geistlig person, prest; av lat. clericus

k44. Formyndere] verge (i foreldres sted); metaforikken her innebærer altså at forfatteren (Dass) er bokens far, og boken er barnet, dvs. datteren.

k45. Begiere] begjæring

k46. Han lader den ey uden Giftermaal døe] Det er rimelig å oppfatte boktrykkeren som brudgommen, giftermålet som trykkeprosessen. Bryllupet står altså i den nye teknologien, som sikrer brudeparet et mangfoldig avkom. Fruktbarhetsmetaforen kan sies å gi uttrykk for reformasjonens og boktrykkerkunstens gjensidige avhengighet i det forsinkede nord. Dass' dedikatoriske oppdrag går med andre ord ikke bare ut på at Peder Jespersen skal forsvare boken mot angrep, men at han også skal opptre som forfatterens representant overfor trykkeren. I neste vers settes budskapet i klartekst.

k47. til hans Ulykke kand Lykkes] Verset snur på det kjente ordtaket hell i uhelll; her er det snakk om uhell i hell. Jordisk rikdom, som kan vinnes ved hell, hjelper lite på terskelen til evigheten, tvert imot; jf. Matt 19.24: «Det er lettere, at et Kamel gaar igjennem et Naale-Øye, end at en Riig kommer i GUds Riige.»

k48. ey eller] heller ikke

k49. Du, som […] lærer os Man at opsanke] Selv om jordisk rikdom kan synes å være det motsatte av et kriterium for frelse, lærer Bibelen samtidig at Gud tar vare på sine. «Man» er den hebraiske grunnformen av manna. Opprinnelig skal ordet bety «hva er det?». I 2 Mos 16 fortelles det om hvordan Gud på underfullt vis ga jødene manna fra himmelen da de sultet i ørkenen. I NT blir mannaen åndeliggjort: Gud sørger dermed for sine med to slags brød: det som er nødvendig for å opprettholde livet, for eksempel i ørkenen, og det åndelige brød, dvs. den gammeltestamentlige Visdommen (gr. Sófia, lat. Sapientia) eller NTs Kristus (jf. Joh 6.47–51), som gis de troende i og med nattverden.

k50. enfoldighed] enkelhet, oppriktighet; jf. komm. til sensur2.19.

k51. Tilhører] Forfatteren tenker seg altså sitt publikum ikke som lesere, men som tilhørere. Om leseferdigheten omkring år 1700 i Danmark-Norge generelt og i Alstahaug spesielt, se Innl. 2.4.

k52. henviises kand paa] kan gi seg til kjenne

k53. Svenne] tjenere; lovgivningen opererte riktignok ikke med noe kjønnsskille i katekismeopplæringen. Det var «Ungdommen» som skulle undervises (C.5. no. lov 2–6).

k54. Vor Ungdom den kunde […] Christo tilføyes] Denne hyppig forekommende bryllupsmetaforikken går tilbake på Salomos høysang. Så å si alle de store kirkelærerne opp gjennom historien har gitt den sin spesifikke fortolkning. Vanligvis blir Høysangen forstått slik at brudgommen er Gud eller Kristus, bruden Kirken eller den troendes sjel; bryllupet representerer foreningen dem imellom. Christus underkastes som vanlig i eldre språk latinsk bøyning (dat.) etter sin syntaktiske funksjon i den danske setningen. At må underforstås først i verset.

k55. giøre paa Himmerig Vold] komme til himmelen, bli frelst; jf. Matt 11.12: «Men fra Johannis den Døberes Dage indtil nu, lider Himmeriges Rige Vold, og De, som giøre Vold, rycke det til sig.» Kingo alluderer til det samme skriftstedet: «Giør med din Tak en Himmelgang:/ Giør Vold oppaa den Stierne-borg,/ O glem saalenge, Verdens Sorg» (KSS: 3.97).

k56. At Lammene […] samlis, naar Hyrden dem kalder] Jesus forteller i Joh 10 lignelsen om hyrden og hans kjærlighet til sauene, og appliserer deretter lignelsen på seg selv: «Jeg er en god Hyrde: En god Hyrde lader sit Lif for Faarene» (Joh 10.11). Fårene kjenner hyrden på hans røst (10.3) og han leder dem til beite (10.9). Dette bildespråket er blitt fullstendig konvensjonalisert i kirkelig sammenheng, jf. ord som pastor (prest er lik hyrde), hyrdebrev, hjord o.fl. Her må vel «Lammene» forstås som den ungdommen som pastor Dass gjennom sine sanger innvier i katekismens grunnsetninger.

k57. Zion] Sion er i GT fra først av Guds hellige fjell i Jerusalem, senere tempelet. Navnet brukes metonymisk om hele byen. I NT blir Sion utlagt allegorisk, som den hinsidige salighet, «den lefvende Guds Stad, det Himmelske Jerusalem» (Hebr 12.22). Sal 102 uttrykker den lidendes fortrøstning til den trofaste Gud om at han vil gjenoppbygge Sion og frelse sitt plagede folk. I overført betydning brukes Zion om «troen» og/eller «kirken». I sitt æresdikt til faren skriver for eksempel Anders Dass om hvordan han synger «Zions Sange» (AD 30). Se også Kirkeritualet (1607: 16), der prestene kalles «tro Vogtere på Zions Mure».

k58. Stenen og Kalken] Dvs. de materialer man har til rådighet for å bygge det nye Sion. Steinen må være å forstå på bakgrunn av den grunnstein Gud legger i Sion som en forsikring overfor sitt folk: «See, Jeg legger en Grundsteen i Zion; en prøfvet Steen, en kaastelig Hiørne-Steen, som vel er grundfest: Hvo som troer, han haster icke» (Jes 28.16). I 5 Mos 27.2–8 byr Moses jødene at de, når de er kommet over Jordan og inn i det lovede land, skal reise noen store steiner som alter, kalke og innskrive Loven på dem. I denne konteksten blir både Sion og det lovede land å oppfatte som gudsriket på jorden, til hvis fremme det er pastorens oppgave å arbeide. Christian Hoffkuntz skriver i fortalen til sin Lære- og Verie Catechismus (1697) at «Lærere og Prædikantere» er «Aandelige Bygnings-Mestere», hvis oppgave det er å forsvare «Zions Muure».

k59. De ti GUds Bud […] Og GUds Sacramenter] Av denne formuleringen omfattes katekismens samtlige deler: budene, trosartiklene, Fadervår, dåpens og nattverdens sakramenter. Hustavlen inkluderes ikke. Den fulgte ofte med som en sjette del, men ikke alltid. I Christen Staphensøn Bangs Postilla Catechetica (1650: 1.40) tegnes katekismen som en hånd, der tittelen på de enkelte delene står skrevet på hver sin finger.

k60. sømmer] sømmer det seg for

k61. GUds Helgen] presten som har fått sitt hellige kall fra Gud. Dikterpresten omtaler seg selv i etablert opposisjon til «papistenes», den katolske kirkes, språkbruk.

k62. øve] være sysselsatt med. Verset gir uttrykk for fortaletoposen «plikt», jf. Curtius 1972: 87.

k63. Saa bliver den Bog Catechismus forgyldt] Katekismeutgivelser var lavkostproduksjoner i oktavformat og forholdsvis høye opplag. Ble bøker belagt med gull i snittet, var det helst store folio- eller kvartutgaver. Her må forgyllingen følgelig oppfattes i overført betydning: Ved dikterens innsats som formidler av de kristne sannheter, får folket en kostelig skatt. Ironisk nok skulle det komme til å gå troll i ord. På den (nasjonallitterære) faksimileutgaven av Katekismesangene Petter Dass-museet fikk utgitt sommeren 1999, står ryggteksten i gull.

k64. den Befaling […] At viise sin Christendoms prøve] Denne prøven behandles utførlig i AS 3: «Een værdig Prøvelse og Tilberedelse for dem, som agter at gaae til Alterens Sacramente».

k65. saadan] Dvs. «en Ung og Umyndig».

k66. gemenlig] vanligvis

k67. grof] kunnskapsløs, udannet

k68. vor Artikler] de tre troens artikler. I C.5.no.lov (2–1) presiseres det at statsreligionen faktisk forutsetter tre sett med trosartikler, ikke bare det apostoliske vi kjenner fra katekismen, pluss Den augsburgske konfesjon: «Den Religion skal i Kongens Riger og Lande alleende tilstædis, som overeens kommer med den Hellige Bibelske Skrift, det Apostoliske, Nicæniske og Athanasii Symbolis, og den Uforandrede Aar et tusind fem hundrede og tredive overgiven Augsburgiske Bekiendelse, og Lutheri liden Catechismo.»

k69. skikker […] til Sæde] anviser plass (etter rang og verdighet); her i overført betydning

k70. for de reene blîr alle Ting reent] Tit 1.15: «De reene er allting reent; men de Ureene og Vantro er intet reent: Men baade deris Sind og Samvittighed er ureene.» Jf. «Alle gamle lappaliers begrafvelse» (SV 1.283) og det tittelløse diktet til Bredal fra 1701 (SV 1.412–13), hvor det alluderes til det samme skriftstedet.

k71. Lad raadet Træ bære sin stinkende Frugt] Matt 12.33: «Setter enten et got Træ, saa blifver Frugten god; Eller sætter et raadet Træ, saa blifver Frugten raaden.»

k72. Momus] den personifiserte kritikk eller klander (gr.). Erasmus innleder sin utlegning av ordspråket «Å tilfredsstille Momus» slik (Adagia I.v.74): «Dette er en ordspråklig overdrivelse. Hesiod nevner i Theogonien en viss Momus, som er født, hevder han, med Natten som mor og Søvnen som far. Denne guden pleier ikke å frembringe noe som helst eget, men stirrer på de øvrige gudenes verk med nysgjerrige øyne, og hvis noe mangler eller er gjort galt, kritiserer han det med den største frihet» (Erasmus 1982: 448). Ikke overraskende nevnes Momus ofte nettopp i fortaler, hvor forfattere ønsker å gardere seg mot kritikk (jf. Appel 2001: 444 m. note 227). Hos Dass forekommer han i «Giensvar paa Ole Nysteds Skrifvelse» (SV 1.54), «Alle gamle lappaliers begrafvelse» (SV 1.283), «Graa-hærdet Hoveds Ære-Krone» (SV 1.382) og i det tittelløse latinske diktet til Bredal fra 1701 (SV 1.412–13). Momus opptrer også hos Æsop, som, i likhet med Erasmus, var latinskolepensum.

k73. forløste sin] Førsteutgaven har en åpenbar trykkfeil her: «forløstes in». SV retter stilltiende. Se det kritiske apparatet for andre løsningsforslag i overleveringen.

k74. Villbassen] villsvinet, uten at den overførte betydningen («ustyrlig person») dermed settes ut av spill. Aasen registrerer dette verset hos Dass som et norsk ordspråk: «Villbassen vil allstad rota» (Aasen 241).

k75. rode] røre rundt (med trynet)

k76. Herr Doctor og Kongelig Hof-Prædikant] Peder Jespersen ble utnevnt til kongelig confessionarius i 1688, til doktor (uten avhandling) i 1689.

k77. Men dog i mig selver u-værdig] Fortaleretorikkens mest utbredte topos: «Som forfatter strekker jeg ikke til», jf. Curtius 1972: 83.

k78. dette ringe Papiir] Dvs. dedikasjonsdiktet. I forordet til sin andaktsbok skriver Petter Dass' latinskolelærer Edvard Edvardsen: «Min elskelige Ven foract icke den lille Bog, i huor ringe den dog er» (Edvardsen 1668, forordet (upag.).

k79. eenfoldighed] enkelhet; se kommentar til sensur2.19.

k80. GUd sende] måtte Gud sende; ønskende konj.

k81. aabne] (måtte Gud) åpne; ønskende konj.

k82. frimodigheds Dør] tillitens dør. Uttrykket synes å spille på en kombinasjon av to skriftsteder: Joh 10.9, «Jeg er Dørren; dersom nogen går ind ved Mig, hand skal blifve salig», og Hebr 5.3 (4.16): «Derfor lader os træde frem med Frimodighet til Nåde-Stolen, paadet vi kunde faae Barmhiertghed, og finde Naade paa den Tiid, som os giøres Hielp behof.»

k83. som eigner og bør] som det sømmer seg, og som dere skylder

k84. fornøye] måtte tilfredsstille, glede; ønskende konj.

k85. ginge] gikk; pret.flt.

k86. Vi ginge tilsammen i Skolen og Tvang] I hvilken periode av livet denne skolegangen fant sted, er usikkert. Se komm. til Doct. Petter Jesperson ovf.

k87. Min' Sanger leveres Her Fætter i Haand] Formuleringen forutsetter en kurér, privat eller postens. Et apparat for offentlig postforsendelse ble etablert i 1647, dikterens fødselsår.

k88. Svane Sang] gr. ordspråk, vanlig brukt om en dikters siste arbeid. Erasmus forklarer det slik i Adagia (L.ii.55): «Det passer best på dem som helt mot slutten av sitt liv uttrykker seg med veltalenhet, eller som i svært høy alder skriver med den største sødme; dette er noe som ofte hender med forfattere, at deres siste verk er de minst bitre og mest honningsøte, som om deres uttrykksevne modnes med årene» (Erasmus 1982: 196–97).

k89. Forløsningen] Dvs. de rettferdiges oppstandelse på dommedag; Kristus er forløseren. Jf. Rom 3.24: «Og de [troende] blifve Retfærdige af Hans Naade, uden Fortieniste, ved den Gienløsning, som er skeet formedelst Christum JEsum.»

k90. Tilegnelsen til familien og prestegjeldet kan uten videre synes å være en gest til en gruppe familiemedlemmer som utmerker seg ved en eksepsjonell moralsk habitus. Epitetene overgår hverandre i lovprisende karakteristikker som «højactbar», «dydziired» og «gudelskende». I virkeligheten dreier denne teksten seg først og fremst verken om moral eller familiehygge; teksten må leses som en maktdemonstrasjon. Petter Dass tilegner sine åndelig-pedagogiske sanger til den lokale makteliten, som utgjøres av hans egne nærmeste. Unionen av de ved ekteskap forente familiene Dass, Falch og Angell holder Helgeland i fast grep, kirkelig så vel som verdslig. Tilegnelsens tendens utgår fra et enevelde av Guds nåde; ambisjonen er å legitimere makten i religionen, dvs. den lutherske katekismens grunnsetninger. Dette maktpolitiske perspektivet, som uten videre lar seg anlegge på 1600-tallets versjon av dedikasjonsgenren, ser så langt ut til å ha gått kommentatorer og litteraturhistorikere forbi. De synes å ha oppfattet tilegnelsen utelukkende som rettet til dedikatene, og ikke til bokens lesere. (Nærmere om dedikasjonsgenrens doble adressat hos Genette 1997: 134–35.) Den offentlige maktdemonstrasjonen er i nasjonalromantisk belysning blitt oppfattet som noe i nærheten av et idyllisk familieselskap. Midbøe er ikke i tvil om at det var «stas og verdighet og hygge» i prestegården: «Og her samlet han da om seg sine venner, til kortere eller lengre besøk, særlig ved juletider og større famliebegivenheter.» Dermed regner biografen opp hele hurven, utstyrt med tilegnelsens moralsk-panegyriske epiteter (Midbøe 1947: 146–47)./ I bokhistorisk sammenheng er det god grunn til å merke seg at denne tilegnelsen, i motsetning til den til Peder Jespersen, forholder seg til et verk som er utgitt i håndskrift og ikke sendt til trykking. Dikteren er, med Henri Chartiers distinksjon (Chartier 1994: 40) ennå ikke «forfatter», dvs. opphavsmann til trykt tekst. Alt tyder på at Katekismesangene fra begynnelsen av har vært tenkt publisert og sirkulert i opphavmannens hjemdistrikt. Tilegnelsen til Peder Jesperssøn representerer trinn to i utgivelsesprosessen. / En tilegnelse av denne typen oppretter uvilkårlig en forbindelse mellom bokens dedikater og dens emne. De insisterende moralske epitetene og de kateketiske grunnsetningene legitimerer hverandre gjensidig. Men når makten har prioritet over moralen, har ikke retorikken nødvendigvis dekning i de faktiske forhold. Dedikaten Petter Lorenssøn Angell, for eksempel, som benevnes som den «Edle, Højactbar og meget Velfornemme», hadde selv drap på samvittigheten. I 1689 mistet den unge fogd så totalt besinnelsen og smelte til en mann han hadde kommet i krangel med, med bredsiden av sverdet, så det brakk i tre. Som man kan tenke seg, døde mannen etter hvert av skadene. Men Angell, den maktens representant, fikk kongens «Beskiermelse» og slapp straff. Ja, denne gruvekkende hendelsen var faktisk heller ikke til hinder for at han få år senere ble utnevnt til «Lagmand i Nordland og Findmarken», dvs. den dømmende statsmakts overhode i landsdelen (Jakobsen 1922: 133, K. Hansen 2006: 189)./ Familierelasjonene mellom dikteren og hans dedikater er nære. Det dreier seg for det første om mor og stefar (i omvendt rekkefølge), for det annet om tre gjenlevende søsken (én bror, én helsøster og én halvsøster), alle med ektefeller, for det tredje om en venn i brors sted (gift med brorens enke) og for det fjerde om to onkler (morbrødre). Sønnen Anders, i 1703 påsatt som dikterens etterfølger i embedet, innehar i 1698 ennå ingen sosial posisjon og nevnes derfor ikke. Rekkefølgen følger kjønn, rang og alder: Kongens representanter kommer først, dvs. to fogder og én sorenskriver. Deretter gjelder alderskriteriet: Gamle menn står før yngre menn. Menn står før kvinner, uansett om det er mannen eller kvinnen som representerer dikterens familie. Bare når mannen er avgått ved døden, nevnes hustruen først. Sin egen hustru nevner dikteren overhodet ikke; hun har ingen selvstendighet ifølge denne logikken og må oppfattes som opptatt i dedikanten (den som dediserer), dvs. sin mann. / Drammens-manuskriptet (D), som hadde 1698 på tittelbladet, og som etter alt å dømme gjengir den versjonen av Katekismesangene som dikteren oversendte biskop Krog i Trondheim (se Innl. 9.1), reflekterer en situasjon der andre slektninger fortsatt er i live og nye giftermål ennå ikke er inngått. Førsteutgavens versjon bidrar med en ajourføring. Slektstrær for familiene Dass og Falk (om enn noe mangelfulle) foreligger utarbeidet av Eriksen (SS 1.VIII–IX) og Øystein Angell Røtvold (1977). / Prosadedikasjonens prosjekt er ikke, som i tilfellet med diktet til Petter Jespersøn, å fremme en anmodning om hjelp eller belønning fra dedikatene. Dikteren gjør ganske enkelt rede for sine mål med boken. Først (49–67), etter apostrofen, foregriper han en mulig innvending om at katekisme er for barn, ikke voksne, ved å hevde at det slett ikke er noen skam for eldre heller å reflektere over «de første indtrædelses Puncter i Guds Kundskab». Dermed kan han i prosaforordets annen del (68–120) påvise hvilken nytte begge målgrupper, både gamle og unge, kan ha av boken. Til slutt, i den tredje delen (121–63), gir han uttrykk for sitt håp for den umiddelbare følgen av katekismeundervisningen: at den skal kunne bidra til fordrivelsen av ondskapen og restaurasjonen av Guds kirke på jorden. / Bokhandler Wettelands Stavanger-utgave fra 1866 (1866Wet) flytter begge dedikasjonene bakerst i boken. Men i Tollefsen og Johannesens Bergens-utgave fra 1888/1891(1888Knu og 1891Tol) sløyfes dedikasjonen til familien helt.

k91. Edle, Højactbar og meget Velfornemme] Tituleringen er konvensjonell og kjønnsspesifikk. Mennenes epiteter er særlig sosialt bestemmende, kvinnenes tydeligere religiøst. Adjektivet edel, som opprinnelig betyr «med egenskaper som tilkommer adelen», reflekterer et aristokratisk ideal og kan sies å romme dedikasjonens budskap in nuce: Det er «de beste» som styrer. Både «højactbar» og «velfornem» er vanlig titulatur for borgerfolk, hhv. mennesker man skylder respekt, og som utmerker seg fremfor andre.

k92. Sr.] Seigneur (Signor, Sieur, Monsieur); herre, fornem mann

k93. Peder Christophersøn Broch] Fogden (1641–1707), som hadde vært ansvarlig for skatteinnkrevingen og tilsynet med offentlig jordeiendom i Helgeland fogderi, men som så tjente bedre på å være godseier, nevnes først som den høyeste i rang, og ikke i den private egenskap av å være Petter Dass' stefar, dvs. morens tredje ektemann. Allerede 27 år gammel var han blitt utnevnt til fogd, en stilling han ifølge stesønnens sørgedikt («En udflyttet Mand, En ombytted Stand», SV 1.356–61) innehadde «Ved Tredev Aar», hvilket skulle bety at han i 1698 ennå ikke hadde fratrådt stillingen (jf. Jakobsen 1922: «embedet med 'god respekt' i 21 år [dvs. til 1689] –– rettest i 39 aar – [2007]». Han ble «adjungeret» av sin svigersønn Peter Angell (se ndf.) fra 1689 av. Stillingsbetegnelsene «Forvalter» og «Ombudsmann» er upresise og overlappende, men innebærer uansett at Broch fremdeles er kongelig embedsmann. Flere, blant dem Steen Wirtmand, skrev ved Brochs død minnedikt til hans ære (K. Hansen 2006). Marcus Volquartz' minnedikt inngår i hans samling Liig-baar (1714: 48).

k94. Dyd-ædle og meget Gudelskende Matrone] Det «adelige» eller «edle» presiseres i forbindelse med kvinnene som en religiøs kvalitet. Som varianter av en noe lavere grad brukes for de øvrige «dyziired» (dvs. «prydet med gode og verdifulle egenskaper»), «dydæred» og «ære-dyderig». Fromheten betones for samtlige av de nevnte kvinnene: De er «gudelskende». Matrona (da. «matrone») er den latinske betegnelsen for en gift kvinne. I denne sammenhengen er denne sosiale bestemmelsen i og for seg overflødig. Ugifte kvinner ville ikke uten videre nevnes i en sammenheng som denne.

k95. Maren Pettersdatter Falk] Petter Dass' mor (1629–1709). Sin første mann, dikterens far, mistet hun allerede i 1654, 25 år gammel, etter å ha født fem barn. Det neste ekteskapet, med presten Mogens Petersen Thilemann i Hadsel i Vesterålen (hans tredje), var barnløst og varte ikke lenger enn til 1664, da den aldrende ektemannen døde. I 1670, 41 år gammel, ble Maren Falk gift for tredje gang, med den elleve år yngre Peder Broch. MarcusVolqvartz skriver en «Lægedrick» av et dikt til henne i Siælens Luth (1714: 74) og en «Liig-Sang» i Liig-baar (1714: 89).

k96. Petter Lorenssøn Angel] (1666–1726), sønn av den mektige handelsmann Lorentz Angell i Trondheim. Den nye fogden («idtzig» betyr «nåværende», av ty. jetzig) nevnes etter sin avgåtte forgjenger og svigerfar. Petter Angel giftet seg i 1690 med Petter Dass' halvsøster Anna Margrete, morens datter med Peder Broch. Senere, i 1704, giftet dessuten dikterens sønn Anders seg med Rebecca Angell, som var Petters Lorentzsøns yngre søster. Drammens-manuskriptet (1698) utelater opplysningen om at Petter Angell var «Vice-Lagmand i Nordland og Findmarken». En slik utnevnelse innebar i realiteten at han ble påsatt som ny lagmann og fikk tiltre så snart embedet ble ledig. Petter Angell tiltrådte embedet i 1710.

k97. Anne Margrete Broch] Petter Dass' halvsøster (1671–1732), gift med Petter Angel i 1690, bosatt på gården Hellesvik, som nabo av Melchior Falch på Søvik (v. 39 ndf.).

k98. Jacob Dass] Petter Dass' to år yngre bror (1649–1724), «Soren-Dommer» eller sorenskriver fra 1693, bosatt på Leines i Leirfjord, øst for Sandnessjøen. Sorenskriveren var dommer i bygdetinget og formelt sett av samme sosiale rang som fogden.

k99. Lucia Ravn] Jacob Dass' hustru fra 1681. Hun døde i 1713. Ekteparet hadde tre barn sammen.

k100. Jacob Pettersøn Falk] Petter Dass' morbror (1631–1716). Han ble boende på Tjøtta, der moren, Anna Jonsdatter, residerte, og drev handel og fiske i stor stil.

k101. Melchior Pettersøn Falk] Petter Dass' morbror (1641–1721), bosatt på gården Søvik i Alstahaug. I Drammens-manuskriptet nevnes også hans hustru, Birgitte Henriksdatter, som døde 28.01.1703. Petter Dass' sørgedikt i den anledning er bevart («Krigen i Vigen», SV 1.338–44).

k102. Pernille Pettersdatter Dass] Petter Dass' søster (født 1652, levde ennå så sent som i 1734), gift 1680 med Niels Jonssøn Greger (se ndf.), bosatt på Tjøtta. Som svigermor betenkes hun med et dikt av Marcus Volqvartz i Siælens Luth (1714: 1110 f).

k103. Sal: Niels Jonssøn Gregers] Niels Greger var gullsmed fra Trondheim. Han døde 24.08.1701, derav forkortelsen «Sal.», dvs. «salig» eller «avdøde». I Drammens-manuskriptet (1698) omtales Greger som ennå ikke avdød «Seigneur» og står nevnt før sin hustru. Førsteutgavens versjon beholder altså Greger som dedikat, til tross for at han for lengst var avgått ved døden, mens Birgitte Henriksdatter, Melchior Falks hustru, som døde to år senere, er sløyfet. Hun sorteres ut etter kjønnskriteriet. Sannsynligvis ville det ha vært oppfattet som korrekt å utelate søsteren Pernille dersom hennes mann ikke ble nevnt. Når Niels Greger får være med som «salig», må det følgelig være motivert av et ønske om ikke å utelate hans enke, dikterens søster, fra listen over dedikater. Greger hylles ved sin død av Marcus Volqvartz i Liig-baar (1714: 12). Familiene Angell/Volqvartz og Greger var naboer i Trondheim (Svarstad 1973: 1–3).

k104. Rasmus Angel] (1678–1744) tilhører Dass' familie bare gjennom inngifte. Han giftet seg med nedennevnte Judithe, enken etter Petter Dass' bror Benjamin, handelsmann på Åkvik, i mars 1703, og overtok dennes geskjeft. I anledning bryllupet med Judithe skrev Petter Dass den såkalte «Fiskervisen» (SV 1.197–201). I Drammens-manuskriptet (D) står på denne plassen nettopp Benjamin Dass istedenfor Rasmus Angell. Benjamin var i likhet med broren Jacob født i 1649. Han døde 25.11.1702; skifte ble avholdt 14.05.1703.

k105. Judithe Castens Datter] Rasmus Angells hustru (1676–1745), tidligere gift med dikterens bror Benjamin. I Drammens-manuskriptet står hun oppført som «Judithe Castensdatter Angel», hvilket kunne bety at avskriften er yngre enn 1698, dvs. fra etter 1703, da Judithe giftet seg med Rasmus Angell, ettersom avskriveren i så fall kunne ha korrigert navnet i henhold til gjengiftet. Men alt tyder på at Judithe også før ekteskapet med sin Rasmus brukte Angell-navnet, som hun hadde fra sin mor Kirsten Marcusdatter Angel (1656–1686). Navnet signaliserer makt og velstand, og har derfor betydelig symboleffekt. Steen Wirtmand nevner i sine selvbiografiske opptegnelser «Juditha Carstensdatter Angel» som fadder for sin datter Maren, født 22.10.1696 (Nerhus 1944: 18), dvs. syv år før hun inngikk ekteskap med Rasmus Angell. Sannsynligvis er opptegnelsen gjort kort tid etter (Grønli 1930: 185). Også senere i familiehistorien vant Angell-navnet frem på morssiden: Rasmus Angell og hustru Judithes dattersønn, Peder Christian (1731–1779), som var sønn av handelsmann Anders Christensen på Selnes i Lurøy, tok morens (Maria Volquartz Angells) etternavn, ikke farens. (mht navneskikken, jf. Svarstad 1973: 4).

k106. samtlige Mine Elskelige nær Blods-forvante, Svogre og Anrørende] Samtlige av dikterens nærmeste, i familiemessig så vel som geografisk forstand, er med dette faktisk nevnt. Tenker vi oss at førsteutgavens versjon av denne tilegnelsen ble redigert av dikteren selv henimot slutten av hans liv, var på det tidspunkt begge de to unevnte søsknene gått bort: Maren Dass døde ugift i 1680, Benjamin, som nevnt ovenfor, i 1702. Av morens åtte søsken er bare to nevnt ved navn. Hvorfor ikke flere? I 1707 er to enker: Anna på Nærøy og Kirsten på Aakvik; Margrete, Petter Jespersøns mor, døde allerede i 1660. Følgelig kvalifiserer ingen av dem for å bli nevnt ved navn. De tre brødrene (dikterens onkler) som ikke føres opp, er alle døde: Jonas så tidlig som i 1671, Peter i 1693, og Laurits i 1705. Sistnevnte levde altså ennå i 1698, men nevnes likevel ikke i Drammens-manuskriptet. Forklaringen må være at han ikke var bosatt på Helgeland, men i Fosnes i Nord-Trøndelag, og at han av den grunn falt utenfor. I tidsrommet mellom Dass' død og førsteutgaven dør ytterligere to av de oppførte: stefaren i 1707 og moren i 1709. Ingen mellommann har med andre ord ved utgivelsen gjort noe forsøk på å overprøve dikteren og bringe listen over dedikater up to date, slik tilfellet er i dedikasjonen til Ditlev Wibe i 1739-utgaven av Nordlands Trompet (jf. Seips kommentar til NTr 1974: 125–26). Dermed virker det høyst sannsynlig at Lynovs versjon gjengir dikterens eget forelegg fra en gang mellom 1703 (da Rasmus Angel skal ha ektet Judithe, enken etter broder Benjamin) og 1707 (da dikteren avgikk ved døden). De «anrørende» («slektninger») som her nevnes til slutt, representerer ikke nødvendigvis en utvidelse av familiekretsen, men tar opp de utelatte, anonyme kvinnene i Maren Falks og dikterens generasjoner, pluss ungdommen, Anders Dass' generasjon.

k107. Tivende] tyende, tjenestefolk. Rangordenen er eksplisitt: (1) «Mænd», (2) «Qvinder», (3) «Børn» og (4) «Tivende».

k108. Alstahoug-Gields Meenigheder] I Nordlands Trompet lister dikteren opp kirkene i Alstahaug sokn, tre «murede» i tillegg til Sandnes kapell (SV 1.75). Men prestegjeldet strakte seg videre enn soknet og omfattet dessuten Vefsn, Rana, Hemnes og Nesna. Ifølge folketellingen fra 1701 hadde det samlede Alstahaug prestegjeld hele 1271 gårdbrukere, det høyeste tallet i landet (jf. K. Hansen 2006: 16).

k109. tilforbundne] forpliktede, forbundne; presten tiltaler med dette alle som forholder seg til ham som åndelig overhode i Alstahaug prestegjeld.

k110. de fleste […] haver opnaaed mere end den halve part af et fullkommen Seculo] Formuleringen står slik i 1698 og er senere ikke endret. Ikke desto mindre er utsagnet ukorrekt i 1698, men korrekt i perioden 1703–07 dersom vi regner nøye etter. I 1698 har bare fire av elleve dedikater rundet de femti, i 1703 er antallet seks (simpelt flertall). Spørsmålet oppstår om dikteren i 1698 kan ha forutsett at tiden for trykking ikke var nært forestående. Hvis vi ikke regner kvinnene, er gamle menn (over femti) i klart flertall f.o m. 1699: fire av seks.

k111. de første Fundamenter] Ordet fundament går igjen når katekismekunnskapen skal begrunnes. Resen formulerer det slik i sitt forord til Luthers Store, datert 1. aug. 1629: «Ad alle kunde hafue et vist Fundament oc grundvol til dend sunde oc salige Christelige Lærdoms Hofuetparter, oc saa fræmdelis retteligen opbyggis til Guds allerhelligste Nafns Ære, oc deris Sieles ævige Salighed» (Luther 1629).

k112. oplyste] religiøst vakte, jf. Hebr 6.4: «[…] de, som ere engang oplyste, og hafve smaget de Himmelske Gafver, og ere blefne deelagtige i den Hellig Aand […]».

k113. David og Job] Jf. Sal 71; Job 13.23–26. Den historiske David kan umulig være opphavsmann til hele Salmenes bok (en bok som på 1600- og 1700-tallet hyppig ble utgitt separat, og ikke bare i den fulle bibelske konteksten), men man holdt uansett gjerne på tradisjonen som tilskriver kong David forfatterskapet, også i reformasjonen. Calvin var den eneste av reformatorene som tvilte på forfatterautentisiteten.

k114. Idretter] gjerninger, handlinger

k115. hæslige] klanderverdige, avskyelige; fra ty. Hass (hat)

k116. Ebræerne] Den h-løse formen brukes i alle bibeloversettelsene på 1600-tallet. Skriftstedet det vises til, er Hebr 13.8: «Christus Jesus i Gaar, og i Dag, og den samme ogsaa til evig Tiid.»

k117. den] som; kurant bruk av det påpekende pron. Eriksen (SS) retter unødvendig til «der».

k118. ingen anden Grundvol] Se kommentar til l. 52 ovf. («Fundamenter»).

k119. henseende] hensikt, mål

k120. at ære min GUd] Begrunnelsen er konvensjonell, Johan Brunsmand uttrykker seg for eksempel helt tilsvarende i sin fortale til Den Siungende Himmel-Lyst (1676/1687). Han søker ikke «Roes og Ære», men har angivelig skrevet sine sanger «til GUDs Ære og deris Næstis Nytte».

k121. Først de Gamle, siden de Unge] Dass reverserer Kirkeordinansens forskrift om katekiseringen i gudstjenesten: «Men effter Maaltid Børne lærdom, altid for de vnge, Saa vel som de gamle» (1607: 12). Begge grupper nevnes uansett nesten alltid eksplisitt. Hiørring (1643) poengterer i sin fortale: «[…] end oc de Gamle oc velbedagede». Og Johann Rist i sin (1666: 5): «[...] nicht nur eine zarte Milch für die Jungen Kinder, sondern auch eine starcke Speise für die Vollkommeneren.»

k122. som Johannes] Matt 11.2–3: «Men der Johannes hørde i Fængselet Christi Gierninger, sendte Hand to af sine Disciple hen, og loed hannem sige: Er Du den, som skal komme? Eller skulle vi vente nogen anden?»

k123. Hoveder] overhoder; jf. 4 Mos 1.4: «Og I skulle tage til Eder jo Een af hver Slect til en Høfvitzmand ofver sin Faders Huus.»

k124. Konger og Præster […] i sine egne Huuse] 1 Pet 2.9: «Men I ere den udvalde Slegt; det kongelige Præstedom; det Hellig Folck; Eyedommens Folck, at I skulde forkynde hans Dyder, som kaldede eder fra Mørcket til sit underlige Lys.» Eneveldets teokratiske hierarki gjenspeiles her på mikroplan, i familien. Det var Luthers uttrykte oppfatning at familiefaren var ansvarlig for katekismeopplæringen i hjemmet: «Derfor er oc en huer Husfader plictig, ad hand, i det mindste een gang om Ugen, ofuerhører sine børn oc Tiunde, huad de her af vide oc lærdt hafue» (Luther 1629, den korte fortalen). Dass bruker en lignende metaforikk i Hustavlen (HT 1.3.4), der biskopen gjøres til en større husholdnings overhode.

k125. halstarrige] sta, stivnakkede (mots. «lydige»)

k126. Drenge] tjenestegutter

k127. forhverve] erverve, skaffe

k128. en god Trappe] en god trapp eller stige (mot stadig større erkjennelse); Dass bruker det samme bildet i HT 3.4.3.

k129. naar de have lært sin Catechismi Bog læsendes […] den samme Sjungendes] Pres. part. forekommer på 1600-tallet både med og uten -s, uten hensyn til om betydningen er aktiv eller passiv; jf. Sktr 2.356). Dass' uttrykk forutsetter likevel ikke nødvendigvis leseferdighet blant ungdommen. Målet for den «lesingen» som foregikk i prestens regi før innføringen av folkeskolen på 1740-tallet, var at elevene ved hjelp av lesing skulle kunne tilegne seg, forstå og huske sin kristendomskunnskap. «Å lese» betyr i forbindelse med katekismeundervisningen «å lese opp eller fremsi en bibeltekst, et kirkelig formular, et salmevers» el.l.. På 1700-tallet, etter innføringen av konfirmasjonen, blir det vanlig å si at sognebarna «gaar for Præsten og læser» (Tveit 1991b: 41), uansett om de faktisk kunne lese eller ikke. Innenatlesning fra trykt (ukjent) tekst presiseres vanligvis ved uttrykket «at læse i Bog» (Tveit 1981: 4). Dass' uttrykk minner om Hans Stewener Lydersens i Aandelige Spille-Timers Første Part. I sin fortale unnskylder han seg for sin sviktende poetiske evne, men påpeker at sangene «sicter til et got Maal, som er Gudfryctigheds Øffvelse, helst blant de Unge, der haffuer Lyst til Spil og Leeg, oc derforre, ved disse eenfoldige Vers, kand, ligesom spillende, vennis til Guds fryct […] (1687).

k130. En god Vise qvædes aldrig for ofte] «Godt gjøres ikke fortidt. En god bøn bedes, en god vise kvædes ikke for tiidt» (PSyv 6275). «Væna Visor fær ein syngja ein Gong til. El. Ei god Visa er ikkje for ofta kvedi» (Aasen 245). Det motsatte standpunkt kan riktignok også belegges ordspråklig: «Mand kædes ved altiid at høre dend samme vise» (PSyv 6217).

k131. Lader GUds Ord boe rigelig iblandt eder] Kol 3.16: «Lader Christi Ord boe riigeligen iblant eder i all Viisdom; Lærer og formaner eder self med Psalmer, og Lofsange, og Aandelige deylige Viser, og siunger for HErren i eders Hierter?»

k132. Disse mine Bud, som jeg biuder dig] 5 Mos 6 insisterer på den stadige overholdelsen av budene.

k133. Ordet indbæres […] til Hiertet] Dass' metaforikk reflekterer katekismeopplæringens pedagogikk: først høre, så fremsi (utenat) og til slutt forstå. Heinrich Müller, som bruker «Hierte» nærmest synonymt med «Hukommelse», uttrykker det slik: «Dit Hierte er en Tavel, hvor paa man kand ansætte hvad man vil, Gud, Dievelen, Verden, Himmelen. Hvo som du binder det til i Kerlighed, hand afmaler sig der udi» (1667: 65). Johann Arndt formulerer seg på lignende vis i sin første bok om Den Sande Kristendom: «Er derfore, at vi kand komme til Hovedsagen igien, noksom klart og aabenbare, at hvad som Skriftens Bogstave og hørlige Lyd udvortis vidner, det maa, naar det læsis eller høris, trenge sig ind i voris Hierte, der tillige findis, virke og til Salighed arbejde» (1690: 1.39). Erik A. Nielsen kommenterer eksplisitt Dass på dette punktet (2009: 1.392 og 397).

k134. deres Øren som idel Himmelens Porte] Om den muntlige undervisningssituasjonen Katekismesangene forutsetter, se Innl. 6.1. Dass omtaler sitt publikum som lyttende (ikke lesende) i Ded.Jesp. 64 og 92, Ded.fam. 42, TilBogen 106, TB 3.24.6, TB 4.1.4, TB 4.13.1 og TB 4.18.2. Jf. Arrebos fortale (1623): «O salige ere derfor de Øyen, som ræt see Kong Davids Psaltere, de øren den ræt høre, den mund den ræt læss oc siunger, oc allermest det Hierte, som den ræt i Aanden offuerveyer oc betracter, oc sit Liff oc Leffnet der effter styrer oc regulerer» (1968: 2.1.20).

k135. hves Halse til Aaget endnu ere ubevænte] Presten med frelsesbudskapet er ikke fjernere enn at han forstår at katekismen er et «åk» for de unge. Ikke mindre må den selvsagt være et gode; jf. Matt 11.29-30: «Tager mit Aag paa eder, og lærer af Mig: Thi jeg er Sagtmodig, og ydmyg af Hiertet; saa skulle I finde hvile for eders Siæle: Thi mit Aag er lideligt, og min Byrde er læt.»

k136. ubevænte] ikke tilvente

k137. En villig Hest […] bliver ofte tunge Læs mægtig] «Viljuge Hestar draga tunge Lass» (Aasen 92, med ref. til P. Dass). «Villig Hest behøver ingen Spore» (Mau 1879: 2.567, nr. 11,662).

k138. Kand Myrene […] ansees i Skriften ligesom de vare et Folk] Ordspr 30.25: «Myrerne et skrøbeligt Folck, alligevel beskicke de deris Føde om Sommeren». Dansk og svensk bruker formen myre for no. maur; jf. Mads Rostochs Bord-skik (1689: 43): «Derfor som Myren indsamler om Sommeren, det hun skal have til sin Mad om Vinteren.»

k139. et dobbelt Folk] Salomos ordspråk omtaler mauren som ett av fire små dyr, som til tross for sin uanselighet er «overvettes vise» (Ordspr 30.24), nettopp fordi de utviser stor flid. Dikterens resonnement må være slik at flittige små, dvs. unge, mennesker, i likhet med flittige maur, har del i visdommen. Hvis maurene kan sies å være et «folk», hvilket impliserer mennesekelighet, kan den flittige ungdom sies å være et «dobbelt Folk», ettersom ungdommen reelt sett faktisk er menneskelig, og ikke bare metaforisk, som maurene.

k140. Slette, gemeene og enkelte Folk] De to første av de tre bestemmelsene har til dels overlappende betydning: Adjektivet slet (med grunnbetydningen «jevn», «glatt») brukes i overført, betydning oftest pejorativt («dårlig»), men det kan òg brukes i den nøytrale betydningen «alminnelig», slik det er rimelig å oppfatte det her. Adjektivet gemen (eg. «felles», av ty. gemein) betyr også «alminnelig»; den gemene mand representerer samfunnets bredeste sjikt. I likhet med slet får dette ordet imidlertid lett pejorativ betydning: «vulgær», «ufin», «sjofel». Det siste av de tre adjektivene, enkelt, spiller på motsetningen til dobbelt ovf. De som kalles «enkelte Folk», er de som ikke er flittige i religiøs henseende, og dermed heller ikke vise. Analogien forutsetter at «Folk» i det siste tilfellet forstås i betydningen «individer», noe som er vanskelig i det første (maurene som kollektivt «Folk»).

k141. brave] (moralsk) gode

k142. Da JEsus indgik Jerusalems Tempel] Matt 21.15: «Men der de ypperste Præster og Skriftkloge saae de underlige Gierninger, som Hand giorde; og at Børnene raabte i Tempelen, og sagde: Hosanna Davids Søn; da toge de det til mistycke.»

k143. Hosianna] hjelp!, frels! Ordet er en transkripsjon av den greske gjengivelsen av et hebraisk kultrop (jf. Sal 118.25) som senere også har fått en plass i kirkelig liturgi.

k144. fortplante] overlevere (til ettertiden); ty. fortpflanzen

k145. Da Gud udgav sin Lov, blev der befalet, at fortplante den til Børn og Børnebørn] 5 Mos 6.2: «At du skal frycte Herren din GUD, og holde alle hans Skicke og Bud, som Jeg buder dig: Baade Du og dine Børn, og dine Børne-Børn i alle eders Lifvis-Dage, paa det at I maa længe lefve.»

k146. det Folk som skal skabes, skal Love Herren] Sal 102.19: «Dette skal skrifvis for dem, som efterkomme; Og det Folck, som skal skabis, skal lofve HERREN.»

k147. at Zion […] kunde tilredes] Om gjenoppbyggingen av Sion, se det parallelle stedet i Ded.Jesp. 79–81, med tilhørende komm. og Mads Rostochs Bord-Skik (1689), fortalen: «Herrens Tienere bør at have Lyst til Zions Steene, og ynkes over hendes Støv, […] Ja baade med Mund og Haand, med Prædiken og skriven af yderste Formue hjelpe til, at de revne Gierde omkring Guds Viingaard kunde bødes, […] hva som er af Lauve der indenfor, til rette hielpes.» Jf. Sal 102.15 og Jes 58.12.

k148. tilredes] bringes i stand, restaureres

k149. de Aandelige Israels Stæder] Israel er i GT «Guds utvalgte folk». I NT overtar den kristne kirke denne privilegerte stilling (jf. Gal 6.16). Gud utvalgte folk utgjøres siden av «den hellige alminnelige kirke». «Stæder» må være flt. av sted (ikke stad), brukt i betydningen «bolig», «hjem» (jf. TilBogen 34). Dikterens tanke kan utlegges slik at han sammen med slektningenes («Eders») og de øvrige religiøse hjem («Aandelige […] Stæder») som utgjør det kristne fellesskap («Israels») vil arbeide for å utbre gudsriket på jorden («Zion»). Mens ansvaret for katekismeopplæringen i Danmark-Norge lå hos prestene, var det i Sverige og Finland hjemmene som hadde hovedansvaret (jf. Guttormsson 1990: 8).

k150. Fremvext] fremgang

k151. Liunet] lyn, ubest. form

k152. vi […] skal see Satan falde […] ned af Himmelen] Luk 10.18–19: «Jeg saae Satanas falde af Himmelen, som et Lynet: See! Jeg hafver gifvet eder Magt, at træde paa Hug-Orme og Scorpioner, og ofver all Fiendens Magt, og Intet skal skade eder.»

k153. Ære oc Priis […] fra nu og til Ævig Tid] Sal 113.2: «Lofvet være HErrens Nafn fra Nu, og indtil ævig Tid» og 115.18: «Men vi lofve HErren fra nu og indtil ævig Tid; Halleluja.»

k154. I dette diktet henvender dikteren seg direkte til den boken han har skrevet, altså selve Katekismesangene, etter mønster av den landflyktige Ovid i Tristia 1.1. I innledningen til NTr, «Fortale til Bogen» og i Ded.Jesp. 16, brukes den samme typen personifikasjon. Om denne, med spesiell referanse til Dass, se Haarberg 2010. Ovids Tristia var foreskrevet som latinskolepensum av Kirkeordinansen. Verket ble først senere, i 1712, gjendiktet til dansk av den unge Christian Falster, publisert 1719 under tittelen Publii Ovidii Nasonis Klagebreve over sin u-lyksalige Landflygtighed til Keyser Augustum, Hustru og andre Venner (trykt av Ove Lynov). Dass' forkjærlighet for toposen «den personifiserte bok» er langtfra original. Vi finner den hos mange av hans samtidige, for eksempel hos Dorothe Engelbretsdatter, som kaller sine to bøker for «Siælle Døttre» (1999: 453). Sthens Vandrebog kan rimeligvis ha vært et forbilde for flere (Sthen 1994: 171 (T-44)). Også Jens Pedersen avslutter sitt dedikasjonsdikt i Glade i Haabet på den samme konvensjonelle måten (1684). / Strukturelt faller Dass' «Erindring» eller formaning til leseren i ti deler: Først apostroferes boken (1–16). Det retoriske grepet innebærer at boken får menneskelige egenskaper, at den blir personifisert som om den var dikterens barn (datter). Dernest (17–22) sendes den apostroferte ut i verden. De følgende syv delene angir mulige mål for datterens reise. Oversatt til moderne markedsføringsterminologi kunne vi si at de angir bokens målgrupper. Den første utgjøres av prestene (23–32), den andre av adelen, dvs. dem som har fått sin høye rang ved fødselen (33–48), den tredje av bøndene (49–60), den fjerde av enkene (61–80), den femte av soldatstanden (81–96), den sjette av byborgerne (97–114), og den syvende av fattigfolk (115–128). Diktet avsluttes med en kombinert velsignelse og spøkefull trussel: Kommer datter-boken hjem igjen uten å ha funnet seg et hjem (les: kjøper), skal fader-dikteren som en bibelsk Jefta mure henne/den inne, slik at folk ikke lenger skal bli plaget. Dette er selvsagt en vri på den tradisjonelle unnskyldningstoposen vi finner i forord generelt. / Målgruppene bestemmes tilsynelatende av leseferdighet og kjøpekraft. I begge henseende kan rekkefølgen målgruppene er behandlet i, synes noe uventet. At prester på slutten av 1600-tallet utgjøres av den mest kompetente lesergruppen, kan ikke betviles. At gruppen fattigfolk rommer de minst kompetente leserne, synes like opplagt. Med hensyn til kjøpekraft inntar de to gruppene også ytterposisjoner, om enn prestenes økonomi ikke kan sammenlignes med adelens. Ifølge en slik tankegang ville man ventet at byborgerne ble nevnt før bøndene, både som lesere og kjøpere. Likevel nevner Dass dem nest sist, mens bøndene altså inntar tredjeplassen. Hvorfor han gjør det, kan ikke uten videre avgjøres. En rimelig spekulasjon kunne gå ut på at Dass ser sin bok som mindre interessant for en byskole, evt latinskole, enn for katekismeundervisningen på landet. De to nærmere definerte sosiale gruppene som nevnes på henholdsvis fjerde- og femteplass, dvs. enkene og soldatene, har vært antatt å utgjøre kompetente og til dels også kjøpekraftige lesergrupper. Det fantes ifølge Charlotte Appel et eget «enkemarked» (2001: 2.618ff). Enker med arv hadde god anledning til både å kjøpe og lese bøker. Appel antar at også soldaterlivet for mange var en god anledning til å oppøve leseferdighet (1.2001: 95f; om militæret som målgruppe: 2.628). Men vi bør også kunne se enker og soldater som spesielt interessante målgrupper fordi de fra Kirkens side sett var spesielt utsatte grupper i den forstand at de har seksuell avholdenhet som felles utfordring. De kan synes å trenge en særlig moralsk opprustning. Dermed kan disse målgruppene mistenkes å være minst like viktige på avsender- som på mottakersiden. Det er også verdt å merke seg at lærerne (degner, klokkere, substitutter, skoleholdere, preseptorer), som nok ville utgjøre en interessant målgruppe for boktrykkeren i København, ikke nevnes spesielt av Dass. Man kan tenke seg at han som forfatter tenker seg boken brukt i situasjoner han først og fremst kjenner fra sitt hjemlige miljø, hvor lærere – og skoler – ennå var mangelvare. / Tittelen er todelt, men det kan virke forvirrende at verken førsteutgaven (1715Lyn) eller Bockenhoffers utgave fra 1720 (1720Boc) skiller typografisk mellom de to delene, verken ved linjefall, typestørrelse eller stor bokstav. Det blir imidlertid vanlig fra og med Bruns og Nørvigs 1721-utgaver (1721Bru og 1722Nør), oftest slik at «Til Bogen» står med brødskrift, «En Erindring» på linjen under med noe større typer. / «Til Bogen» er den første av paratekstene som må vike for praktiske hensyn til bokens utforming. Det blir et problem for boktrykkerne at Dass' samlede retoriske øvelser innledningsvis er så pass omfattende at de fyller mer enn ett ark (i 16-sidig oktav-format). Godiches «kompakte» 1736-utgave (1736God1), som skulle komme til å danne mønster for de fleste senere, er den første som sløyfer «Til Bogen». Den utgjør med to sider register til slutt i alt xii + 260 sider, hvilket vil si nøyaktig 17 oktavark. Dedikasjonene fyller altså tolv upaginerte sider innledningsvis, bl.a. takket være svært tett sats på den siste siden av dedikasjonsdiktet til Peder Jespersen. Pagineringen begynner med TB, og ark nr 2 (B) begynner dermed på s. 5. Lynov lar også dette diktet utgå idet han (i 1753) forlater oktaven og går over til det mindre duodesformatet. / Metrisk er det snakk om en kryssrimet fireversing (aBaB) bestående av vekslende disyllabiske fire- og tretaktere, om enn ikke noen utgave bruker blanklinje mellom strofene. Dette er en strofeform Dass, i likhet med Kingo, bruker hyppig: TB 1 og 4, TA 8, ES «Christi Omskjærelse» og «Thomae Vantro», «Til Læseren» i NTr, TBB, «Liig Lagen», jf. Lie: § 957. Også Dorothe Engelbretsdatter bruker den i sitt dikt til leseren (1999: 23–25).

k155. Erindring] oppfordring, pålegg

k156. Et Foster af min Hjerne] Jf. Ovid, Tristia 1.1.39: «carmina proveniunt animo deducta sereno» (diktene kommer fra et uforstyrret el. tomt hode). Dorothe Engelbretsdatter mener piratutgaver er å betrakte som «u-æcte Fostre» (1999: 213). Jesper Rachløw kaller (i «Authoris For-Tale») sin Taare-Perse for sitt «Foster». Kingo kaller sin bok, Sjungekoret, for sitt «ringe Arbeidis spæde Foster» (KSS 3.7). Elias Naur refererer til sitt dikt (Golgotha paa Parnasso, 1689) som «udspunden» av hans «Hierne» (1973: 1.28); Johan Brunsmand har derimot ikke spundet diktene av sitt eget hode (1687, «Fortale Til den Gunstige og Fromme Læsere»). Dass bruker «Foster» i betydningen «lite barn» i TBB, «Ruts Bog» (SV 3.51).

k157. ringe] Adjektivet blir her brukt som retorisk uttrykk for påtatt beklagelse av noe ufullkomment, som i uttrykkene mit ringe hus, min ringe mening eller efter ringe evne.

k158. veed] Verbet vide blir i eldre språk ofte brukt med et subst. som objekt. Den norske bibeloversettelsen av 1930 har ennå i Matt 12.25 «Men da Jesus visste deres tanker […]». Senere blir visste i denne sammenheng gjerne erstattet av kjente.

k159. skrumpen] rynkete

k160. vises […] ud] ser ut

k161. toed] vasket; én stavelse

k162. Bonde-Dragt] Tar opp Ovids incultus, «ustelt», «bondsk» (Tristia 1.1.3).

k163. Paa Kiøbsted-Viis] Dikteren setter det urbant elegante opp mot sin egen demonstrative bondskhet.

k164. mynter] preger, slår mynt

k165. baaren] født; perf. part. av bære i betydningen «være svanger, fruktsommelig med»

k166. slet og ret] rett og slett; Dass bruke den normale danske ordstillingen i dette uttrykket (fra ty. schlecht und recht).

k167. vaaren] vært; kurant partisippform

k168. flux] hurtig

k169. min Daatter] Ordbruken forutsetter at dikteren er bokens «far», jf. Ovids Tristia 1.1.115: «siqua est tibi cura parentis» (om du [dvs. boken] har noen respekt for din far). Merk at Ovids bok er hankjønn; kjønnsskiftet til denne personifikasjonen kom med boktrykkerkunsten; jf. Haarberg 2010.

k170. Gak] gå; imp. av gange

k171. Verdens Lius] Matt 5.14: «I ere Verdens Lys: Den Stad som ligger paa et Bierg, kand icke skiules.»

k172. nødigt] nødvendig

k173. til Lave] i rette stilling el. orden; mots. no. i ulage

k174. højgt i Sæder] Høyden må forstås sosialt; «Sæder» kan spesifikt oppfattes som «adelsseter», «storgods». Retorisk er det da snakk om en form for enallage (ombytting); der «højgt» er brukt som adverb istedenfor som adjektiv til «Sæder». Uttrykket å være høj i sædet synes utelukkende brukt pejorativt, som uttrykk for over- eller hovmot, men i konteksten her er det ingenting som tyder på at dikterens holdning overfor adelsmannen er noe annet enn ærbødig.

k175. forføye] begi seg et eller annet sted

k176. Dig dybt til Jorden bøye] Jf. HT 4.3.5–6

k177. tilsiger] beordrer; brukes spesielt om innbydelse til audiens o.l.

k178. i Kamret ind] Boken ledes inn i et beboelsesrom, den vises ikke til uthuset, der farende folk kunne regne med å havne. Ordet kammer brukes som oftest også i motsetning til stue, dvs. at det vanligvis betegner et soverom og ikke et felles oppholdsrom.

k179. Piger] tjenestepiker

k180. en liden Pension] Dikteren antyder diskret at han kan tenke seg en velynders pekuniære belønning som takk for boken. Pension synes her å være brukt i betydningen «nådelønn», «lønn som en person (en lærd, en dikter) får uten plikt til embedsforretninger».

k181. annamme] motta; fra ty. annehmen

k182. Huusgesind] tjenestefolk, de personer som hører med til ens husstand, både familie og (især) tjenestefolk

k183. alt hans Huus og Drenge] husstand og tjenestefolk

k184. Lange-Spil] langeleik, Langspel (Aasen 1977). Ordet er første gang belagt i 1622, da den vidløftige Anders Arrebo ble avsatt fra bispestolen i Trondheim. I vitneavhørene omtales et prestebryllup hvor det ble sunget en vise «som Vidnet ei kunde erindre, saasom han den Tid var drukken, men hans Pige legede den (Jægerdansen) paa Langespil» (Gerh. Schøning sitert etter Aksdal 1982: 22). Aksdal konkluderer med at langeleiken må ha vært populær over hele landet, antakelig har den vært et av allmuens mest brukte instrumenter. Omkring 1660 nevnes den så langt nord som i Finnmark (Aksdal 1982: 23). Det eldste bevarte eksemplaret ble for få år siden funnet på Vardalsåsen ved Gjøvik, med årstallet 1524 innrisset.

k185. valeet] avskjedshilsen, farvel; fra lat. valete («ha det bra», imp. flt.), via tysk, brukt som subst., med trykk på siste stavelse

k186. Beed dem, i Bønnen blive ved] Jf. HT 11.3

k187. forgiette] glemme; jf. ty. vergessen, eng. forget

k188. Velgefal] velbehag; fra ty. wohlgefallen

k189. tusind Kys] Uttrykkes kan oppfattes som en allusjon til den romerske dikter Catulls kjente dikt 5, «Vivamus, mea Lesbia» (v. 7). Catull inngår riktignok ikke på latinskolepensum iflg. Kirkeordinansen av 1607.

k190. forlyste] Det kan synes sært å «forlyste seg» i sorg. Slik dikteren uttrykker seg her, er det imidlertid boken som forlystes eller oppmuntres, ikke enken, slik vi vel hadde ventet. Bergens-bisp Randulf formulerer seg på følgende måte i sin approbatio til Dorothe Engelbretsdatters Taare-Offer (1684): «Dog seer jeg udi dette Skrifft, at en Encke forlyster sig med Graad […]» (1999: 313).

k191. Bravat] brautende, utfordrende opptreden

k192. anstøder] ansporer

k193. Tilstæder] tillater

k194. kon] kun; en sammentrekning av ikke uten

k195. Bønne-skriig] bønnerop (av fortvilelse)

k196. Logement] herberge, losji

k197. from] fromt; kurant intkj.-form

k198. Benke-rom] Dvs. plass til å sitte el. ligge, men ingen seng. Usammensatt brukes benk vanligvis om den typen møbel som står inntil (spise)bord.

k199. Couratz] mot, dristighet; av fr. courage

k200. forklare] erklære

k201. Reyse-Pas] Passtvangen gjaldt ikke bare for utlendinger; fra gammelt av var den også gjort gjeldende for rikets egne innbyggere på innenlandske reiser. Formålet var å holde kontroll med arbeidsfolks kontrakter, med løsgjengere (tiggere) og evt politisk oppvigleri. Passene gjaldt for en nærmere angitt strekning og var tidsbegrensede. De ble utstedt av både sivile og militære myndigheter, også av presten, som en form for vandelsattest; jf. C.5. no. lov 3-21-8 og 3-21-10/12.

k202. ligger hen] fører, går (i en viss retning)

k203. Stæder] byer; av stad

k204. Hves] hvis

k205. tusind Stræder] tusen gater; en flott hyperbel. Den største byen i dobbeltmonarkiet omkring år 1700 var København, med ca 30.000 innbyggere. Det er vanskelig å tenke seg at boken skulle kunne reise utenlands, språkformen tatt i betraktning.

k206. Da giv dig […] an] meld din ankomst, si hvem du er

k207. Svan] svane; her i opposisjon til due. Svanens sang settes i motsetning til duens lave kurring. At boken er dikterens «svanesang» (jf. Ded.Jesp. 129), synes her underordnet den mulighet den har til å vekke oppmerksomhet i byen.

k208. kurr'] Apokopert imp. (2. pers. ent.) på -e; jf. Sktr 2.57.

k209. laane Gunstig øre] Den personifiserte boken oppfattes som syngende, mottakerne som lyttende, ikke lesende.

k210. smucke Folkes Dørre] aktverdige menneskers hus

k211. Pebling] latinskoleelev; ordet later til å ha blitt brukt i Bergen, først og fremst: «Den danske betegnelse 'peblinger' om de mindre disciple, som kom i bruk i Bergen, bruktes ikke meget i Trondhjem» (Erichsen 1911: 20). Det ble fra middelalderen av forutsatt at latinskoleguttene – eller «skoledegnene» – bidro til sitt eget underhold ved hjelp av tigging. Den såkalte sognegangen innebar at to og to elever en måneds tid omkring jul og om sommeren i forbindelse med hundedagene gikk tiggerstien i et tildelt sogn. Denne ordningen ble imidlertid etter hvert avskaffet; endelig sluttstrek ble satt av den norske Kirkeordinansen av 1607, som likevel ikke forbyr tigging i selve byen, tvert imot: «Wi ville oc her met formanit haffue, alle voris Prælater oc Cannicker, saa oc alle formuendis Borgere, at de giffue Skolebørn Almisse huer Uge, som de det selff for Gud ville forsuare» (Kirkeord. 1607: 73v). På Petter Dass' tid risikerte man altså ikke å støte på slike tiggere eller «posepilter» i Alstahaug. Pålegget om å gi almisser frivillig ble fra 1632 obligatorisk og regulert etter bestemte satser. Denne skatten, som kaltes degnepenger, gjorde likevel ikke slutt på tiggingen i byen. Latinskoleelevene sang ved private tilstelninger som bryllup og ved begravelser, også offentlig, bl.a. på mortensdag og til jul. Sangen fungerte som et påskudd til å be om almisser. Tiggingen foregikk dessuten med kongelig privilegium: Var det noen som gikk dem i næringen, hadde skoledegnene full rett til å jule dem opp. Sannsynligheten taler for at den unge Petter Dass selv gikk rundt med posen i Bergen først på 1660-tallet (jf. Erichsen 1906: 28–30 og 93–98; Erichsen 1911: 20–25 og 96–101; Troels-Lund 1939–41: 1.549 og 4.569–72).

k212. nyner] nynner; kurant stavemåte

k213. forlenes] gis, skjenkes; fra ty. vorlehnen, eg. «gi noe som len»

k214. formenes] nektes

k215. Faaret hos den fattig Mand] Historien er en lignelse som fortelles kong David av profeten Natan i 2 Sam 12.1–4: «OG HERren sendte Nathan til David, der hand kom til hannem: Der vare To Mænd i En Stad, den Eene Rig, den anden Fattig. Den Rige hafde saare mange Faar og Øxen; Men den Fattige hafde intet uden alleeniste et lidet Faar, som hand hafde kiøbt og fødde det op, at det blef stort, hos hannem og hans Børn tillige: Det aad af hans stycke Brød, og drack af hans Begere, og sof i hans Skiød, og han holdt det som en Daatter. Men den Tid der kom en Giest til den Rige Mand, da sparede hand at tage af sine Faar og Øxen, at rede noget til Giesten, som kom til hannem: Og hand tog den Fattige Mands Faar, og ridde til den Mand, som var kommen til hannem.» Nathan forteller historien på følgende bakgrunn: David har forbrutt seg mot hetitten Uria: satt ham på en «uriaspost» for å sikre seg at han falt i krigen. Dermed kunne kongen få fritt spillerom med Urias hustru Batseba. Lammet er i Natans lignelse å forstå som Batseba; den rike mannen, som slakter lammet for ikke å måtte ta av sine egne, er kongen selv. Men her? Dass synes å være mest opptatt av den gunst som vises lammet ved at det fostres på den fattige mannes fang og blir som en datter for ham. At det faktisk blir slaktet, tematiseres ikke. For dikteren blir den personifiserte boken («min Daatter», v. 22) å forstå som lammet. Han våger knapt å håpe – men gjør det likevel – at den skal kunne omfattes med en lignende kjærlighet i fattigmanns stue. Både bøker og piker har man jo på fanget.

k216. Saa vel gad hand det lide] så godt likte han det; verbet gide, pret. gad, brukes her i betydningen «kunne». Verbet lide betyr i denne sammenheng altså ikke «tåle», men, sammen med vel, «synes om», «like».

k217. Jephtæ Daatter] Historien om kong Jefta og hans datter er fortalt i Dom 11.30–40. Under krigen mot amonittene lover kongen å gi Gud som offer den første som kommer ham i møte fra hans hus når han vender tilbake fra krigen, forutsatt at Gud har gitt ham seieren. Så vinner han da, men – o skrekk og gru! – det er hans eneste datter som først hilser ham velkommen. I sin sang om denne hendelsen (BV, SV 2.34–39) opponerer Dass mot kongens innfrielse av sitt løfte og antyder ved et kanskje en mindre utfordrende slutt: «Maaske hun ble taget af Dage» (13.7). Her, i «Til Bogen», lar han altså datteren mure inne i et anakronistisk kloster. Om denne bibelhistorien og Petter Dass' behandling av den skriver Per Thomas Andersen (1997); se spesielt s. 42–43, note 10.

k218. kure] krype sammen, sitte sammenkrøpet

k219. Budene utgjør den første av de fem hoveddelene av katekismen. I Bibelen er dette den eneste teksten som uttrykkelig har Gud som opphavsmann. De to lovtavlene Moses får av ham på Sinai-fjellet, har han nemlig tilvirket egenhendig: «Og Gud hafde self giordt dem, og self grafvet Skriften i dem» (2 Mos 32.16). Teksten er bevart i to temmelig like versjoner: 2 Mos 20.1–17 og 5 Mos 5.6–21. I Bergprekenen sammenfatter Jesus de ti bud i to, dvs. ett for hver tavle: «Og JEsus svarede hannem [den skriftlærde]: Det ypperste Bud for alle er det: Hør Israel, HErren vor Gud er Een Gud: Og du skal elske HErren din Gud, af dit ganske Hierte, af din ganske Siæl, af dit gandske Sind, og af alle Krafter; Det er det ypperste Bud. Og det andet er ligesom dette: Du skal elske din Næste, ligesom dig self; Der er intet andet større Bud, end disse» (Mark 12.29–31).

k220. Sangen åpner med en innledning: ikke til det første bud, men til den større enheten: «De Ti Guds Bud-Ord» (1–5), der budenes antall, deres guddommelige autoritet og rettledning for praksis kort kommenteres. Selve budet gjengis først i 6. strofe. Deretter følger forklaringen, som setter den «Allerhøyeste» (8.1), eneste (8.2), evige (10.1) og sanne (26.4) Gud opp mot materielle og/eller forgjengelige avguder, alle med bibelsk opprinnelse: «Stock og Steene» (8.3), «Sool og Maane» (12), «Sølv oc Guld» (13), «U-mælend' Fæ» (19) og «et Billede» (21). Hver type avgud forklares og aktualiseres mer eller mindre utførlig: Strofe 13 innleder et lengre parti om avguden Mammon, den jordiske rikdom (13–18). Omtalen av gudebildet i strofe 21 gir støtet til et tidsmessig angrep på den katolske helgendyrkelsen (23–25). Diktet munner ut i en pedagogisk avrundende sluttstrofe (26).

k221. Dass' forklaring er rimeligvis mer praktisk rettet enn den Luther gir i sin Store katekisme (som henvender seg til prestene, ikke allmuen). Den er også mer bydende. Dikteren nøyer seg ikke med å forklare Guds bud, men formaner sin tilhører eller leser om å følge dem: «Thi skal du» (8.3), «Jeg nu forbyder dig» (11.1, 12.1, 13.1), «Da maa du» (15.4), «Du skal og ey» (16.1, 19.1), «See til du ei» (23.1), «Holdt ikke med» (23.4). Luther tar riktignok eksplisitt avstand til både Mammon og helgener, men han legger samtidig større vekt på å forklare gudsforholdet som en trossak: «[…] saaledes ad hafue een Gud, er intet andet, end af Hiertet fortro sig til noget» (1629: 5). Nærmere om den lutherske teologien på dette punkt hos Albrecht Peters (1990: 1.99–144).

k222. Loven av 1687 tillater ingen annen religion enn den lutherske for Kongens undersåtter: «Den Religion skal i Kongens Riger og Lande alleene tilstædis, som overeens kommer med den Hellige Bibelske Skrift, det Apostoliske, Nicæniske og Athanasii Symbolis, og den Uforandrede Aar et tusind fem hundrede og tredive overgiven Augsburgiske Bekiendelse, og Lutheri liden Catechismo» (2–1). Såkalt villfarne straffes påfallende hardt: «Hvem som overbevisis at have lastet Gud, eller bespottet hans hellige Navn, Ord og Sacramenter, hannem skal Tungen levendis af hans Mund udskæris, dernest hans Hoved afslais og tillige med Tungen sættis paa en Stage» (6-1-7).

k224. tit.] 2 Mos 20.2–3: «Jeg er HERren din GUD, som udførdte dig af Ægypti Land af Trældommens Huus. Du skal icke hafve andre Guder for Mig.» Luthers Lille utlegger budet slik: «Det er: Wi skulle for alle Ting frycte oc elske Gud, oc paa Gud alleene forlade oss» (Luther 1616: 63).

k225. mel.] Melodiforelegget er opprinnelig tysk, kjent fra Christliches Gesangbüchlein, Hamburg 1612, til dansk ved Hans Christensen Sthen i tillegget til En liden Vandrebog (1589). Denne boken ble trykt flere steder i løpet av 1600-tallet (se Lyster i Sthen 1994: T-42). Det samme forelegget oppgis til TB 4. Samtlige bevarte manuskripter oppgir som forelegg til denne sangen «Frisk op naar Dievelen gjør sig vræd», en verdslig vise av Anders Bording (1.1984: 280, 1986: 288; jf. Schiørring 1.252 og 1.378). Forelegget er også brukt i ES, til «Om Christi omskjærelse» og til «Om Thomae Vantroe» (SV: 3.216 og 280).

k226. O kiære Christen Lem] Apostroferingen av leseren kan tenkes inn i samtidens katekismeundervisning. I en slik situasjon er den tiltalte, dvs. hvert enkelt av barna, faktisk til stede som tilhører når far, prest eller degn synger sangen. Vi har altså her ikke med noen lyrisk apostrofe å gjøre. Dikteren henvender seg til leserne/sangerne/tilhørerne, ikke bort fra dem.

k227. kortelige] i korthet

k228. Paa dine Fingre] Regning på fingrene var på 1600-tallet den foreskrevne metoden. Autoriteten Jesper Brochmand skriver dessuten i sin Systema at katekismen skal kunnes «ad ungues» eller «på fingrene» (Brochmand 1664: 2.341a). Anders Hiørring følger opp i fortalen til sin katekisme (1643), hvor han formaner om at innholdet skal læres slik «at de smaa her udi Riget, vide saa redelig paa deris Fingre, Ord for Ord Lutheri Catechismum met sin forklaring at opregne». Ludvig Munthe takker i fortalen til sin katekisme (1644) Gud for at ungdommen i hans stift er så godt undervist «at de den gandske Lutheri Catechismum med den Forklaring, veed saa got som paa fingrene, med god forstand at opregne». Et bevart engelsk trykk fra 1560-tallet anskueliggjør fingermetoden med en illustrasjon av et par hansker påskrevet ett bud per finger og med dyder og laster opplistet i håndflatene (O'Connell 1999: 70), tilsvarende hos Christen Staphensøn Bang (1650: 1.40).

k229. allevegne] overalt; budene står å lese i såkalt fullkomne salmebøker, katekismer og annen andaktslitteratur. De kan selvsagt òg leses i 2 Mos og 5 Mos, men Bibelen var knapt folkeeie før sent på 1800-tallet (jf. Fet 1995: 151).

k230. I Mose-Bog indskreven] Budene står skrevet i 2 Mos 20.3–17 og 5 Mos 5.6–21.

k231. Mosen] Akkusativformen (gr./lat.) av Moses (Moyses, Vulg.). Den pussige tvetydigheten («mose på sten») har neppe vært like påfallende ved diktets tilblivelse. Mos (no. mose) er oftest intetkjønn på dansk: Hankjønnsformen mosen vil dermed umiddelbart oppfattes som best. form av mose, dvs. «myr», forutsatt at konteksten ikke er bibelsk.

k232. GUD selv […] Har tegnet de Bogstave] At skrifttegnene er Guds egne, stadfestes av 2 Mos 32.15–16: «Mose vendte sig, og gick ned af Bierget, og hafde to Vidnisbyrdens Tafler i sin Haand: De vare skrefne paa baade Sider. Og Gud hafde self giort dem, og self grafvet Skriften i dem.»

k233. indtil Marv og Been] Uttykket marg og ben forekommer flere ganger i Bibelen. Hebr 4.12, «Thi Guds Ord er lefvende og kraftigt, og skarpere, end noget tveegget Sverd; Og det trænger igiennem, indtil Det adskil Siælen, og Aanden, og Marfven, og Beenene: Og Hand er en Dommere ofver Hiertets Tancker, og Sind.» Dette verset kopler, som Dass, hjerte med marg og ben, begge deler konvensjonelle bilder på menneskets «aller innerste».

k234. i dit Hierte grave] Luther (1629: 7) forklarer i sin Store katekisme: «[…] men dette kaldis ad fatte hannem, naar hiertet griber hannem oc henger ved hannem.» Graveringsmetaforen er brukt i Jer 17.1: «Juda Synd er skrefven med Jern-Stiil, og med skarpe Demanter, og udgrafven paa deris Hjertis tavle, og paa deris Alteris Horn.» Nærmere om denne uttrykksmåten i Innl. 6.1; jf. Nielsen 2009: 143–46.

k235. Hvad siger da det første Bud] Spørsmålet innebærer en form for retorisk subjectio, det både stilles og besvares av taleren. Likevel er det slik at de to første versene av str. 6 må forstås som et mulig spørsmål i en fingert dialog med katekismeelevene. Fra begynnelsen av diktet er disse apostrofert enkeltvis, i 2. pers. ent. Her, i 6.2, fremstår de i 1. pers. flt. («Fortæll os»).

k236. hvor] hvordan

k237. For den sande Gud/ Hav ikke fremmed Guder] 2 Mos 20.2–3: «Jeg er HERren din GUD, som udførdte dig af Ægypti Land af Trældommens Huus. Du skal icke hafve andre Guder for Mig.» Resens katekisme bruker den konkurrerende formuleringen: «Du skalt icke haffue fremmede Guder (for mig)» (Luther 1616: 63).

k238. Det siger] Med dette gjentas formuleringen fra 6.3: Første gang introduseres budet, annen gang forklaringen, i analogi med Luthers faste innledningsformular «Det er».

k239. dend Allerhøyeste] Med denne superlativen omtales majesteter generelt. I Bibelen omtales Gud hyppig som den høyeste, den forsterkede formen brukes i Mark 5.7: «O! Jesu, du Allerhøyeste Guds Søn».

k240. hand er GUD alleene] Luther innleder forklaringen i sin Store katekisme slik (1629: 5): «Det er, du skalt holde mig aleene for din Gud.»

k241. Thi] derfor

k242. bøye Knæe] Kneling signaliserer underkastelse; se f. eks. Sal 22.30: «Alle Fede paa Jorden skulle æde, og tilbede; og alle de som ligge i Støfven, skulle bøye Knæ for Hannem, og de som armelige lefve. «

k243. Stock og Steene] Dvs. falske guder eller gudebilder, fremstilt i tre og stein. Fortsettelsen av budet i 2 Mos (20.4–6) er slik: «Du skal intet Billede giøre dig, eller nogen Lignelse efter det, som er i Himmelen; eller neder paa Jorden; eller efter det, som er i Vandet under Jorden. Du skal icke bede til dem, og icke tienne dem, thi Jeg, som er HERren din GUD, er en nidkier Gud, som hiemsøger Fædrenis Misgierninger paa Børnene indtil tredie og fierde Leed paa dem som hade Mig: Og Jeg giør Miskundhed med mange tusinde, som mig elske og holde mine Bud.» Avguder i form av «Stock og Steene» finnes omtalt i 5 Mos 4.28; 28.36; 28.54; 29.17; Esek 20.32. Petter Dass' lærer fra Bergen, Edvard Edvardsen, uttrykker seg slik i en av sine sanger: «Affguder fordum haffde nock, / Hedningerne de blinde, / Aff Guld, aff Sølf, aff Steen oc Stock, / Huer som hand fick i Sinde, / Oc ære de dem / Baad' ud' oc hiem, / Som Guder de dem hulde, / Paa Knæ for dem nedfulde» (Edvardsen 1668: 118).

k244. blegne] Rimet forutsetter kurant dansk uttale; jf. Syv (1915: 196), som insisterer på at rim skal være lydlige, ikke grafiske.

k245. bliver] Her i betydningen «forbli», «ikke opphøre å være», i motsetning til «forgaar». Den samme motsetningen finnes uttrykt i 1 Joh 2.18: «Og Verden forgaar med hendis Lyst: Men hvosom giør Guds Villie, hand blifver i Evighed.»

k246. Huud] Her brukes ordet om kroppen eller personen i sin helhet; jf. Job 2.4: «Men Satan svarede HERren, og sagde: Huud for Huud», dvs. mann for mann. ODS setter betydningsutviklingen i mulig forbindelse med kakstrykning (pisking) som avstrafningsmetode.

k247. alt] alltid, bestandig

k248. Hvorfor] av denne grunn

k249. Jeg nu forbyder dig, Ey anden GUD at tage] Dobbel nektelse er kurant som forsterkelse, tilsvarende i 12.1 ndf.

k250. ey har nogen mage] Jf. Sal 86.8: «HERRE, der er ingen dig lig iblant Guderne […].»

k251. Jeg Dig forbyder at du ey Tilbeder] Dobbel nektelse er kurant som forsterkelse, tilsvarende i 11.1 ovf.

k252. Tilbeder Sool og Maane] 5 Mos 17.3: «Og gaar hen og tienner fremmede GUder, og tilbeder dem, være sig Soel eller Maane, eller noget af den Himmelske Hær, som Jeg icke hafver budet.» Tilsvarende i 5 Mos 4.19; 2 Kong 23.5 og Jer 8.2.

k253. Hvi] hvorfor

k254. Sølv oc Guld] 2 Mos 20.23: «Thi skulle i ingen Sølf-Guder eller Guld-Guder giøre eder for Mig.» Tilsvarende i 5 Mos 29.17, Jes 2.20, Visd 13.10 og Jerbr 1.3.

k255. Til din tillid at sætte] Ulogisk ordstilling, rimeligvis som følge av verstvang. Man skulle ha ventet den omvendte: «Jeg forbyder dig at sætte din Tillid til Sølv oc Guld.» Luther (1629: 5–6) understreker tillitsforholdet til Gud – troen – som det avgjørende: «Huor paa du nu (siger jeg) henger dit hierte, oc forlader dig, det er egentlig din Gud.»

k256. dend røde Muld] Dvs. gull. Metonymien (muld for gull) fremhever gullets forgjengelighet. I sine ordboksopptegnelser (ca 1700) anfører Matthias Moth ordspråket «i dag guld, i morgen muld» (ODS).

k257. det som klinger] Dvs. penger, gull- og sølvmynter

k258. At hand hos Gud skal agtis best] Jf. Luther 1629: 6–7: «Der er mangen en, som meener, ad hand hafuer Gud oc alt nock, naar hand hafuer Penninge oc Gods, forlader sig oc lider der paa saa stiift oc sicker, ad hand acter om ingen. See, denne hand hafuer oc en Gud, dend heder Mammon, det er, Penninge oc Gods, til huilcket hand sætter alt sit Hierte, huilcken oc er dend alleraldmindeligste Afgud, som er paa Jorden.»

k259. gelinger] Fra ty. gelingen, «få et heldig utfall el. forløp; lykkes».

k260. Gud og Mammon] Mammon er arameisk for «penger, rikdom, jordisk gods», i NT omtalt som avgud: Matt 6.24 (tilsv. Luk 16.13): «Ingen kand tiene to Herrer: thi hand skal enten hade den Eene, og elske den anden: Eller hand skal holde sig til den Eene, og foragte den Anden: I kunde icke tiene GUD og Mammon.»

k261. Tilsammen begge stemme] Uttrykket er ulogisk, men ikke uhørt: Samstemmigheten eller harmonien fordrer at de to oppfattes resiprokt, hver for seg i forhold til den annen, og ikke begge sammen.

k262. Dig hælde til] Verbet (hælde sig) her brukt i den overførte betydning «støtte sig på».

k263. Patroner] Flt. av patron, av lat. patronus: «(rik og mektig) beskytter, velynder».

k264. brudne Rør] Dvs. knekte siv (el. takrør); «Rør» her brukt om «vankelmodige, svake, skrøpelige personer», jf. Jes 42.3: «Hand skal icke sønderbryde det knusede Rør, og icke udslycke den rygendis Hør; Hand skal holde Rætten med Sandhed.»

k265. som Røg og Damp forgaa] Dvs. forsvinne sporløst; jf. Jak 4.14: «I som icke vide hvad i Morgen skee skal; thi hvad er eders Lefnet? Det er en Damp, som varer en liden Tiid; men derefter forsvinder det.»

k266. Kiød] Dvs. dødelige mennesker, mots. sjel el. ånd.

k267. sætte til sin Arm] ta til hjelp; «Arm» i bet. «hjelp» el. «hjelper». Jf. Jes 33.2: «HERRE, vær os naadig, thi vi bie efter Dig; vær aarle deris Arm, dertil vor Salighed i vor Drøfvelsis tid.»

k268. Karm] store vogn

k269. Henge-Dyndet] hengemyra, gjørma

k270. U-mælend' Fæ tilbede] Visd 13.10: «Men de ere usalige, og deris Haab maa vel regnis iblant de Døde, som kalde Menniskens Gierning Gud, som er, Guld og Sølf, som er konstelig tilberedt; og Dyrs Billeder, eller unyttelige Steene, som ere giorde i fordum Tiid.»

k271. heldst] enn

k272. Vee dig] stakkars deg

k273. giører] Hyppig forekommende form istf. vanl. giør; jf. Sktr 2.56 og 2.199.

k274. Steen og Leer] Et gudebilde av leire er omtalt i Nebukadnesars drøm hos profeten Daniel: Dan 2.31 ff.

k275. til Afguder seer] holder seg til avguder

k276. Papist] Av ty. papist el fr. papiste, dannet til lat. papa, «pave»; brukt nedsettende om katolikker. Dikterens advarsel mot papisme kan begrunnes også i lovgivningen. Katolikker (inklusive munker og jesuitter) var utestengt fra kongeriket (C.5. no. lov 6-1-1-3). Alle helgenbilder var etter reformasjonen blitt fjernet fra kirkene (Næss 1982: 57–58).

k277. Paa døde Helgen raaber] anroper en død helgen

k278. Holdt] hold (imp. ent.); utlydsherding bevart i interjeksjonen

k279. os] Dvs. «oss som lever nå»; tas opp av «vi» i 25.1.

k280. veed] kan

k281. Abraham] Patriarken Abrahams historie forelles i 1 Mos 11–25.

k282. Isach] Abrahams sønn, 2 Mos 21–27

k283. til at sige] gi beskjed

k284. Sanct Poul og Peer] Apostlene Paulus og Peter, som i den lutherske kirke selvsagt ikke hadde helgenstatus, om de enn var bibelske forfattere. Her kan man tenke seg navnene brukt nærmest som fellesnavn i betydningen Per og Pål, gud og hvermann (som i Holbergs Barselstuen I.1). En prests respektfulle omtale ville formodentlig ha fordret den fulle navneformen: Petrus (el. Peder) og Paulus (el. Paul).

k285. beleer] ler av (især på en hånlig, foraktelig el. overlegen måte), foragter

k286. Andagt] av ty. andacht; her enten om «tankenes dvelen ved Gud og det guddommelige» el. «gudstjeneste», f.eks. i form av husandakt (evt. med katekismesang).

k287. Etter det innledende proømiet (str. 1) stadfestes selve budet i dikterens poetiske formulering (str. 2). Forklaringen faller i fire hoveddeler: Den første (str. 3–9) tematiserer misbruk av Guds navn i form av eder, banning og besvergelser («du skal ikke»). Den andre (str. 10–19) formulerer er et påbud («du skal») om å bekjempe de notoriske besvergerne: signefolk, hekser og trollmenn. I den tredje (str. 20–25) tematiseres løgn som en egen type misbruk av Guds navn. Her beveger dikteren seg inn på et område som overlappes av det åttende bud: «Du skal ikke sige falsk Vidnesbyrd.» Den fjerde og siste hoveddelen av forklaringen vender budets forbud til et oppbyggelig påbud: I stedet for å misbruke Guds navn skylder vi å påkalle ham i lovsang. Her berører dikteren det samme temaet som i hans mest kjente katekismesang, «Herre Gud, dit dyre Navn og Ære» (FV 2).

k288. Luther fremhever i sin store kommentar (Luther 1629: 14v–20v) det annet bud som et forbud mot løgn og bedrag i rettspraksis, handel, og ekteskapssaker. Geistlig eller teologisk vranglære nevnes spesielt som et alvorlig tilfelle av «forfængelig» bruk av Guds navn. Hverdagslig banning og overtro («ad bande, suære, trolde»), derimot, nevner han bare i forbigående. I Luthers fremstilling blir brudd på det annet bud å betrakte som særlig alvorlige overtredelser av det åttende: «Thi ad liuge oc bedrage, er i sig self en suar synd, men blifuer meget suarere, naar mand det endnu vil rætferdige, oc, det ad stadfæste, fræmdrager Guds nafn, oc giørr det til et Skand-deckel eller Skamskiul: saaledes ad af eenfoldig løgn blifuer dobbeld, ja mangedubbeld.» Den positive vendingen av budet, at Herrens navn skal påkalles i lovsang, belegger Luther med en henvisning til Sal 50.15: «Og kald paa Mig i din Nød, saa vil Jeg frelse dig, saa skal du prise Mig.» Albrecht Peters redegjør utførlig for Luthers formulering og teologiske resonnement i sin kommentar (1990: 2.145–61).

k289. Dansk og norsk straffelov var på 1600-tallet tuftet direkte på Moseloven, for eksempel hva angår misbruk av Guds navn: «Hvo som letfærdeligen svær og bander, og saaledis misbruger Guds Navn, skal agtis som den, der ikke far med Sandhed, og som ikke staar til troendis uden Sværen» (C.5. no. lov 6-2-1). Som et vitnesbyrd på samtidens særlige interesse for emnet viser Jostein Fet til en utbredt bok forfattet av den tyske biskopen Georgius Albrecht: Fluch A.B.C., skrevet under Tredveårskrigen og i 1705 utgitt på dansk: Laas for Munden og Tømme for Tungen (Fet 1995: 171–73).

k290. Ivar Roger Hansen (2007: 20 f) påpeker Dass' dobbeltrolle som prest og embetsmann med spesiell henvisning til denne sangen. Jørn Øyrehagen Sunde (2008: 55–79) diskuterer det annet buds plass i folkeskikk og rettspraksis i det tidligmoderne norske samfunnet med utgangspunkt i et materiale fra Nordhordland, men uten referanse til Dass.

k291. tit.] 2 Mos 20.7: «Du skal icke tage Herrens din din Guds Nafn forfængelig, thi HERren vil icke lade hannem være ustraffet, som misbruger hans Nafn.» «Det er: Wi skulle frycte oc elske Gud, ingen bande ved hans hellige Nafn, icke suerge, icke giøre Troldom, icke liuge, icke skuffe, Men vdi all vor modgang paakalde Guds Naffn, bede, loffue, tacke» (Luther 1616: 64).

k292. mel.] Sangen er kjent som melodiforelegg for to viser ca 1600 og finnes i Daniel Paullis salmebog Den siungende Guds Fryct (1680). Den brukes av Dass også i evangeliesangen til 2. påskedag (SV 3.272). Men opphavsmannen er ukjent. Denne sangen er «åndelig», men melodien later til å følge en verdslig vise med samme førstelinje; se Schiørring 1.72, 165, 251, 258 og 378.

k293. med Siæle-Gavn] til nytte for sjelen (og frelsen); uttrykket brukes av Kingo (KSS: 4.217)

k294. efter leve] Jf. 3 Mos 25.18: «Derfor giører efter min Skick, og holder min Ræt, at I giøre der efter, at i maa boe tryggelige i Landet.»

k295. slet ingenlund] ikke under noen omstendighet

k296. forfængelig] uten nytte el. virkning, til vanhelligelse. Ordet er her og i overskriften brukt som adverb.

k297. svær] sverger; pres. av svære (eldre form av sværge), dvs. bruke eder på en unødvendig, tankeløs el. lettferdig måte; banne.

k298. bander ved din Gud] Dagligspråkets eder og banneord er som man kan vente dårlig belagt i 1600-tallets litteratur. Peder Palladius skriver så tidlig som i 1557, i sitt skrift Om den store Guds Bespaattelse, met Suæren oc Banden, bl.a. følgende: «Disligiste met Suæren, er det icke en ønckelig ting, at mand finder dem, som haffue saa lenge sorit, om Gudz død (Gud beskerme oss) at de gide icke nu lenger giort dem saa stor wmag, at neffne det saa bart her vd, der faar drage de det sammen i it ord, och Suære alligeuel ved huert ord de tale, oc sige, Stø, gack tremmen i vaald, Stø ieg troer icke det, Stø du skalt faa tusinde etc. Andre de ville forfeyre deris Suæren met skemt Eeder, Guds klunden, Guds Sacrament, Men det hielper dem inted som Jesus Syrach siger 23 Cap» (1919: 4.233; jf. Sktr 2.205–06). Banning var altså forbudt ved lov (se komm. til sangens tittel) og kunne straffes med bøter. I 1629 ble det i byene reist gapestokker beregnet på dem som bannet og svor (Næss 1982: 59).

k299. høyen] Denne kasusformen av høj (eg. akk. hankj. ent.) finnes i bl.a. folkeviser og må betraktes som en poetisk arkaisme i Dass' språk; jf. Sktr 1.271 og Sktr 2.363.

k300. Spilfægte] Fra ty. spiegelfechten, eg. «øve seg i fekting foran et speil», her «anvende på bedragersk el. lettsindig måte; misbruke».

k301. Dend dig ey troer] den som ikke tror deg

k302. Sin Lyst Hand giøre maa] får gjøre som han vil

k303. Gak du din Kaas] No. «dra sin kos»; kaas, av eng. course (lat. cursus), forekommer flere steder hos f.eks. Arrebo og Kingo.

k304. og ey] heller ikke

k305. ved JEsu Død Stadfæste nogen Eed] forsikre om noe ved hjelp av en ed med utgangspunkt i Jesu død, som jøsse kors eller død og pine.

k306. Leed] måtte finne seg i, tåle. Jesu sår eller vunder som følge av korsfestelsen kan telles til fem: de fire naglemerkene i hendene og føttene som omtales etter oppstandelsen (Luk 24.39), og spydsåret i siden (Joh 19.34 og 20.27). Noen signeformularer opererer også med syv eller 15 sår; jf. Bang 1901–02: 521, 528 og 538. I løpet av middelalderen hadde det utviklet seg en veritabel kult av Jesu sår. Rester av denne er bevart også i dansk salmediktning; jf. Sthens Vandrebog (1994: 31) og flere Kingo-dikt: KSS: 3.70, 189, 355.

k307. under aaben Sky] under åpen himmel; sky her brukt i betydningen «luften, himmelhvelvingen, himlen»; jf. uttrykket i vilden sky.

k308. Saalt] solgt; uttrykket give nogen i ens vold er her variert med verbet sælge. Det alluderes rimeligvis til Judas' «salg» av Jesus (Matt 26.14–15)

k309. Morders] Teksten forutsetter at den som banner (død og pine!) er en morder som gjentar henrettelsen av Jesus med sin språkhandling.

k310. Pidske] pine, plage (som med piskeslag)

k311. strakt] Perf. part. av strække, sc. «på korset»; også brukt i forbindelse med andre typer av torturredskap.

k312. Guds Lam] Døperen Johannes' betegnelse på Jesus (Joh 1.29): «Den anden Dag seer Johannes JEsum komme til sig, og siger: See! Det er GUDS Lam, som bær Verdens Synder.» Betegnelsen er mye brukt i salmer, jf. f.eks. Bording 1984: 1.323 og KSS 4.304, 469, 501.

k313. Blodig Sveed] svette oppblandet med blod; jf. uttrykket svede en blodig sved: «anstrenge seg hardt»; jf. Kingo, KSS 3.90, 194 og 377, 4.212, 283 og 451.

k314. Sin] hans

k315. Udrydde] fjerne (neppe i betydningen «tilintetgjøre»)

k316. Ald […] Aand] I disse to versene oppregnes de tre hovedkategoriene av syndere som skal bekjempes: signere, slike som har inngått pakt med djevelen, og spåmenn eller -koner. Nærmere om hver enkelt kategori nedenfor. Det skal ikke ha foregått hekseforfølgelse eller heksebrenning på Helgeland etter 1641 (Hagen 2003: 193).

k317. Signe-Folk] En signemand eller signekone er i utgangspunktet en som gjør korsets tegn (lat. signum crucis) over en (syk) person, for slik å nedkalle Vårherres nåde eller velsignelse. Som regel var det snakk om kvinner, såkalt kloke koner. Til forskjell fra hekser og trollmenn var signekoner på de gode kreftenes side, men de kunne også lett mistenkes for at deres virksomhet omfattet mer enn det. Loven foreskrev landsforvisning for signing (6-1-12). I norske trolldomsprosesser på 1600-tallet er signing ikke hovedsaken, men svært ofte del av anklagen. Signing ga skjellig grunn til mistanke om at utøveren også bedrev trolldom eller svart magi (såkalt maleficium); jf. Næss 1982: 122–39.

k318. Satans Træl] Satans treller, flt.; træl er belagt i intetkjønn¸ jf. KSS 3.57 og 341. Uttrykket betegner personer som har inngått en pakt med djevelen (såkalt diabolisme) i den hensikt å kunne utøve maleficium eller svartekunster (i motsetning til signernes helbredelseskunster). Dass skriver om Satan og svart magi også i Nordlands Trompet (avsnittet «Om Lapperne og Findene»). Rune Blix Hagen redegjør for det ortodokse grunnlaget for Dass' syn på saken, med referanse til TB 2 spesielt (Hagen 1997: 167–69; 2003: 189–214). Om Dass' og Luthers «humoristiske» syn på Satan: Se Berggrav 1947: 415.

k319. Spaadoms Aand] Jf. 1 Sam 28.8 (om trollkvinnen i Endor): «Saa omskifte Saul sine Klæder, og tog andre paa, og gick hen, og To andre med hannem, og kom om Natten til Qvinden, og sagde: Kiere, spaa mig ved Spaadommens Aand, og fly mig den hid op, som jeg siger dig.»

k320. vall] mannefall; spes. de krigere som (iflg. valkyrjenes bestemmelse) skal falle i slag; her er det med andre ord snakk om enda en variant av spåmenn, slike som er i stand til å forutse hvem det er hvis dager er talte.

k321. dem der Fugle-Skriig […] forstaar] spåmenn eller varseltydere; jf. 5 Mos 18.10–11: «At der skal icke findis hos dig Den, som lader sin Søn eller Daatter gaa igiennem Ilden; eller en Spaamand; eller en Dag-Vælgere; Nogen, som acter paa Fugle-Skrig; eller Trold-Karl; eller Manere; eller nogen Sandsigere; eller Tegens Udleggere; eller nogen, som giør Spørsmaal til de Døde.»

k322. omgaar] I moderne språkbruk brukes passiv, omgås; aktiv av dette (deponente) verbet forekommer på 1600-tallet der vi i dag ville ha brukt passiv.

k323. en misbehag] Hankjønn av behag er kurant i eldre språk.

k324. Hvi […] kiæk] Jesus fremstiller seg selv som lege i Luk 5.31–32 (jf. Mark 2.17 og Matt 9.12–13): «Og JEsus svarede, og sagde til dem: De Karske hafve Lægen icke behov, men de Syge. Jeg er kommen at kalde Syndere til Bædring, og icke de Retfærdige.» I sangen er «Gud» dermed å forstå som «Jesus», en ikke uvanlig ordbruk på Dass' tid; jf. Fet 1995: 173.

k325. Bræk] ufullkommenhet

k326. Cuur] kur (lat. cura); her om trylleformularer og behandlingsoppskrifter som fantes nedskrevet i svartebøkene. Når det i 1715-utgaven står «Luur», betyr ikke det nødvendigvis at vi har med en trykkfeil å gjøre. Det kan òg betyd at settekassa var tom for C-er. I slike tilfelle brukte man ofte en L i stedet.

k327. dend sorte Bog] Under betegnelsen svartebok eller Cyprianus (etter kirkefaren ved samme navn, d. 285) går flere forskjellige håndskrevne lege- og trolldomsbøker, hovedsaklig inneholdende korstegn, besvergelser og medisinske råd. Anton Chr. Bang gir i forordet til Norske Hexeformularer og Magiske Opskrifter (1901–1902) en oversikt over bevarte eksemplarer. Ett av dem, den såkalte Vinjeboka, skrevet på slutten av 1400-tallet og gjemt i stavkirken i Vinje i Telemark en gang på 1700-tallet, foreligger utgitt av Oskar Garstein (1993). Å eie eller bruke en svartebok var i Dass' samtid forbundet med streng straff. Interessant nok ble Dass selv i folketroen til dels oppfattet som en svartebokkyndig trollmann; jf. SS 1.XXXIV–XLIV, Apenes 1978: 237, 243, 250 og 252; Hauan 1997: 57.

k328. Creatuur] skapning, av lat. creatura; i religiøst språk ofte brukt om mennesket som Guds skapning, men her muligens også med konnotasjoner til «dyr», «beist» (jf. no. krøtter). Tilsv. bruk i TBB (SV 3.71).

k329. snoe] Det vanlige uttrykket er dreje el. vende, bære, hænge kappen efter vinden (vejret), dvs. å følge minste motstands vei, handle opportunistisk; snoe har jeg i denne sammenheng ikke funnet belagt på dansk. På norsk brukes fortsatt dette verbet i uttrykket snu kappen etter vinden.

k330. Veyret] vinden

k331. Føye] gi bør, blåse

k332. Jeg negter ey] Dikteren innrømmer at svartebøkenes legeråd faktisk kan virke. Så lar det seg da heller ikke gjøre å skille tradisjonell skolemedisin og trolldomsmedisin på 1600-tallet; jf. Reichborn-Kjennerud 1928–1947. Hans Eyvind Næss (1982: 123) skriver at de signere som ble anklaget (på 1600-tallet i særdeleshet), «anså seg verken som syndere eller forbrytere. I prosess etter prosess stod de frem og vitnet med frimodighet om sin virksomhet.»

k333. Tung] smertefull, knugende

k334. Svar] byrdefull, vanskelig; jf. sv. svår.

k335. Naturen haver meget Skiult] Demonologien forutsetter at Satan har full innsikt i naturen og vet hvordan den kan brukes (jf. Hagen 2003: 199). Et grunnleggende prinsipp i folkemedisinen går ut på at det i naturen finnes kur for enhver lidelse. Herav den såkalte signaturlæren (signatura in rebus), som ofte forbindes med Faust-skikkelsen Paracelsus; jf. Reichborn-Kjennerud 1928: 1.121.

k336. gedult] skjult; perf. part. av dølge i analogi med tysk partisippdannelse.

k337. Skalcke-Sneed] skurkestrek; sammensatt av skalk, «skurk, slyngel» og sned, «list, knep»

k338. Hexers Konst] se komm til 10.3 og 14.3 ovf.

k339. At] slik at

k340. omsonst] gratis, uten vederlag

k341. der over] av den grunn

k342. qvit] Uttrykket er ikke nødvendigvis å oppfatte som ironisk. Å bli kvitt noe brukes vanligvis i betydningen «å bli av med noe ubehagelig el. besværlig», men tidligere ble det også brukt om «å gå glipp av noe attråverdig».

k343. forgemeen] alminnelig utbredt, hyppig forekommende

k344. slegter] slekter på

k345. rett] fullt ut, i høy grad; sannelig, virkelig

k346. Løgn i Paradiis] 1 Mos 3.4–5: «Da sagde Hug-Ormen til Qvinden: I skulle ingenlunde døe; men GUd veed, at hvilcken Dag I æde deraf, da skulle eders Øyen oplades, og I skulle blifve ligesom GUd, og vide, hvad Got og Ont er.» Ifølge ES (SV 3.301) er Satan å betrakte som «Den løgner største».

k347. viis] skikk, handlemåte

k348. lige god med] like god som, ikke noe bedre enn

k349. Dig ey bevises paa] du ikke knipes i

k350. Du kanst […] skade] Ordspråk: «Man kan brænde sig paa den Gnist, som man ikke kan varme sig ved, ɔ: den eller det som ikke kan gavne, kan dog ofte gøre stor skade» (ODS); mao: Hvis du tror løgnen skal hjelpe deg til et bedre liv, tar du feil; den kan tvert imot bare skade.

k351. Et Ord et Ord, en Mand en Mand] Fyndord, muligens av orientalsk opprinnelse; jf. Christopher Marlowes Jew of Malta 4.4 (ca 1589) og Heinrich Müllers Spare-Timer (1667: 254). Dass bruker samme ordtak i «Ruts bok», SV 3.43.

k352. Dit Ja skal blive Ja] Matt 5.37: «Eders Tale skal være: Ja, ja; Ney, Ney; hvad der er ofver, det er af Ont.»

k353. blomstres] blomstre; refleksiv form, ikke passiv

k354. gak ey der ifra] dvs. fra sandheten; gak er imp. ent. av gange.

k355. forlyster] fryder

k356. Din Skyldighed og Pligt] Dvs. til å prise Herren; jf. FV 2.2.2, «Læbers Pligt».

k357. Sions Gud] Sion er i GT fra først av Guds hellige fjell i Jerusalem, senere tempelet. Navnet brukes metonymisk om hele byen. I NT blir Sion utlagt allegorisk, som den hinsidige salighet, «den lefvende Guds Stad, det Himmelske Jerusalem» (Hebr 12.22). Sal 102 uttrykker den lidendes fortrøstning til den trofaste Gud om at han vil gjenoppbygge Sion og frelse sitt plagede folk. I overført betydning brukes Zion om «troen» og/eller «kirken». I sitt æresdikt til faren skriver for eksempel Anders Dass om hvordan han synger «Zions Sange» (AD 30). Se også Ded.fam. 150.

k358. Christen Land] Vi hadde ventet bindestrek ordene imellom, jf. kristen-hus, kristen-blod o.fl. Boktrykkernes bruk av bindestrek i slike tilfelle på tidlig 1700-tall er temmelig vilkårlig.

k359. runden om] rundt omkring, overalt

k360. Lov] lovsang

k361. forskyldt] fortjent

k362. Siæl] menneske; jf. FV 2.1.3; jf. Sal 42.3 og 63.2: «min Siæl tørster efter dig [Gud]». Hunkjønnsformen av pronomenet brukes i personifikasjoner av abstrakter.

k363. miste] gå glipp av

k364. alt sit givne Gods] det daglige brød el. den materielle verden, gitt av Gud til menneskene

k365. Skarens Pak] kristenhetens utskudd; den jordiske skare kan oppfattes som et motstykke til «en himmelsk Hærskare» (Luk 2.13).

k366. Benægter] nekter

k367. sin Roos] hans lovprisning; jf. Sal 71.6: «Min Roes er altid om Dig [Gud].»

k368. sidste Slutning] avslutning

k369. almindelig] blant alle, alle vegne

k370. Den sanglige leksjonen i «Det Tredie Bud» utspiller seg i løpet av en søndag. I den første strofen vil «vi» skynde oss til kirke; i den siste kommer kvelden: Hviledagen er til ende. Selve leksjonen er delt i fire: Første del (str. 2–5) apostroferer Gud, som takkes og prises for sitt ord, det som gis de kristne i kirken på hviledagen. Annen del (str. 6–14) apostroferer synderen som ikke følger Guds tredje bud: den late eller lettferdige som ligger og drar seg til langt på dag, drikker eller spiller (str. 6–9), den arbeidssomme som ikke lar sine husdyr få hvile (str. 10–12), og slavedriveren som fratar sine tjenestefolk anledning til å gå i kirken (str. 13–14). Tredje del (str. 15–24) apostroferer kateketens «Broder», dvs. enhver familiefar med ansvar for sine undersåtters åndelige oppdragelse, og oppfordrer ham til ikke å sluntre unna med kirkegangen, det være seg på grunn av avstand eller grov sjø (str. 15–19), glemsel (str. 20–21) eller uforståelige prester (str. 22–24). Fjerde del vender tilbake til utgangspunktet og apostroferer Gud med takk for hvile og åndelig føde (str. 25).

k371. Luther betoner i sin Store katekisme forbindelsen mellom hviledagen og Guds ord til menneskene (Luther 1629: 20v–25v). Jødene har sin sabbat, som betyr «hvile», og som forutsetter at «ingen udvortis gierning» blir gjort på denne dagen. Men for den kristne reformatoren spiller fariseiske imperativer ingen rolle. Hviledagen er for det første begrunnet i et naturlig behov for hvile («for Legemlig aarsagis oc nødtørftigheds skyld»), for det annet praktisk, i og med muligheten til å få del i Guds ord gjennom kirkegang og katekismelesning: «ad mand paa saadan en Huiledag (efterdi mand andre tiider ellers ikke kand komme til) tager sig rum oc tiid ad vare paa Gudstieniste, saaledes, ad mand kommer til sammen, Guds Ord ad høre oc forhandle, Gud ad lofue, siunge oc bede.» Dagen «helliges» av Guds ord og den religiøse praksis (jf. Peters 1990: 1.162–79).

k372. Søndagens kirkegang påbys i Christian Vs norske lov av 1687: «Hvo som ikke holder Søndage og andre paabudne Hellig- og Bede-Dage hellige, og ikke findis i Kirken, naar Guds Tieniste samme Tider forrettis, skal bøde hver Gang for Helligbrøde tre Lod Sølv» (6-3-1). Loven påpeker husbondens plikt til å sørge for at også hans tjenestefolk går til kirke, og at arbeid under gudtjenesten ikke må forekomme. «Børn og unge Folk» skal ikke bare overvære «Prædiken», men være igjen for å «høre og lære deris Børnelærdoms Forklaring, og anden gudelig Lærdom og Sang at øve» (6-3-6). Dass' katekismesanger kan dermed oppfattes som en direkte følge av denne paragrafen. Loven forbyr dessuten servering og salg av alkohol «før end Aftensang er endt». «Iligemaade straffis de, som med Fylderi sig paa samme Dag lade sig finde» (6-3-9). Øvrige momenter i loven nevnes ikke i Dass' sang: at kjøpstedenes porter skal holdes stengt (6-3-5), og at ungdommen ikke må leke på kirkegården så lenge høymessen pågår (6-3-10). En forordning datert 22. oktober 1701 innskjerper politimestrenes plikt til å håndheve helligdagsfreden: at gudstjenesten holdes uten «Modvillighed, Tumult, Qvækerie eller anden Uskikkelighed», at kneiper og vertshus ikke bidrar til fyllerier, og at folk lar arbeidet ligge.

k373. Åtte år før loven, i en forordning «Om Sabbatens Helligholdelse» utstedt 9. sept. 1679, hadde Kongen innskjerpet alle undersåtters plikt til å slutte opp om søndagens gudstjeneste og andakt i kirken «saavelsom i enhvers egne Huse». Gjestebud og «store Samqvemme» må ikke forekomme. Kramboder, slakterboder og kroer skal holde stengt, torghandelen innstilles, og byene skal holde portene lukket til etter aftensang. Straffen for ulydighet i denne sammenheng spesifiseres ikke. Gevinsten i å etterleve budet ligger i at «Lande og Riger» på denne måten angivelig vil unngå å bli rammet av Guds vrede.

k374. I sin kommentar til diktet viser Jostein Fet (1995: 173–75) til den såkalte sabbatsforordningen av 1735, som innskjerper praktiseringen av helligdagsfreden, men som av åpenbare grunner ikke kan ha hatt noen betydning for sangens tilblivelse. Se også Skjelbred 1983: 22 ff.

k375. tit.] 2 Mos 20.8–11: «Kom Sabbaths Dagen ihu, at du helliggiør hannem. Sex Dage skal du arbeyde, og beskicke all din Ting: Men den sivende Dag er HErrens din Guds Sabbath: Da skal du ingen Gierning giøre, eyheller din Søn; eyheller din Daatter; og eyheller din Svend; eyheller din Pige; eyheller dit Qveg; og eyheller nogen fremmed, som er inden dine Porte. Thi udi sex Dage giorde HERren Himmelen; og Jorden; Hafvet, og alt det som er i dem, og han hvilede den sivende Dag: Derfor velsignede HERren Sabbaths Dagen, og giorde hannem Hellig.» Luthers Lille (1616: 65): «Det er: Wi skulle frycte oc elske Gud, icke foracte eller forsømme hans Guddommelige Ord, Men det helder holde høyt i ære (det) gierne baade høre aff andre, oc lære andre.»

k376. mel.] Salme av ukjent opphav, antakelig skrevet omkring år 1600. Den eldste avskriften er datert 1611 (Malling 4.291). Ifølge Malling ble den opptatt i Chor og Kirkebog for Christiania på midten av 1600-tallet. I Kingos kirkesalmebok (1699) står den «Til Beslutning» på sjette søndag etter helligtrekongersdag. Som melodihenvisning brukes den allerede hos Arrebo, til Psalme 91 (1623). Malling siterer Skaar (1879), som opplyser at salmen i Norge særlig har vært brukt ved brudevielse og såkalt «Heimkoma» (Malling 4.294).

k377. trede] tredje; formen er kurant.

k378. skynde] skynde oss

k379. Sabbath] I GT brukes «sabbat» om ukens syvende og siste dag, som helligholdes som en bekreftelse på Guds pakt med sitt folk. Sabbaten begrunnes med at Gud brukte dagen til hvile da han hadde skapt verden, og den forordnes til arbeidsfri og gudstjeneste (2 Mos 31.13–17). Ukens syvende dag er lørdag, men de kristne flyttet hviledagen til søndag, med den begrunnelse at Jesus stod opp fra de døde på en søndag, og fordi Den hellige ånd ble sendt menneskene på en søndag.

k380. Velbehag] vilje

k381. En Himmel-God forsmag] en forsmak på saligheten i himmelen

k382. Naades Bord] nattverden

k383. spise] bespise

k384. dit Guddoms Ord] Jesus (Guds ord), som de troende inntar gjennom nattverden; jf. Matt 4.4: «Hand svarede, og sagde: Der staar skrefvet: Mennisket lefver icke alleniste af Brød; men af hvert Ord, som gaar igiennem Guds Mund.»

k385. Af JESU Mund udflød] Forestillingen om Jesu ord som flytende føde aktiverer også barnelærdommens melkemetaforikk; jf. biskop Krogs «Censura» i innledningen. Der, som her, refereres det også til honning.

k386. til prikke] i fullt mål

k387. Dend Honning, der er sød] Jf. Sal 119.103: «Dine [Guds] Ord ere sødere for min Gane end Hunning i min Mund.»

k388. kunde] kan vel (konjunktivisk preteritum); tilsvarende ville vi ha ventet skulde, ikke skulle (pres.) i 3.3 ndf.

k389. skull savne] skulle mangle

k390. Det Siælen giører glad] det som gjør sjelen glad; relativpronomenet (subjunksjonen) er underforstått.

k391. Undryk] berøv

k392. ernære] gi næring til; imperativformen på -e er kurant; jf. Sktr 2.57.

k393. Hiord] Jf Joh 10.11: «Jeg [Jesus] er en god Hyrde»; jf. Joh 21.15.

k394. At] slik at

k395. bære Dit Navn] Jf. Apg 11.26: «[…] deraf blefve Disciplene først kaldede Christne i Antiochia.»

k396. priis] ære

k397. Skuld'] Se komm. til 3.1 ovf.

k398. brøste] briste

k399. møye] besvær, motgang

k400. end som] enn

k401. Lykken driver Sit Hiul] Lykken (lat. Fortuna) må her oppfattes som en personifikasjon. Forestillingen om Lykken som snurrer menneskene på et slags pariserhjul, slik at de som på ett tidspunkt troner på topp, i neste øyeblikk befinner seg på bunnen, fikk særlig utbredelse gjennom den senantikke dødscellefangen Boethius' dialog Filosofiens trøst (524 e. Kr.). Vandrebogens forfatter, Hans Christensen Sthen, skrev ut denne allminneliggjorte forestillingen på vers i 1581, illustrert ved en lang rekke historiske eksempler, og det uten å nevne Boethius: «Den ene ophøyis, den anden tryckis ned,/ Saa pleyer at vere Verdsens sed.» Jf. TA 12.8.5.

k402. alt] Brukes ikke sjelden som fyllord for rytmens skyld.

k403. At] slik at

k404. beskiæret] tilskåret, tilpasset; den svake bøyningen av verbet kan synes motivert av rimordet («æret»), men finnes også hos Arrebo og Kingo. Se f.eks. sistnevntes «Dend første Aften-sang» 2.2, KSS 3.301.

k405. Mag] hvile, ro

k406. Til HErrens Tempels Grund] til kirke

k407. Gid] Ordet er opprinnelig dannet ved en sammentrekning av gud og give.

k408. bered] besørget, forberedt

k409. At] for at

k410. Hiynder] hynder (ellers også skrevet jynder), puter

k411. ikkun] ene og alene

k412. Senge-Straa] sengeleie; jf. ligstrå.

k413. række] strekke deg ut i din fulle lengde

k414. saasom] som

k415. Giække] tomsinger (som ikke er i arbeid). Både de som ligger og drar seg, og de som sitter og sløver på torget, forsynder seg mot sin plikt til å gå i kirken. Loven (6-3-1) foreskriver bøtestraff for slik forsømmelse.

k416. tørst] tør (2. pers. ent. av turde)

k417. som en Stock] Dvs. urørlig og i full lengde (jf. 6.7 ovf.).

k418. paa Love] i fullt alvor, med velberådd hu

k419. at dricke Ruus] å drikke seg full. Alkoholservering på søndager var forbudt (C.5. no. lov 6-3-7), men lørdagsfylla var rimeligvis et større problem for kirkebesøket. Beruselse på en søndag var også straffbart (6-3-9).

k420. Skalke-Pus] skurkestrek

k421. Bretspil] Spill av denne typen var i seg selv ikke forbudt, men for presten representerte spillet en farlig konkurrent.

k422. slaa] spille

k423. Dobbel] terningspill, ofte om penger (fr. duoblet), hvor det gjelder å slå to terninger med samme antall øyne. Ble det spilt om penger, hadde skyldneren etter loven ingen plikt til å betale gjelden (C.5. no. lov 5-13-55).

k424. Kaart] kortspill

k425. I HErrens Huuses Port] Jer 7.2: «Stat i HERrens Huusis Port, og prædike dette Ord der, og siig: Hører HERrens Ord, alle I af Juda, I som indgaae ad disse Porte, at tilbede HERren.»

k426. Sæd] skikk, akseptert oppførsel

k427. for Sanden] sannelig, min santen

k428. Synde-Dag] Ordspill: I uttale og ortografi gikk y og ø ofte om hverandre; jf. Sktr 2.342 f. Peder Syv utlegger ordet søndag folkeetymologisk: «Sohntag. At mand da skal forsone sine synder» (1915: 141).

k429. At dragis Nappe-Drag] å slåss med lugging, fly i tottene på

k430. End] dernest, ytterligere

k431. Hvad Søndag har behov] hva søndag behøver, hva som sømmer seg på en søndag. Erik A. Nielsen nevner Dass' omtale av hesten og de andre dyrene i den nordlanske hverdagen som en mulig forklaring på Katekismesangenes popularitet (2009: 245).

k432. Side] flanke; vi hadde ventet flertall: en skåk på hver side.

k433. Skuur] tak

k434. forlænge] Dikterpresten åpner med samsvar i loven for bruk av skjønn når det gjelder arbeid på søndager: «Hvis [den som] ellers paa Søndage, eller Helligdage, efter Middag med motvillig Arbejd sig tildrager, det straffis af Øvrigheden iligemaade: Dog skal hermed være undtaget hvis af stor og Uomgængelig Fornødenhed, særdelis naar Prædiken er endt, og sin Næste, sig, eller sine, særdelis at hielpe og redde, sig kand tildrage, saa vit Guds Ord tilstæder, og en hver med en Christen Samvittighed kand vide sig at befrie» (C.5. no. lov 6-3-4). 2 Mos 31.14 (gjentatt i 35.2) foreskriver dødsstraff for søndagsarbeid, men Jesus inntar ved flere anledninger en mer pragmatisk holdning; se f.eks. Mark 2.27–28: «Og hand [Jesus] sagde til dem: Sabbathen er giordt for Menniskens skyld, og icke Mennisken for Sabbathens skyld. Saa er Menniskens Søn en HERRE, ogsaa ofver Sabbathen.»

k435. Ey eller] ei heller

k436. stakkels Creatuur] stakkars (hus)dyr

k437. voxe] trives, bli sterke

k438. At] slik at

k439. slaer] slår; ang. vokalismen, se Sktr 2.344.

k440. pukker] truer, skjeller

k441. At] slik at

k442. sig bucker] bøyer seg, kryper

k443. Alt] allerede

k444. sukker […] effter Domme-Dag] Rom 8.22–23: «Thi vi vide, at alle Creature forlænges med os, oc de ere endnu stedse i Banghed. Og icke de alleeniste, men ogsaa vi self, som hafve Aandens første Grøde, forlænges og hos os self efter Børnenes Udkaarelse, og bie efter vore Legemers Forløsning.»

k445. At] slik at

k446. Trældom haarde] den harde trelldom; poetisk inversjon

k447. Beest] dyr

k448. Hug og Stød] slag og dytt

k449. slage] slå

k450. Svenne] tjenestegutter

k451. Bør] fortjener; jf. C.5. no. lov 6-3-6.

k452. At De maa] slik at de får

k453. froe] muntre

k454. flittelig] flittig, pliktoppfyllende

k455. troe Geseller] trofaste tjenere

k456. udveller] bestemmer (av udvælge)

k457. for sig] Dvs. for gudstjeneste

k458. Vogt dig […] Mod] pass på

k459. Piger og […] Dreng] tjenestepiker og -gutt; sideordningen halter.

k460. Huusholdning] forvaltning, hus- el. gårdsbestyrelse

k461. saare […] streng] veldig streng

k462. Træl] sliter, kroppsarbeider

k463. Persons Forskiel] Jf. Rom 2.11–12: «Thi der er ingen Personers Anseelse for Gud. Hvilcke som hafve syndet uden Loven, de blifve og fortabte uden Loven: Oc hvilcke som hafve syndet i Loven, de blifve fordømte formedelst Loven.»

k464. Betaling] gjengjeld, straff

k465. alt det Saligt er] alt det som er salig (el. hellig)

k466. Ordets Hører] Jak 1.22: «I skulle giøre efter Ordet, oc icke alleeniste høre det, med hvilcket I bedrage eder self.»

k467. Eenfoldelig og slet] ærlig og oppriktig

k468. med got Forsæt] i beste hensikt

k469. Holdt] imp. ent.; kurant utlydsherding

k470. Hvad] hvorfor

k471. tvile For Reysens Farlighed] gå ut fra at reisen blir farlig

k472. bered] sørget for

k473. Giv dig at iile] skynd deg i vei

k474. den Qvinde] Dvs. dronningen av Saba, 1 Kong 10.1–13. Noen avstikker eller «Afkrog» foretar hun for så vidt ikke; hun reiser ens ærend fra Saba (dagens Etiopia eller Jemen; de lærde strides) og til Jerusalem, fordi det gikk gjetord om kong Salomos visdom. Da hun så treffer ham, slås hun også av hans overdådige rikdom: «Oc jeg [dronningen] vilde det icke tro, førend jeg kom, og saa det med mine Øyen: Og see, det er mig icke halfdeelen sagt, Du hafver meere Viisdom og Gods end Røctet er, som jeg hørde.» For dikterpresten blir dette en historie om jordisk forgjengelighet og forfengelighet: De virkelige verdier finnes hos Gud.

k475. Kongens Sprog] Salomos kloke tale; med allusjon til «Salomons Ordsprocks Bog», en av de såkalte visdomsbøkene i Det gamle testamente.

k476. Hvad Verdens Ære] hva er verdslig ære

k477. Liggendfæ] kostbarheter, skatter

k478. vurdere] tillegge verdi, akte

k479. HERrens Tienniste] å tjene Herren; obj.gen.

k480. Kong David bad af GUD] Sal 27.4: «Een Ting beder jeg [David] af HERREN, det hafde jeg gierne, at jeg maatte blifve i HERRens Huus all min Lifs Tid, at skue den skiønne HERrens GUds Tienniste, og at besøge hans Tempel.» Forstår vi dette bokstavelig, strider det mot den versjonen av historien om byggingen av templet som fortelles i 2 Sam 7 (og i 1 Krøn 17).

k481. forleene] overlate, gi

k482. Verden ud] livet til ende («all min Lifs Tid»)

k483. GUds Forgaard] Sal 135.1–3: «Lofver HErrens Nafn; I Tiennere, lofver Herren. I som staa i HErrens Huus, i vor Guds Huusis Forgaard. Lofver HErren, thi HErren er venlig; Siunger hans Nafn Lof, thi det er lysteligt.»

k484. qvæde] synger

k485. passer paa] sørger for

k486. GUDs Forgaarde] Se komm. til 18.8 ovf.

k487. vaar] var; rimet på «Aar» er kurant; jf. Sktr 2.344.

k488. Blant Sælskab] blant mennesker (på jorden)

k489. Verdens Compagnie] verdslig samvær; et kompani er i etymologisk forstand en gruppe mennesker som spiser samme brød.

k490. regiære] styre

k491. Din Fødders Trin og Sti] Jf. Sal 27.11: «HErre, viis mig din Vey, og leed mig paa den rette Bane for mine Fienders skyld», og Sal 119.101: «Jeg holder mine Føder af alle onde Veye, at jeg kand holde dit Ord.»

k492. fortræden] trossig, dovent; intetkjønnsformen er kurant.

k493. Skendsel] skam, vanære

k494. Spot] forakt, skam

k495. Vee] pine, sorg

k496. slage] slå; den gamle infinitivsformen er kurant.

k497. slage Dig med Forbandelse] Jf 5 Mos 28.15: «Om du icke lyder HERrens din Guds Røst, at holde og giøre efter Hans Bud og Skick, som Jeg biuder dig i Dag, da skulle alle disse Forbandelser komme ofver dig, og falde paa dig.»

k498. Est] er; 2. pers. pres. ent.

k499. salten] Gammel (og rytmisk bekvem) bøyningsform brukt poetisk (folkevisestil); jf. Sktr 2.74.

k500. Ihvor] hvor enn

k501. Hold] kjøtt (på menneskelegemet); da. huld, jf. Jakobsen 1952: 122.

k502. Skind […] og Hud] Disse to substantivene må her oppfattes som synonymer. Begge kan også brukes i betydningen «liv», jf. våge skindet og «Huud for Huud», Job 2.4.

k503. Hvis] det som

k504. mon] vel kan

k505. Forbandet] I 5 Mos 28.15–68 beskriver Moses i detalj hvordan Herrens forbannelse skal ramme dem som ikke holder Hans bud.

k506. vende for] holde frem, skylde på

k507. Een Part […] Part] noen – andre; jf. TB 6.2–3.

k508. paa Skrue Sin Ord omvrie] tale (preke) vanskelig; jf. uttrykket sætte sine ord på skruer.

k509. digt] tett, stramt; iht skruemetaforen.

k510. Din Sinds] Hankjønn er kurant.

k511. Formue] evne

k512. Tal] liste, fortegnelse; jf. TB 1.1–3.

k513. Hvor] hvordan

k514. skikke] oppføre

k515. skreven] skrevet; her, i den muntlige katekismeundervisningen, hvor de unges ører ifølge dikterpresten blir å oppfatte som «Himmelens Porte» (Ded.fam. 119), kan han henvise til den trykte boken som garantist.

k516. er jo bleven] finnes jo

k517. I prent] på trykk

k518. der i] i å lese trykt dansk; uttrykket «I prent og Moders Sprog» må oppfattes som en retorisk hendiadyoin (ett ved hjelp av to).

k519. dreven] øvet, dyktig

k520. est] er; jf. komm. til 21.1 ovf.

k521. tienner] hjelper

k522. skallede] urimelige, falske

k523. Slig skallede Paaskud] slike urimelige og ugyldige grunner, som det at presten angivelig taler uforståelig.

k524. svære] sverge, høytidelig forsikre

k525. Dig ey er læsed for Din Børne-Lære] at din barnelærdom ikke er blitt lest for deg.

k526. Børne-Lære] katekisme, barnelærdom

k527. Tro] trosbekjennelsen (som inngår i katekismen)

k528. Lær dem at bære] vend deg til å ha dem for hånden

k529. Sabbathens] søndagens; dikterpresten forestiller seg at dagen begynner med gudstjeneste i kirken (1.3 ovf.), mens mørket nå (25.1–2) liksom faller på.

k530. Tider] salmer og bønner (oppr. tidebønner)

k531. Spiise] føde, mat; jf. biskop Krogs imprimatur (Sensur1).

k532. Liise] ro, fred, hvile

k533. Sangen innledes av en strofe (exordium) som ikke bare markerer overgangen til et nytt bud, men også overgangen fra den første til den annen tavle. Mens de tre første budene altså handler om de ting «vi egentlig skulle bevise GUD i vort Hierte», tar de syv siste for seg alt det «som synderligen actes udi Omgængelse med vor Næste» (Aaskow 1692: 50–51). Sangen avsluttes med en metakommentar og en bønn i den 50. og siste strofen (peroratio). De 48 mellomliggende strofene faller innholdsmessig i fire deler. Den første (str. 2–12) omhandler barns plikt overfor sine foreldre. Denne delen har sin parallell i HT 7. Den andre og lengste delen (str. 13–28) tar for seg de troendes skyldighet overfor presten som åndelig far (tilsvarende HT 2). Den tredje delen (str. 29–39) innprenter enhver undersått hans eller hennes plikt overfor kongen og andre øvrighetspersoner, dvs. de verdslige «fedre» (tilsvarende HT 4). Og den fjerde delen (str. 40–49) omhandler tjenestefolks skyldighet overfor sitt herskap (tilsvarende HT 8). Hver del innledes med en henvendelse til dem det gjelder: «Est du en Datter eller Sønn, […] Du bør […]» (str. 2), «Kom hid, du Mand, […] Du som forinden Kirkens Dør Gaar ind» (str. 13), «Kom hid, kom hid du Undersaat» (str. 29) og «Til sidste Slutning kommer hid I Piger og I Drænger» (str. 40).

k534. I sin utlegning av denne sangen betoner Kåre Hansen sterkt forskjellen mellom Luthers og Dass' utlegning av det fjerde bud (2006: 291–306): Mens Luther i likhet med Jesus Siraks bok fremholder den belønningen som vil bli de lydige til del, er Petter Dass mest opptatt av å true. Ifølge Hansen må dikterprestens sang leses som et «innlegg» i striden mellom ortodokse og pietister. Den konservative holdningen er angivelig også i utakt med samtidens normer, slik de avtegner seg i lovverket. Hansens fremstilling er imidlertid urimelig tendensiøs. Luther og Dass henvender seg til ulike lesergrupper innenfor historisk ulike kontekster. Se min anmeldelse av Hansens bok (Haarberg 2008) for en utførligere diskusjon av disse standpunktene. Albrecht Peters kommenterer Luthers utlegning av budet i detalj (1990: 1.180–208). Jostein Fet tar opp forholdet mellom foreldre og barn på 1600-tallet med utgangspunkt i en bok av Jacob Albretssøn Horsens fra 1608 (1995: 175–78).

k535. «Far» og «mor» ble av Dass' samtidige katekismeforfatter, Mads Pedersen Rostoch (1689), definert slik: «Hvilcken forstaaes ved Faders eller Moders Navn? Derved forstaaes 1. Vores egne kiødelige Forældre. 2. De som ere i Forældres Sted, som Stif-Fader eller Stif-Moder, Værger, Formynder, etc. 3. De som have at byde og raade over andre i alle Stænder, saasom Lærerne i Kirker og Skoler, Øvrigheder, Huus-Fædre og Huus-Mødre, etc.»

k536. C.5. no. lov presiserer det fjerde bud i kap. 6–5. For muntlig respektløshet kunne det idømmes straffarbeid på livstid (§2), for korporlig mishandling av foreldre vanket det dødsstraff (§3).

k537. tit.] 2 Mos 20.12: «Du skal ære din Fader og din Moder, at du maat længe lefve i Landet, som HERren din Gud gifver dig.» Jf. Ef 6.2–3 og Sir 3.1–18. Luther utlegger det slik i sin Lille: «Det er: Wi skulle frycte oc elske Gud, icke foracte vore Forældre, item, dem som haffue at biude oc raade offuer oss, oc ey fortørne dem, Men giøre dem Ære, dem tie (adlyde), acte oc ære dennem» (Luther 1616: 65–66).

k538. mel.] Melodiforelegget er opprinnelig tysk, kjent fra Christliches Gesangbüchlein, Hamburg 1612, til dansk ved Hans Christensen Sthen i tillegget til En liden Vandrebog (1589). Denne boken ble trykt flere steder i løpet av 1600-tallet (se Sthen 1994: T-42). Det samme forelegget oppgis til TB 1. Forelegget er også brukt i ES, til «Om Christi omskjærelse» og til «Om Thomae Vantroe» (SV 3.216 og 280).

k539. Mennisken] Ent. el. flt.; brukes gjerne som kollektivform, i betydningen «menneskeheten».

k540. luk op dit Øre] Dikteren forutsetter at sangene synges, ikke leses (innenat); se kommentar til dedikasjonen (Ded.fam. 113–15).

k541. bander] forbanner. I loven står følgende: «Bander nogen sine Forældre, eller dennem ubluelig tiltaler, eller paataler paa Ære og Lempe, miste Arv, og straffis med Jern og Arbejd paa Bremmerholm, om det er Mands-Person, eller i Spindehuset, om det er Qvindfolk, deris Livs Tid» (6-5-2).

k542. Til Ravne-Pik og Ørne-Mad] Ordsp 30.17: «Et Øye som bespaatter Faderen, og forsmaar at lyde sin Moder, det skulle Ravne udhacke ved Becken, og de unge Ørne opæde.» Mens loven reserverer dødsstraff for korporlige angrep på foreldre, er Skriften (GT) altså strengere. At Dass følger Bibelens og ikke lovens bokstav, overrasker ikke. Det gjør også f.eks. Aaskow i sin katekisme (1692: 63–64): «De ulydige og Gienstridige Børns straf er mangfoldig: Timelig, Aandelig og Evig; dersom de i tide sig icke omvende. (Saa siger HERren, Deut. [5 Mos] 21.18. Om nogen Mand hafver en egenvillig og ulydig Søn, den som icke lyder sin Faders Røst, og sin Moders Røst, og de refse hannem, og hand vil icke lyde dem ad, da skal hans Fader og hans Moder tage fat paa hannem, og udlede hannem for de Ældste i hans Stad, og til Porten i hans Stad, og sige til de Ældste i hans Stad: Denne vor Søn er egenvillig, og ulydig, hand vil icke lyde vor Røst, en Slemmere og Dranckere. Saa skal den meenige Mand i hans Stad, steene hannem, og hand skal døe, og du skalt borttage det Onde fra dig, Exod. [2 Mos] 25.15.17 [trykkfeil for 21.15.17]. Hvo der slaar sin Fader eller Moder, hand skal visseligen døe. Og hvo der bander sin Fader, eller sin Moder, hand skal visseligen døe. Prov. [Ordsp] 30.17. Øyet, som bespotter Fader, og forsmaar, at lyde Moder, det skulle Rafne udhacke ved Becken. Absalon etc.»

k543. paa Sidste] til slutt

k544. Gallien] galgen

k545. Rangel-Rad] beinrangel. Ordet ser ikke ut til å være fanget opp av ordbøkene. Verbet rangle kan bety «dingle», Rad eller Benrad betyr «skjelett». Døden fremstilles emblematisk som et beinrangel.

k546. beleer] Her i overført betydning, «foragter»; jf. komm. til TB 1.25.3

k547. Ørnene udhugge] Jf. komm. til 4.1 ovf.

k548. Pølen] Helvete, jf. Åp 20.10: «Og Diefvelen, som dem forførde, blef kast i den gloende Pøl og Svofvel […].»

k549. Helvede] gjengir hebr. sheol, jf. Sal 9.18: «Ah! At de Ugudelige maatte vendis til Helfvede; Og alle Hedningene som forglemme GUd.»

k550. Betænk] tenk nøye over

k551. Hvi vil du] hvorfor du vil

k552. Der] da

k553. Absolon fortrængte] Ifølge 2 Sam 18 lot Absalon seg utrope til konge i Israel, i opprør mot sin far, kong David, som måtte flykte. Absalon rykket inn i Jerusalem og gikk der, i folkets påsyn, inn til sin fars medhustruer. I de etterfølgende kampene ble Absalon drept av Davids hærfører Joab, til tross for at David hadde gitt ordre om at hans sønn skulle skånes: «Og Absalon kom mod Davids Svenne, og reed paa en Mule. Og der Mulen kom under en stor tyck Eeg, da blef hans Hofvet hengende ved Egen, og hand svingede imellem Himmelen og Jorden; Men hans Mule løb bort under hannem. […] Saa tog Joab try Spiud i sin Haand og støtte dem i Absalons Hierte, men hand endda lefvede i Egen» (2 Sam 18.9 og 14). Navneformen «Absolon» finnes bare i én dansk bibeloversettelse, nemlig Fredrik IIs fra 1589. Ikke desto mindre brukes denne formen ofte senere, bl.a. i Samuel Jensøn Ilds oversettelse av Johann Arndts Lyset i Mørket (1690: 1.7).

k554. betalt] gjengjeldt

k555. hengte] hang; kurant form

k556. hvor] hvordan

k557. Cham] En av Noas sønner, bror av Sem og Jafet, og stamfar for kanaanittene. Episoden det alluderes til, fortelles det om i 1 Mos 9.22–25. Noa har anlagt historiens første vingård, drukket mer av produktet enn han tåler, for deretter å sovne uten klær: «Der Cham, Canaans Fader, saae sin Faders Lønlighed, da sagde hand baade sine Brødre det udenfor. Da toge Sem og Japhet et Klæde, og lagde det paa beggis deris Skuldre, og ginge baglendis hen til, og skiulte deris Faders Skam: Og deris Ansict vaare vende der fra, at de icke saae deris Faders Blusel. Der Noe vognede af sin Vijn, og fornam, hvad hans yngste Søn hafde giort hannem: Da sagde hand: Forbandet være Canaan, hand skal være alle Tienneris Tiennere iblant sine Brødre.»

k558. der] da

k559. Skam] kjønnsorgan

k560. Sæd] avkom, slekt; jf. 2 Mos 9.25.

k561. Skalke-Daad] forbrytelse, skurkestrek

k562. U-tugt] mangel paa god optræden; her neppe med seksuelle konnotasjoner

k563. øve] gjør, øv; imp. ent.

k564. bedrøve] bedrøv; imp. ent.

k565. Hvor] da

k566. stedt] brakt; av stedes

k567. Møde] anstrengelse, lidelse

k568. Betænk] tenk nøye over

k569. hvor] hvordan

k570. Bredde] rand; av bred

k571. gik paa faldend' Fod] var nær sin nedkomst; utttrykket brukes om gravide kvinner.

k572. Betænk] tenk nøye over

k573. hvor] hvordan

k574. vaagen Nat] Adjektivet brukes gjerne proleptisk om «tidsrom, i hvilket individet er vaagent» (ODS)

k575. medbelat] tynget, bebyrdet

k576. vandt] rakk, nådde

k577. tilfører] gir, kommer med

k578. forinden] innenfor

k579. Lemmer] medlemmer

k580. Forstaa] Brukt som adverb med innskrenkende betydning: «at sige», «vel at merke» (ODS)

k581. Hand dog din Siæl opfostret hâr] Jf. Hebr 12.9: «Og hafde vi vore Legemlige Fædre til Tugtere, og frygtede dem; Skulde vi icke da meget meere være den Aandelige Fader underdanige, at vi kunde lefve?»

k582. Præstemand] prest; i eldre språkbruk uten spøkefull eller nedsettende betydning

k583. trøst] sikkert; trøstig (uten bekymring)

k584. vared ad] advarte

k585. Læste] lærte; læse her i betydningen «bibringe (en) belæring ved anvendelse af, i overensstemmelse med, ell. i tilslutning til noget trykt ell. skrevet» (ODS). Bibelen blir å forstå som sannheten.

k586. ingen Had] Hankjønn er kurant.

k587. Betænk] tenk nøye over

k588. endelig] når alt kommer til alt, ganske visst

k589. den Retfærdig] den som handler i overensstemmelse med og ikke avviker fra Guds bud. Forutsetningen er med andre ord at presten slår «med god grunn».

k590. velmeent] oppriktig

k591. Gemytte] sinn

k592. Balsom] balsam, salve, lindring

k593. i to] i stykker

k594. En Elskers Slag ey skader] Ordsp 27.6: «Elskerens slag mene det ret godt, men Haderens kys ere idelige.»

k595. Skalken] skurken, bedrageren

k596. er bag Øre] ligger på lur; også i uttr. have en ræv bag øret. Ubest. form av substantivet (øre) er ikke uvanlig i dette uttrykket.

k597. Hvad] det som

k598. raadføre] råder

k599. Meen] skade (ikke bare legemlig), fortred

k600. Fortræd] tross; gøre fortræd: «skade»

k601. Øyesteen] pupill, øyeeple; brukes mest i overført betydning om «hvad der er det centrale, det vigtigste, kernepunktet» eller om «hvad der er en kærest, dyrebarest» (ODS); jf. Ordsp 7.2: «Holt mine Bud, saa skal du lefve, og min Lov, som din Øyesteen.»

k602. hvo] hvem

k603. ganget] gått

k604. fandt] erfarte

k605. Achab […] og Jesabel] Ifølge 1 Kong 16.23 ff var Akab konge i Nord-Israel. Sammen med sin dronning Jesabel dyrket han Ba'al, men møtte sterk motstand fra profeten Elias, som etter sine berømte «gudsbevis» på Karmel-fjellet fikk mange av kongens Ba'al-prester drept.

k606. Hvis Been laa strød paa Gader] Om Jesabels endelikt fortelles det i 2 Kong 9.33–37: «Hand [kong Jehu] sagde: Kaster hende ned; Og De kastede hende ned, at Veggen og Hestene blefve ofverstenckte med hendis Bloed, og hun blef undertraad.» Da de skal gravlegge henne, finner de ikke liket: «[…] uden Hofvetpanden, og Fødder, og det Flade af hendis Hænder. […] Hunde skulle opæde Jesabels Kiød paa Jesreels Ager. Saa blef Jesabels Aadsel ligesom Skarn paa Marcken i Jesreels Ager, at mand kunde icke sige: Det er Jesabel.»

k607. Propheten] Elias

k608. Hunde dem opaade] Om Jesabels endelikt, se komm. til 24.4 ovf. Akab blir drept før henne, på et felttog mot syrerne, etter å ha kastet profeten Mika i fengsel: «Og Striden fick ofverhaand samme Dag, og Kongen stod paa Vognen mod de Syrer, og døde om samme Aften, og Blodet flød af Saaret midt i Vognen. […] Og der de toede Vognen hos Samaria Fiske-Vand, da slickede Hunde hans Blod, som Skøger toede, efter HERRENS Ord, som hand hafde talet» (1 Kong 22.35–38).

k609. GUds Mænd] Dvs. prestene; i Bibelen brukes uttrykket gjerne om profetene, som for eksempel Elias: «Og Qvinden [enken i Sarepta] sagde til Eliam: Nu kiender jeg, at du er en Guds Mand, og HERRENS Ord i din Mund er Sandhed» (1 Kong 17.24; jf. 2 Pet 1.21).

k610. efterstræver] forsøker å komme til livs

k611. Hvo] hvem

k612. hvor Bladet vendes maa] hva som kommer

k613. hvad] hvorfor, til hvilken nytte

k614. Forseelse] mindre (uaktsom) forsyndelse; her er det med andre ord ikke snakk om at forbrytelser fra prestens side skal unnskyldes eller glattes over. Kravene til en prests liv er i første rekke positivt formulert i loven (C.5. no. lov 2-11), jf. §1: «Præsterne skulle i al deris Liv og Levnet og Omgængelse sig saaledis anstille, som det Guds Ords Tienere bør, at deris Tilhørere kunde tage gode Exempler af dem, og deris Liv og Lærdom kand svare hin anden til Opbyggelse og uden Forargelse, saa at de ikke selv med deris Liv og Levnet deris Embede vanære, men sig saaledis altid forholde, som deris Kalds Værdighed udkræver.»

k615. syndig] jordisk, dvs. syndig i henhold til arvesynden; jf. Job 25.4: «Og hvorledis kand et Menniske være retfærdigt for Gud? Og hvorledis kand en Qvindis Barn være reent?»

k616. Kiærlighedens Kaabe] Uttrykket dække med kærlighedens kaabe er vanlig utbredt på 1600-tallet; se også Ordsp 10.12: «Had giør Trætte; men Kierlighed skiuler alle Ofvertrædelser»

k617. skiuler for] skjuler, dekker

k618. og ey] heller ikke

k619. din Lande-Drot] jorddrot, godseier

k620. lader sig] viser seg

k621. slâr] slager › slaer › slaar › slår; jf. Sktr 2.344

k622. Fyrster] kongen og adelen (fyrste i betydn. «medlem af den fornemste klasse af højadelen», ODS).

k623. hvo der] den som

k624. Skalke-Puds] skurkestrek

k625. tøve] la vente på seg

k626. hvo] den som

k627. GUds Forordning] Forestillingen om at kongedømmet er av Guds nåde, gjaldt i Norge mellom 1164 og 1908. Se Innl. 3.1 (om ortodoksien).

k628. En Løves græslig Brøllen] Jf. Ordsp 19.12: «Kongens Ugunst er ligesom en ung Løvis brølen», og 20.2: «Kongens Forfærdelse er ligesom en ung Løfvis brølen; hvo Hannem fortørner, hand synder imod sit Lif.»

k629. Pølen] Jf. Åp 20.15: «Og dersom nogen icke blef funden skrefven i Lifsens Bog, han blef bortkast i den gloende Pøel.»

k630. Kiendetegn] Betydningen er her ikke ganske klar. Ordet kan være brukt i betydningen «minnesmerke» (over et liv) eller «advarsel» (om hvordan det går den som setter seg opp mot sine overordnede). Den siste betydningen har jeg ikke funnet belagt.

k631. ufeilbar] sikkert, uavvendelig

k632. Rebeller] opprørere, personer som setter seg opp mot sine foresatte

k633. kive] stride (især i ord); jf. 1 Mos 45.24: «Saa forlod hand sine Brødre, og de fore bort, og hand sagde til dem, kifvis icke paa Veyen.»

k634. for Synden] Avsvekket betydning av uttrykket «for sine synders skyld»: «ved skæbnens ugunst; ulykkeligvis» (ODS).

k635. u-milt] grusomt

k636. Hærskab] person(er), sett i forhold til underordnede, f.eks. om fyrster i forhold til deres undersåtter, herremenn i forhold til festebønder, livegne osv.

k637. beskedelig] passende, sømmelig

k638. Handel] håndtering, behandling

k639. u-formeent] tillatt; formene brukt i betydningen «berøve ell. nægte (en) retten til (noget); (for)hindre (en i noget)» (ODS).

k640. hvad] i hvilken grad, hvor meget; spørrende gradsadv.

k641. Hærskab] Se komm. til 35.2 ovf.

k642. bør det dig […] at bede] skylder du å be

k643. End og] også

k644. færdig] rede

k645. times] bli utsatt for

k646. bør] skylder

k647. Fromme] gudfryktige; from i betydn. «god i religiøs henseende: som staar i et inderligt (og især: umiddelbart) trosforhold til gud og i sin handlemaade lader sig lede deraf; gudfrygtig; troende» (ODS).

k648. din Bønners Pligt] de bønnene som du pliktskyldig må be; metatetisk for pliktens bønner

k649. Velstand] lykkelig tilstand

k650. Et lydigt Sind […] Du pligtig er] Strofens to siste vers bekrefter de to første, som på talespråklig manér har subjekt og verbal underforstått: Du skal ha et lydig sinn osv.

k651. Stænder] Stand her i betydningen «de som står over deg».

k652. kommer] kom; imp. flt.

k653. Piger] tjenestepiker

k654. Drenger] tjenestegutter

k655. æder andres Brød] er i andres tjeneste; jf. brød i betydn. «ydelse af underhold som vederlag for arbejde» (ODS).

k656. Jers] deres; 2. pers. pron., gen. flt.; sideform til eder (>jer). I stilhierarkiet ligger eder/eders høyere enn jer/jers.

k657. angelegen] maktpåliggende; perf. part. av ty. anliegen, «ligge på hjertet»

k658. Slæb] slit, besvær; jf. slæbe i betydn. «arbeide hardt».

k659. tienne […] med Øye] Her bokstavelig, dvs. «være observant og påpasselig» (jf. 48.1–2 og 49.1–2), ikke i betydn. «innsmigre sig» (jf. øjentjener: slesk, falsk, hyklerisk person)

k660. Værket] arbeidet

k661. forhales] trekkes i langdrag, utsettes

k662. Gak] gå; imp. av gange

k663. stat] stå; imp. av stande

k664. Dumme] døvstum (som ikke reagerer fordi han/hun ikke hører)

k665. føre] uttrykke seg i ord; jf. uttrykket føre i munden, «pleje ell. ynde at bruge et vist udtryk» (ODS).

k666. paa sin Bag] bak hans rygg

k667. viis] fornuftig, forstandig

k668. hos] Brukt «om den, i hvis omdømme en vurdering olgn. finder sted» (ODS)

k669. Lest] form, matrise; særl. brukt av skomakere: «den hellig Lest» her å forstå som Bibelen.

k670. Mands Huusfolk er hans Fiende værst] Mi 7.6: «Menniskenes egit Husfolk ere hans Fiender», og Matt 10.36: «Og Menniskens Husfolck skulde være hans Fiender.»

k671. sig frygte] nære frykt

k672. Alt] Fyllord i verset uten særlig meningsinnhold; ofte brukt i folkeviser.

k673. Værket] arbeidet

k674. GUds Fierde Bud] sangen om det fjerde bud

k675. Den sidste Haand paalegge] gi noe den siste finpuss, ferdigstille; jf. lat. extrema manus

k676. Træl] ufri person, person hvis livsbetingelser minner om en trells

k677. Sangen åpner med en retorisk distributio i den første strofen: en oppregning av de tre hovedpunktene teksten omfatter, dvs. mord på «tre Maneer»: for det første (str. 2–12) «med Haand», altså det vi vanligvis forstår ved å ta livet av noen, for det annet (str. 13–17) «med Munden», verbalt, altså bokstavelig talt drepende omtale eller tiltale, og for det tredje (str. 18–28) «udi Hiertet», dvs. å gi vreden rom i den grad at man ønsker livet av noen. Sangen avsluttes med en forbannelse av vreden. Første og annen del innledes begge med en apostrofe («Vee dig Mand», 2.2, og «ô syndig Mand», 13.2), men denne strukturen følges ikke opp i den tredje delen.

k678. I sin Store katekisme forutsetter Luther at den geistlige og den verdslige makt er én og den samme (1629: 41): «Thi Gud hafuer befalit Øfrigheden, istedenfor Forældre, sin Ræt, til ad straffe ofuer Misdedere; huilcke Forældre fordum (som mand kand læse hos Mosen) self maatte indstille deris Børn for Rætten, oc lade dømme dem til Døden»; jf. Peters 1990: 1.115–19.

k679. Jørgen Aaskow skriver i sin katekismeforklaring at mord skjer på fire måter: «med Haand», «i Hiertet», «med vredactige Gebærder» og «med Tungen» (1692: 67–68). I tillegg til disse fire nevner Christian Hoffkuntz med en femte: drap i form av «forargerlige Exempler» (1697: 47).

k680. Loven (C.5. no. lov 6-6) omfatter bare ulike former for «Manddrab» av den første typen, «Haandgierningen» (§ 2), skjønt §17 behandler drap «i Vildelse og Raserj», som straffes med bøter. Særskilte tilfelle som drap på spedbarn og selvmord, som begge rammes av loven, behandles ikke spesielt av Dass. Om drap og vold på 1500- og 1600-tallet, se Næss 1982, Sandnes 1990 og Sandmo 1999.

k680a. Landstad velger ut åtte strofer av denne sangen til sin Kirkesalmebog: 16–17 og 23–28 («Gjør godt mod dem, som dig mon hade»).

k681. tit.] 2 Mos 20.13: «Du skal icke ihielslaa.» Luther utlegger det slik i sin lille katekisme: «Det er: Wi skulle frycte oc elske Gud, icke skade vor næstis Legem, oc ey giøre hannem wræt, men hielpe oc staa hannem bj vdi all Liffs fare.»

k682. mel.] Håndskriftene har «Bedrøvelig er at beklage etc», en verdslig vise bevart i ett trykk u.å. (KB 4,-322 8°). Strofeformen er senere mye brukt, bl.a. av Oehlenschläger (Lie 1967: § 1727).

k683. Fang an] begynn; av anfange. Verb av denne typen brukes i eldre dansk dels som ekte sammensetninger (anfange), dels som uekte sammensetninger med partikkelen etterstilt, som i Dass' imperativ her. Kanselli- og bibelspråket favoriserer den ekte varianten, dagligspråket den uekte; jf. Sktr 2.242.

k684. Broder] person som er forbundet med andre ved trosfellesskap; jf. det første broderdrap, Kains drap på Abel, 1 Mos 4.8: «Og det hende sig, der de vare paa Marcken, da opsette Cain sig imod sin Broder Abel, og slo hannem ihiel.»

k685. ret af Grunden] fra grunnen av, grundig

k686. paa tre Maneer] Den samme tredelingen finnes hos Bornemann (1694); Brochmann opererer i sitt Systema med fire typer drap: (1) ved blodsytgytelse («sanguinis effusio»), (2) ved sinnsbevegelse («quivis animi motus interiores»), (3) ved ytre uttrykk som røper et menneskes indre hatefullhet («externi gestus, quibus hominis interiorem animi malevolentiam prodit») og (4) ved ord ytret i raseri og hat («quævis verba ex animo iracundo & malevolo profecta»), Brochmann 1664: 2.54b (XII.2). Luther nevner i alt seks typer av drap, dog uten å nummerere dem: Man skal ikke slå i hjel, «huercken med Haand, Hierte, Mund, Tegn, Facter, eller hielp oc raad. Derfor er her udi en huer forbudet ad vredis; undertagne (som sagt er) de som sidde i Guds sted, som ere, Forældre oc Øfrighed» (Luther 1629: 41v).

k687. Belangende] med hensyn til

k688. Vee] stakkars; uttrykk for sorg og smerte

k689. stygge] slemme, onde

k690. Mordere] Nomina agentis på -ere brukes på 1600-tallet ennå i stor utstrekning, selv om den nyere formen uten utlydende -e er i ferd med å overta; jf. Sktr 2.236.

k691. slykke] slokke; eldre vokalisme i rimposisjon

k692. Stykke] (frekk og dumdristig) handling

k693. Fæste] befestet sted, borg; poet.

k694. GUds egen Hænder] Jf. Sal 19.2: «Himlene opregne Guds Ære, og Befestningen forkynder hans Hænders Gierning.»

k695. bered] lagd, skapt

k696. undskylde] frita for straff, slippe unna med

k697. verge] forsvar, vern

k698. vendes for] settes imot

k699. Lamechs Bylde] 1 Mos 4.23–24: «Og Lamech sagde til sine Hustruer Ada og Zilla: I Lamechs Hustruer hører min Tale, og mercker hvad jeg siger: Jeg hafver slaget en Mand ihiel mig til et Saar, og en Dreng mig til en Bulde. Cain skal siv gange hefnes; Men Lamech siv og halfierdesindstive gange.» Lamek, som var Kains etterkommer i femte ledd, vil altså kreve en manns liv for hvert sår han påføres, en gutts liv for hver «Bulde», dvs. kul eller hevelse (etter slag) han får. Meningen synes å være at Lamek skal holdes frem som et eksempel på en urimelig voldelig og hevngjerrig mann. Har man først begynt å hevne seg, blir det vanskelig å sette sluttstrek.

k700. Abels Blod] 1 Mos 4.10: «HERren sagde [til Kain], Hvad hafver du giort? Din Broders Blods Røst raaber til mig af Jorden.»

k701. Endnu forbandes Cains Næve] Jf. 1 Mos. 4.11: «Forbanded være du [Kain] nu paa Jorden, som oplod sin Mund og tog din Broders Blod af dine Hænder.»

k702. Lamechs Skyld] Se komm. til 3.7 ovenfor.

k703. GUds Lov] Dvs. Mosebøkene: 5 Mos 19.21: «Dit Øye skal icke spare hannem: Lif for Lif; Øye for Øye; Tand for Tand; Haand for Haand, Foed for Foed.» Se også 2 Mos 21.24, 3 Mos 24.20 og Kristi opphevelse av den gamle loven i Matt. 5.38.

k704. foruden ald Forskel] uten persons anseelse

k705. betænkke vel] tenke grundig over

k706. ophøre] falle bort

k707. Land-flygtig] Gud dømte Kain til landflyktighet, 1 Mos 4.12: «Ustadig og landflyctig skal du blifve paa Jorden.»

k708. Baand] fangebånd, lenker

k709. Strikker] galgetau

k710. pikke] banke heftig (om pulsen)

k711. bæve] riste, skjelve (av frykt)

k712. for allerminste Hane-Gal] Hanegal kan bety «hanegal»: man skvetter når hanen galer. Man kan òg tenke seg at den skyldbetyngede morder imøteser hver ny dag (Hanegal i bet. «daggry») med engstelse, men om hanen galer forsiktig eller kraftig, spiller vel i så måte ingen rolle. Hanen kaller også til andakt; vi kjenner den fra ABC-katekismene. Rimeligvis konnoterer dette uttrykket uansett Peters fornektelse. Slik Peter fornektet Kristus, fornekter drapsmannen skaperen; jf. Luk 22.61.

k713. svæve] streife, flakke om (efter ty. schweifen); jf. FV 2.12.3.

k714. trang og smal] beklemmende

k715. En Lærkes Sang […] et Ugle-Skriig] Lerken og uglen står her som klare motsetninger: mellom glede og sorg, liv og død. Lerken varsler lykke, uglen død; jf. Brøndegaard 1985: 2.201 ff. og 226 ff. Lerken hekker i dag spredt helt til Finnmark, så for Dass behøver den ikke utelukkende å være en litterær fugl.

k716. Det mindste Blad paa Busken røres] det minste blad som røres på busken; relativpronomenet (subjunksjonen) er utelatt.

k717. End] ennvidere; dernest

k718. haver] Flertallsbøyningen (have) er på Dass' tid på vei ut; jf. Sktr 2.355. Men den kan være god å ha i rimposisjon.

k719. paa Regning skrive] Jf. Rom 14.12: «Saa skal nu hver giøre Gud Regenskab for sig self.» Her gjelder det imidlertid ikke bare de individuelle synderegistre, men også arvesynden.

k720. fra Abels Dage] Se komm. til str. 4.2–4 ovf.

k721. Det legges skal paa dig] Denne synden, som menneskeheten kan sies å ha pådratt seg kollektivt, helt siden tidenes morgen, kalles altså arvesynden. Men her underslår Dass det glade budskap: at Kristus ved sin lidelse og død har sont denne synden for menneskene.

k722. drage] slepe på

k723. afgaae] komm til fradrag fra dine fortjenester

k724. Løst] lyst

k725. bedre var] det var (evt. hadde vært) bedre at

k726. huggen af] Matt 5.30: «Forarger din høyre Haand dig, da hug hende af, og kast hende fra dig: Det er dig bedre, at Een af dine Lemmer forderfves, og det gandske Legeme icke skal kastes i Helfvede.»

k727. baaren] født

k728. stedd] brakt; av stedes

k729. mon leve] får leve; mon er pres. av monne, som kan brukes til erstatning for (innrømmende) konjunktiv.

k730. formeent] til hinder

k731. Øvrighedes] Det spørs om ikke dikteren tar seg en frihet her (licentia poetica), når har lar øvrighede ende på en trykklett -e.

k732. Skalker] skurker, nederdrektige personer

k733. Halser haarde] stridbare (manns)personer

k734. bukke ned] bøye seg

k735. Misdæder] illgjerningsmann

k736. ud at staa] å utholde

k737. derhos] i tillegg

k738. u-forvarend'] av vanvare, uaktsomt. Loven fastsetter ingen straff for drap av denne typen, som eksplisitt unntas i C.5. no. lov 6-1: «Hvo som dræber anden, og det ikke skeer af Vaade, eller Nødværge, bøde Liv for Liv […].»

k739. Vaade-Værk] hendelig uhell

k740. eragtis] holdes for

k741. Mords-Udtydning] mordutredning

k742. til […] seer] gjelder

k743. Bane-manden] Banemand brukes synonymt med Manddraber i C.5. no. lov 6-6-15.

k744. efterstrævis] forfølges

k745. saa vit Fordrag] så lang henstand

k746. sin Prov] vidnesbyrd, bevis; intkj. flt.

k747. indkræves] kommer for retten

k748. Høyste] Superlativen er synkopert (høyeste>høyste) for versrytmens skyld.

k749. Kongens Dag] lovgivende og dømmende forsamling; jf. herredag, riksdag o.fl. Med innføringen av eneveldet ble kongens retterting ved forordning 14.02.1661 erstattet av Høyesterett. I Norge ble det holdt herredagssesjoner i 1661 og 1664, men i 1667 ble herredagen erstattet av overhoffretten. Verset reflekterer følgelig, hvis vi leser det bokstavelig, et foreldet rettsvesen.

k750. Skriften selv] 4 Mos. 35.22–29, om beskyttelse mot blodhevn for den som har begått uaktsomt drap: «Men dersom hand uforvarendis støder hannem uden Fiendskab, eller kaster noget paa hannem uforvarendis: Eller kaster en Steen paa hannem (der mand kand døe af, og saae det icke) at hand døer og hand er icke hans Fiende, og ey vilde hannem ont: Da skal Meenigheden dømme imellem den, som slog; og Blod-Hefneren efter denne Dom. Og Meenigheden skal fri Mandraberen af Blod-Hefnerens Haand, og skal lade hannem komme igien til den fri Stad, som hand flyede til» (v. 22–25).

k751. At] slik at

k752. Fri Stæder] 4 Mos. 35.11: «Da skulle I udvælge Stæder, som skulle være Fristæder, til hvilcke de skulle flye, som slaa nogen ihiel uforvarendis.»

k753. et tryg Tilhold] Intetkjønnsformen uten -t er kurant.

k754. Draberen] Usammensatt synes ordet ikke å være registrert av ordbøkene; av drabe for dræbe (Kalkar).

k755. u-beskadet] ubeskadiget

k756. Fly bort for] flykte bort fra

k757. Overvold] voldshandling, overgrep; jf. Luk 3.14: «Giører ingen Ofvervold, og ey Uret.»

k758. Belangende det Drab med Munden] Formuleringen tar opp igjen 2.1, som innleder diktets første del.

k759. øver] utfører

k760. est] er; den gamle formen (2. pers.) tilhører høystilen; jf. Sktr 2.355.

k761. arted] beskaffen

k762. Hunden] Dette dyret har lav status i Skriften; jf. 4.25.4 ovf. og Matt 7.6: «I skulle icke gifve Hunde Helligdommen, og I skulle icke kaste eders Perler for Svin.»

k763. hvis] alt som

k764. vanartig] ond

k765. Læbe] tale; leppen som talens redskab

k766. Klammer] klammeri, krangel

k767. skendsagtig] utskjellende; ordet ser ikke ut til å være registrert i ordbøkene.

k768. Skendsmund] person som bruker skændsord. Siste del av sammensetningen gjenopptar den aktuelle forestillingen om «Drab med Munden» (13.1).

k769. udkast] kastet ut, uttalt; kurant perf. part.

k770. At] slik at.

k771. om din Broder] Matt 5.21–22: «I hafve hørt, at der er sagt til de Gamle: Du skal icke ihielslaa; men hvo som ihielslaar, hand skal være skyldig for dommen. Men jeg siger eder, Hvo som er vred paa sin Broder, hand er skyldig for Dommen.»

k772. nævnis] kalles

k773. Du Racha, Daare] Matt 5.22: «[…] men hvosom siger til sin Broder: Raka; hand er skyldig for Raadet; men hvosom siger, du Daare; hand er skyldig til Hefvedis Ild.» Chr. IVs Bibel (1633) gir følgende forklaring i en note: «Raka begriber alle Vredis tegen. Somme mene at det kommer aff det Ebraiske, Rika, id est vanum & nihil, som duer til intet, Men Daare, det er haardere, den der ocsaa er skadelig, oc icke allene wduelig.»

k774. Phantast] tåpe, narr

k775. høyste] Synkopert superlativ, som i 11.8 ovf.

k776. Afsigt] dom, kjennelse.

k777. Pølen] Åp 19.20; jf. 20,10: «Disse to [dyret og den falske profet] blefve kaste lefvende i en gloende Pøl, som brænde met Svofvel.»

k778. grom] grusom

k779. bortkaster] gir avkall på, opgir

k780. Ivrighed] vrede, hissighet

k781. At] slik at

k782. forhaster] overiler deg, blir vred

k783. hun] Dvs. «Siælen»; oppfattes som personifisert hunkjønn.

k784. en bedrøvet Vey] Proleptisk bruk av adjektivet: veien gjør vandreren sorgfull eller bedrøvet.

k785. Du skal din Broder ont ey bede] du skal ikke ønske ulykke over din bror

k786. Drog] døgenikt, usling

k787. Trold] farlig, vrangvillig person

k788. dennem] dem; formen er vanlig fra 1500-tallet av, ved siden av dem; jf. Sktr 2.197.

k789. mon] Se kommentar til 9.7 ovf.

k790. Giør dennem got, som deg mon hade] Matt 5.44: «Men Jeg siger eder: Elsker eders Fiender; Velsigner dem som eder bande: Giører dem Got, som eder hade.»

k791. bander] forbanner; jf. TB 4.3.2. Merk entallsbøyningen.

k792. Den Stund] så lenge

k793. Langt trygger er Uræt at lide] Jf. Ordsp 16.8: «Lidet er bedre med Retfærdighed, end megen Indkomme med Uret» og 1 Kor 6.9: «Vide I icke, at de Uretfærdige skulle icke arfve Guds Rige?»

k794. føre paa] påføre; uekte sammensatt verb; jf. komm. til 1.1 ovf.

k795. Sagtmodig] en stillferdig, mild (person); ordet bør oppfattes som entall, apokopert, i analogi med «Stolte» (uten apokope) i neste vers. Begge setninger har likevel verbet i entall (som er i ferd med å bli den rådende formen). Bergprekenen ligger under også her, Matt 5.5: «Salige ere de Sagtmodige: thi de skulle besidde Jorden.»

k796. Stolte] den hovmodige

k797. Stolte skal med hast forgaa] Jf. Job 40.6: «Udspred din [Guds] Grumheds Vrede, skue de Hofmodige, hvor de ere, og ydmyge dem.»

k798. sterker] sterkest; apokopert komparativ ved sammenligning mellom to

k799. vinde] erobre

k800. Muren] Dvs. by- eller borgmuren; et menneske med selvbeherskelse sammenlignes her med en soldat som har erobret fiendens by.

k801. tager […] ind] uekte sammensatt verb; jf. komm. til 1.1 ovf.

k802. ind i Hiertet graven] inngravert i hjertet; jf. Ordsp 3.3: «Naade og Troskab skulle icke forlade dig; Heng dem om din Hals, og skrif dem i dit Hiertis Tafle.» Her er det riktignok ikke snakk om å tilegne seg noe for å gjemme det «i sitt hjerte», som Guds ord, snarere er det innskrevne eller -graverte å betrakte som noe naturlig som tilhører personligheten. Om bruken av denne metaforen hos Dass og andre, se Nielsen 2009: 144–47 og Haarberg 2010: 58.

k803. hendes] Vreden oppfattes her som personifisert hunkjønn.

k804. det] det som

k805. den Dievels Kunst] Appositivt til hun (dvs. Vreden): «Djevelens» eller «Fandens Kunster» brukes ennå om magi eller trolldom. Dikteren utnytter Vredens dobbeltnatur som personifikasjon og (uforklarlig, ekstatisk) handlingsmønster.

k806. Hun sætter Rynker udi Panden] Bruland (1991) påpeker likheten mellom strofene 21–22 med et avsnitt i Senecas dialog Om vrede på den ene siden og noen strofer i Elias Naurs Golgotha paa Parnasso (1689) på den andre. Avhengighetsforholdet mellom de tre tekstene lar seg vanskelig bestemme nærmere; likheten er heller ikke spesielt slående. Alle de tre tekstene har riktignok det til felles at de utmaler vredens fysiologiske uttrykk. Rimeligvis lar variasjoner over Senecas vredesbeskrivelse seg finne flere steder i litteraturen, som topos; Senecas dialog var i Danmark-Norge ikke latinskolepensum. Sannsynligheten for at Dass skal ha lest De ira, er på denne bakgrunn kanskje ikke så stor, men han inkluderer uansett flere av romerens momenter i sin beskrivelse enn Naur gjør i sin. At Dass har lest sin danske dikterkollega, er imidlertid høyst sannsynlig; det finnes mange flere paralleller enn denne.

k807. Seneca uttrykker seg i De ira 1.1.3–4 slik, noenlunde ordrett oversatt fra latin: «For likesom sikre tegn på at noen er gale, er et frekt og truende uttrykk, dystre miner, et bistert ansikt, raske skritt, urolige hender, endret ansiktsfarge, hyppige og heftige åndedrag, således finnes de samme tegn på at noen er vrede: Øynene brenner og lyner, ansiktet farges rødt idet blodet bruser opp fra hjertet, leppene dirrer, tennene presses sammen, hårene reiser seg og stritter, pusten trekkes tvungent og hvinenede, leddene vrir seg høylydt, vi hører stønn og brøl og en heftig ordstrøm kjennetegnet ved utydelig tale, det klappes rett som det er i hendene og stampes i jorden med føttene, hele den opprørte kroppen fremviser tegn på vrede – fæle, forvrengte uttrykk og et rasende ansikt – du kan knapt avgjøre om denne lasten er mer avskyelig enn den er heslig.» Et par avsnitt lenger ned (1.6) trekker Seneca en parallell til dyreverdenen, bl.a. «villsvinets skummende munn og tenner som slipes mot hverandre.» Naur str. 278–80) uttrykker seg på sin side slik:

Hvo seer ey Blodet i det vilde Beest at syde

Hvo ser ey Døden er i denne gifftig Gryde?

Hans øyne blusser ret som aff en Helved Ild;

Hans Næse puster Vær; hand raser og er vild.

Aff hiertet bobler op aldt ont; hans Haand i stycker

Dend hellig Præste-dragt og Klæder sønder-rycker,

I Munden haver hand det Tunge-skarpe Sværd;

Hand stopper Øret, som ey JEsu Ord er værd;

Hans Haar oppstyrrer ret som Pinde-Svine-Byrster,

Nu hand aff Bispe-stool fra sine Præste-Fyrster

Staar op, og giver dem der med et Skalcke-Nick,

At de han Dømme skal hen effter Jøde-skick.

Heinrich Müller (1667: 272) beskriver Vreden på lignende vis, med eksplisitt henvisning til Seneca. Om oversettelsen av den romerske filosofen til dansk (1658), se Haarberg 2012.

k808. Livet] kroppen, legemet; på 1600-tallet tenkte man seg at forskjellige temperamenter var betinget av forskjellige kroppsvæsker. Her påpekes det, på grunnlag av vanlig menneskelig erfaring, at blodet går den vrede til hodet. Ellers er den vrede behersket av gul galle (gr. kholé), derav karaktertypen koleriker.

k809. Lippen] leppen(e); eldre form enn læbe

k810. besætt] besatt

k811. skiær] skjærer; kurant presensform.

k812. forbistred] vred, rasende; poetisk bruk av entall for flertall.

k813. praler] skryter

k814. pukker med] truer med

k815. en Pynt] en kårdespiss; i C.5. no. lov behandles «Udfordringer og Dueller» to kapitler etter «Manddrab» (6–8). Straffen er streng. Duellanter og sekundanter mister sitt gods, sin stilling (hvis de har noen) og retten til å bli begravet i vigslet jord.

k816. kiæk] Formen uten -t tidligere vanlig brukt i intkj. og som adv.

k817. skønt] enn

k818. Jers] deres

k819. Konst] fektekunst

k820. ud at mane] å utfordre noen til duell; uekte sammensatt verb; jf. 1.1 ovf.

k821. for Haanden ud i Kamp at gaa] å møte noen til duell

k822. hoffærdig] hovmodig

k823. Lodden] loddet; her: nederlaget; hankjønn er kurant. Ofte brukt uttrykk i Bibelen, første gang i 3 Mos. 16.9. «den Buck, som HERRENS Laad falt paa.»

k824. hvo sin Broder hader, […] en Manddraber er] 1 Joh 3.15: «Hvo som hader sin Broder, han er en Manddrabere.» Jf. 14.3–6 ovf.

k825. Hvor] hvordan.

k826. Hiertelaug] hjertelag, karakter

k827. GUd, den du ey skue faaer?] Jf. 2 Mos. 3.6: «Mose skiulte sit Ansict, thi han torde icke see paa GUD.»

k828. en ringe Brøde] en ubetydelig forbrytelse

k829. Avind] misunnelse

k830. Lad […] leggis øde] Uttrykket forutsetter at hat og avind er å betrakte som landområder. Kingo uttrykker det samme ønsket slik i Aandelige Siunge-Choers første del: «Bort Avind, Had og Vrede», KSS 3.162

k831. Hun] Dvs. den personifiserte Avind.

k832. skikkes] sendes

k833. Ald Odel skal til Odel vige] Uttrykket er på grunnlag av forekomsten her registrert som ordtak hos Ivar Aasen: «Odel skal til odel vika. (Formodentlig en gammel Talemåde, brugt af P. Dass […] i den Mening, at alt bør føres did, hvor det hører hjemme)» (Aasen 157).

k834. Bør dig] bør du

k835. O Salig! de Fredsomlig ere] Matt 5.9: «Salige ere de Fredsommelige: thi de skulle kaldes Guds Børn.»

k836. Et Øre-Slag] Matt 5.39: «[…] men dersom Nogen gifver dig et Slag paa dit høyre Kind-Been, da holt hannem det andet ogsaa til.»

k837. trinner] gå (med faste, avmålte, verdige skritt), skride

k838. Naar Sool gaar ned] Ef 4.26: «Blifver vrede og synder icke: Lader Soolen icke gaa ned ofver eders Vrede.»

k839. giør dig samme Skiel] gir deg samme vilkår, gjør gjengjeld

k840. fortære] ødelegge

k841. Harm] vrede, forbitrelse

k842. Hiertet] medfølelsen; hjertet som sete for menneskets sympati eller medfølelse, menneskekjærlighet

k843. fordragis] komme til enighet, forlikes

k844. eendrægtelig] i full enighet

k845. velbehagis] finner behag i

k846. GUds Engler ønsker selv til Lykke] Luk 15.10: «Ligesaa, siger jeg eder, skal der være Glæde for GUds Engle, ofver Een Syndere, som bedrer sig.»

k847. Gylden-Stykke] silkestoff, gjennomvevet med ekte gull- el. sølvtråder, gjerne brukt som brudeslør

k848. At] som

k849. Christi Brud] I henhold til den konvensjonelle allegoriske fortolkningen av Salomos høysang er Kristus å forstå som brudgommen, Kirken eller den enkelte troende som bruden.

k850. stafferes] forskjønnes, pyntes

k851. Bort, bort derfor du rasend' Vrede] Jf. 24.3. Kingo uttrykker det samme ønsket slik i Aandelige Siunge-Choers første del: «Bort Avind, Had og Vrede», KSS 3.162.

k852. Avind Galde-fuld] Jf. komm. til 20.8 og 24.3 ovf.

k853. At] slik at

k854. vor […] Næste Kand elske] Matt 22.39: «Du skal elske din Næste, ligesom dig self.»

k855. os end kand reste] som enn kan gjenstå for oss; underforstått relativpronomen (subjunksjon)

k856. glad til Liv og Siæl] glad både legemlig og åndelig, helt og holdent glad; liv her i betydningen «kropp», til i betydningen «med henblik på», «hva angår».

k857. De fire første strofene fungerer som innledning (exordium). Her lister dikteren opp i alt ni måter det sjette bud kan brytes på: (1) ved prostitusjon, (2) ved at menn har seksuell omgang med andre menns koner, (3) med sine egne slektninger eller (4) med dyr, ved at de oppsøker (5) unge enker eller (6) uskyldige jomfruer, (7) ved ukyske blikk, (8) ved homofili eller (9) onani. Hoveddelen av sangen kan sies å være delt i fire, innrettet mot fire forskjellige tenkte tilhørere, hver innledet med en apostrofe. Første del (str. 5–14) henvender seg til gutter («du kaade Dreng», 5.2), annen del (str. 15–23) til jenter («du lille Pige», 15.1), tredje del (str. 24–29) til gifte kvinner («Du Ægte-giffte Qvinde», 24.1) og fjerde del (str. 30–42) til familiefedre («du Mands Persone», 30.1). De fire gruppene tilhørere, sangere eller lesere advares mot syndens forlokkelse og trues med den foreskrevne straff. Sangen avsluttes med en siste strofe (42) henvendt til Gud, i bønn.

k858. I sin Store forklaring er Luther helst opptatt av å distansere kirken fra det papistiske sølibatidealet, som ifølge ham ikke leder til annet enn hor: åpent, fordekt eller «i hjertet». Slik han ser det, har Gud velsignet menneskene med ekteskapet til forsikring mot synden. Det setter den gudegitte seksualiteten – den menneskelige «inclinatz« – inn i betryggende, moralsk forsvarlige rammer: «Thi ingen hafuer saa liden lyst oc villie til Kyskhed, saa som de, der for deris store hellighed fly oc sky Ecteskab, oc enten aabenbarlig ligge uforskammed i horeri, eller oc hemmelige giøre det end meget værre» (s. 48). Nærmere om Luthers syn på kyskhetsidealet, ektestanden og spenningen dem imellom hos Peters (1990: 1.227–54).

k859. Knud Sevaldsen Bang anfører en konvensjonell tredeling i sin forklaring. Mord kan begås «Med Hierted oc Øyne», «Med Munden» og «Med Gierningen» (1681: 14–15). Christian Hoffkuntz, som tilhører de katekismeforfatterne som gjerne nummererer mulighetene for brudd på loven, anfører «fire Maader»: «med Tanker, Ord, Geberder eller Lader, og udvortis Gierninger» (1697: 51).

k860. Loven (C.5. no. lov) ivaretar det sjette bud i kap. 6–13, «Om Løsagtighed».

k861. Helle Vogt gir (i Sunde 2008: 141–54) en oversikt over sedeligheten (hodebekledning, leiermål, prostitusjon) i det etterreformatoriske Danmark-Norge. Jonas Liliequist (1992) diskuterer saker som involverer seksuell omgang med dyr på grunnlag av et svensk kildemateriale.

k862. Petter Dass' egen biografi blir uvegerlig interessant i forbindelse med det sjette bud: 17. februar 1673 ble han bøtelagt, men for øvrig benådet for sitt «Leyermaal», dvs. at han «var kommet sin trolovede for nær» før de var lovformelig gift. Kåre Hansen redgjør for saken (2006: 73–77).

k863. tit.] 2 Mos 20.14: «Du skal icke bedrifve Hoer.» Hor omfatter enhver illegitim seksuell relasjon i tanke, ord og gjerning. Synonymer: skjørlevnet, løsaktighet. Luthers Lille forklaring: «Wi skulle frycte oc elske Gud, leffue et Kyskt oc Tuctigt Leffnit, intet wtuctigt enten sige eller giøre, huer elske oc acte sin Hustru» (Luther 1616: 67).

k864. mel.] Søren Hansen Tvilling (d. 1633) var ansatt som sanger ved Christian IVs kantori fra 1618. Han etterlot seg noen åndelige sanger, men også én satirisk vise med den latinske tittelen «Quid tua» (Hva har du med det å gjøre?), trykt i 1634 og bevart på folkemunne til ut på 1800-tallet. Peder Syv omtaler det som «eet ret Poetisk skrift» (1915: 209). Sangen er dessverre bare bevart i sene trykk. Førstelinjen lyder «Hør til fattig og rige» eller «Kom hid fattig og rige» (Schiørring 1.250 og 259). Som melodiforelegg oppgis «Pickelherings melodi», som i dag er ukjent (I.R. Hansen 1986: 80). Her har vi altså med et verdslig melodiforelegg å gjøre som faktisk er blitt stående. Samme forelegg brukes i Evangeliesangene, «Om Himmerigs rige», der sangen kalles «Søfren Tvillings viise, om Peer Skrifuer og Peer Fouget» (SV 3.238).

k865. Horeri] Ordet brukes synonymt med hor.

k866. hale] Ordet kan brukes i betydningen «tillegg» el. «følger», men her synes meningen å være «varianter» eller «grener». Synden kan samtidig oppfattes som en personifikasjon, med hale à la huldra eller djevelen selv.

k867. Klunger-Riis] nypetorn-busk; jf. Jakobsen 1952: 126.

k868. Skiøger] prostituerte kvinner. Prostitusjon, representert ved horer eller skjøger, fordømmes gjentatte ganger i Skriften: Ordsp 29.3: «Hvo som elsker Vijsdom, hand glæder sin Fader, Men hvo som omgaaes med Horer, hand mister sit Gods». Denne oppfatningen kommenteres av Jesus i lignelsen om den fortapte sønn, han som «fortærede sit Gods med Skøger» (Luk 15.30). Horehus er eksplisitt nevnt i Jer 5.7. Loven straffer både menn og kvinner som omgås på denne måten, med fengsel eller pisking: «Hvilken Mands-Person sig i Hore-Huus lader finde til Utugt at bedrive, og der antreffis, straffis første Gang med otte Dagis Fængsel, anden Gang dobbelt så længe. Qvindfolk, som sig i saadanne Huse opholde til Utugt, straffis med Kagen [offentlig pisking], eller sættes i Spindehuset» (6-13-31).

k869. i Fleng] som det faller seg, uten plan

k870. Part […] Part] Noen – andre

k871. smitter ægte Seng] 3 Mos 20.10: «Hvo som giør Hoer med nogen Mands Hustru, hand skal visselig dø, baade Hoer-Karlen og Hoer-Konen, for hand giorde Hoer med sin Næstes Hustru.» C.5. no. lov opprettholder og spesifiserer straffen med hensyn til kjønn: «Befindis nogen Egtemand at have med anden Egtemands Hustrue aabenbarlig og Ubluelig Omgængelse, og de ikke efter Advarsel sig entholde fra hinanden, men blive fremturende i deris skammelige og forargelige Levnet, da bør hand at miste sin Hals, og hun at stoppis i en Sæk og druknis» (6-13-26).

k872. En Parti] en gruppe

k873. sig besover] har samleie med; vanlig brukt evfemisme

k874. næste Slegtninge] Incest forbys eksplisitt og straffes strengt både i Skriften og i loven. Dass skrev selv i 1674 en kjent sang om en aktuell incestsak i Rana, «Forskrækkelig Blodskam». En mann ved navn Iver Skonseng ble da kjent skyldig i å ha forgrepet seg på sin egen datter og i å ha fått barn med henne. For dette ble han henrettet ved halshugging (SV 1.147–54). Jf. 3 Mos 18.6 ff: «Ingen skal ligge hos sin Næste Slecting at aabenbare hendis Blusel,» osv. Det mest kjente eksemplet på blodskam i Det gamle testamentet leverer Lot, som besvangret sine to døtre i fylla (1 Mos 19.30–38). Loven forbyr seksuell omgang mellom slektninger i tre ledd, altså også mellom tremenninger. De alvorligste tilfellene straffes med døden: «da skulle Kroppene, naar de halshugne ere, kastis paa en Ild og opbrændis» (6-13-14). I Kirkeordinansen (1607) innprentes prestene at «effter denne Dag skal intet Ecteskab til stedis udi det tredie led, paa det der maa holdis den Høffuiskhed oc Naturlig blusomhed til Slecten, som aff Christelige Forfædre, haffuer verit her til Dags holdit.» (upag. tillegg).

k875. blander sig med Fæ] Forbudet mot seksuell utnyttelse av dyr gjentas flere gange i Mosebøkene og behøver altså ikke nødvendigvis å gjenspeile et aktuelt problem for en sogneprest på Helgeland på slutten av 1600-tallet; 2 Mos 22.19: «Hvosom belegger sig med Qveg, hand skal visselig døe.» Forbudet spesifiseres òg for kvinner i 3 Mos 18.23: «Og ingen Qvinde skal hafve ad skaffe med noget Diur, thi det er vederstyggeligt.» Men det finnes eksempler på domfellelser av denne typen forbrytelse i samtiden. Verbet blande sig brukes her i betydningen «inngå kjønslig forbindelse med (og forplante sig)».

k876. unge Enker] Enker fortjener ifølge Skriften særlig vern: «Giør de Enker Ære, som ere rette Enker» (1 Tim 5.3); «Men holt dig fra de unge Enker; thi at naar de blifve kaade imod Christum, da ville de giftes» (5.11). Loven omtaler enker i flere sammenhenger: «Lader nogen fornemme Mands Enke, eller Daatter, i hvad Stand de ere udi, Geistlig eller Verdslig, sig i Uære beligge, da maa hendis Værge, saa fremt hand og næste Frænder ikke hende ville benaade, hende strax tage, og fængslig lade indsætte og forvare i hendis Livs Tid, og alt hendis Gods til sig annamme, og det altsammen nyde og beholde, saa længe hand hende saa i Fængsel og Forvaring holdendis vorder» (6-13-10).

k877. Jomfru-Krenker] Apokopert flertall; om forførere el. voldtektsmenn. Om de mindre alvorlige tilfellene sier Skriften: «Om nogen locker en Jomfru, som icke endnu er trolofved, og beligger hende, da skal hand gifve hende hendis Morgen-Gafve, og beholde hende til sin Hustru» (2 Mos 22.16). Påbudet gjentas i loven: «Dersom nogen enten selv, eller ved andre, beder om en Dannemands Daatter, og derover beligger hende, før Trolovelsen skeer, eller hand faar endelig Svar, da skal hand endeligen tage hende til Egte, om hendis Forældre, eller Formyndere, ville det samtykke» (6-13-4). «Dersom nogen voldtager en ærlig Møe, eller Enke, og det bevisis, miste sit Liv, eller, om hand ej betrædis, være fredløs» (6-13-16).

k878. den forbudne Frugt] Uttrykket henspiller på frukten av treet i Paradis, 1 Mos 2.17: «Men af det Træ, som gifver Forstand paa Got og Ont, skal du icke æde»; jf. 3.7.

k879. hooragtig Miiner] Et ukyskt blikk vil bli regnet som hor: «I hafve hørt, at der er sagt til de Gamle: Du skal icke bedrifve Hoer. Men jeg siger eder, Hvo som seer paa en Qvinde, at begiære hende, hand hafver allerede bedrefvet Hoer med hende i sit Hierte» (Matt 5.27–28).

k880. Forbrækker] brekker i stykker

k881. skiønne Liiner] ubrukte tau

k882. At] som

k883. Dalila] Samsons svikefulle elskede Dalila forsøker tre ganger å avlure ham hemmeligheten om hans styrke. Først fjerde gang lykkes hun. Det andre forsøket består i at hun binder ham med nye og ubrukte tau: «Da tog Dalila ny Linier, og bant hannem dermed» (Dom 16.12). Men også disse sliter Samson over som om de var tynne tråder. Meningen synes å være at ukyskhet og svik forbindes i Dalilas skikkelse, selv om Samson nå neppe kan sies å ha opptrådt mer kyskt enn henne.

k884. bemænger] har legemlig omgang med

k885. Sodomiters Skam] Et rop om synd i Sodoma og Gomorra når Herren: «Der er et Raab af Sodoma, og Gomorra kommet til mig, det er stort; Og deris Synder ere meget svare» (1 Mos 18.20). Abrahams brorsønn Lot har slått seg ned i Sodoma og blir der besøkt av to av Herrens engler. Mennene i Sodoma vil ha dem, så de kan få «sin vilje» med dem. Lot tilbyr voldsmennene sine døtre i stedet – om enn forgjeves. På denne bakgrunn har sodomi blitt brukt om forskjellige former for ikke-konvensjonell eller ulovlig seksuell praksis, særlig homofili. Det råder ingen tvil om synet på homofili i Det gamle testamente: «Om nogen ligger hos en Dreng, som hos en Qvinde, de hafve giort en Vederstyggelighed, og skulle Baade visselig døe» (3 Mos 20.13). Loven sier følgende: «Omgiængelse, som er imod Naturen, straffis med Baal og Brand» (6-13-15).

k886. Krambo] eller krambod: butikk som selger matvarer, tekstiler, redskaper m.m.

k887. Kram] handelsvare; hankjønnsformen er kurant.

k888. befugter] ejakulerer på; evfemisme. Det bibelske forbudet mot seksuell selvtilfredsstillelse, som har gitt oss ordet onani, finnes i 1 Mos 38, der Onan av sin far Juda blir beordret til å gifte seg med sin avdøde brors hustru, men vegrer seg: «Men der Onan fornam, at Sæden skulde icke høre hannem til; Derfor naar hand gick ind til sin Broders Hustru, forderfvede hand det paa Jorden, at hand skulde icke gifve sin Broder Sæd. Da mishagede HERren det, hand giorde, Og hand slo hannem ogsaa ihiel» (1 Mos 38.9–10).

k889. Vee] pine (legemlig og åndelig)

k890. Horens Huus] Uttrykket er ikke nødvendigvis synonymt med horehus, dvs. prostitusjon i organiserte former. Men slik ulovlig virksomhet ville nordlandsfarere uansett ha støtt på i Bergen, der det fantes flere bordeller på 1600-tallet. Virksomheten ble omkring 1620 flyttet fra Øvregaten, bak den tyske bryggen, til Nøstet, innerst på vestsiden av Nordnes. Sedelighetssaker er den største enkeltgruppen i strafferegistrene. For å få bukt med problemet ble straffene skjerpet. «Røktbare» eller «løse Quind-folck» ble i stadig større utstrekning utsatt for kakstrykning (offentlig pisking) foran rådstuen eller på torvet (Fossen 1979: 337 og 817).

k891. Gamledags] Her brukt (ubøyd) som adjektiv. Med «gamle dager» menes oftest noe som ligger én eller to generasjoner tilbake i tid. For Dass later fortid til å være fortid uansett.

k892. Det rønned David ilde] det gikk David ille; verbet rønne, no. røyne (erfare) brukt upersonlig

k893. Som sov hos fremmed Viiv] Fremmed her i betydningen «ikke hørende til husstanden, familien». Historien om kong Davids uhyrlige forbrytelse fortelles i 2 Sam 11–12. Kongen får fra sin takterrasse øye på en vakker ung kvinne som bader. Det viser seg å være Batseba, gift med hetitten Uria, som tjenestegjør i kongens hær. David får Batseba hentet opp til seg og ligger med henne. Da han får melding om at hun er med barn, beordrer han sin hærfører Joab om å plassere Uria der striden med ammonittene er som hardest. Uria faller, og kongen tar Batseba til hustru. Men dette gjør han ikke ustraffet. Herren sender en profet, Natan, til David, som forkynner at Gud vil ydmyke ham og ta fra ham alle hans hustruer og åpenlyst gi dem til andre menn. Da angrer David. Dermed nøyer Herren seg med å slå hans nyfødte sønn med dødelig sykdom. Kongen faster og gråter til ingen nytte. Sønnen dør. Men så går livet videre. Batseba blir på ny med barn; det er Salomo, «den fredsommelige». Historien fungerer som moralsk eksempel så lenge man ikke ser saken fra Urias, Batsebas eller barnets synsvinkel.

k894. spilde] miste

k895. Aarsage] Formen på -e er kurant.

k896. Samson] Historien om Samson fortelles i Dommernes bok 13.24–16. Han var den siste av de såkalte dommerne (militære lederne) som stod for erobringen av Palestina i perioden mellom Josva og Saul. Dass refererer til Samsons kjærlighetsforhold til Dalila, som lar seg kjøpe av fienden og avlurer ham hemmeligheten om hans umåtelige styrke (se komm. til 3.8 ovf.).

k897. Horens bløde Skiød] Dom 16.19: «Og hun lod hannem sofve paa sit Skiød, og kaldede een som ragede hans siv Hofvet-Locke af.» Dalila kan kalles hore i den forstand at hun ikke var gift med Samson, men hun fremstår likevel som en atskillig fastere forbindelse enn den navnløse prostituerte han hadde besøkt i Gasa umiddelbart før han traff Dalila (Dom 16.1).

k898. Du rosed lidt af Kiøbet] du skrøt ikke akkurat av kjøpet; Dass synes å forutsette at Dalila var en prostituert – at hun var blitt kjøpt – og alluderer med et understatement til Samsons fortvilelse over Dalilas stedighet: «Men der hun tvingde hannem Dag fra Dag med sine Ord, og plagede hannem, da blef hans Siæl træt indtil Døden» (Dom 16.16).

k899. Din Øyne gik i Løbet] dine øyne gikk tapt; filistrene stikker ut øynene på Samson så snart han er overmannet: «Men Philisterne grebe hannem, og stunge hans Øyen ud» (Dom 16.21).

k900. Hun klipper og dit Haar] Ikke egenhendig; jf. komm. til 7.4 ovf.

k901. Fru Venus] Venus er den romerske kjærlighetsgudinnen, identifisert med grekernes Afrodite. Her opptrer hun metonymisk for erotikken. Den forlokkende vinen hun serverer, og den beruselsen erotikken kommer med, er som gift å betrakte. Den som lar seg beruse og forføre, må betale dyrt for opplevelsen. Det fikk Samson erfare. Bruken av den klassiske mytologien i kristen diktning hadde imidlertid vært kontroversiell helt fra den kristne litteraturens første begynnelse. «Hva har vel Athen med Jerusalem å gjøre?» skriver kirkefaren Tertullian allerede i det annet århundre (De praescriptione haereticorum 7.9). Kristen-humanisten Erasmus tar spørsmålet opp i sin berømte dialog Ciceronianus (1528), der en av samtalepartnerne maner til utryddelse av denne typen hedenskap (Erasmus 1986: 394). I Danmark-Norge ble de hedenske gudenes navn bannlyst fra skolene, bl.a. i Christian IVs store Recess fra 1643, der lærere instrueres om å innprente de unge om «at skye de Hedenske Affguders Naffne, som findis i mange Bøger» (sitert etter Rørdam 1857: 2.176). Peder Syv begrunner forbudet med sin generelle oppvurdering av det danske (Syv 1915: 200–01). Dass forholder seg altså uventet fritt til den klassiske mytologien her; det kan vel sies å harmonere med hans bruk av verdslige melodiforelegg. Jf. Thomsen 1971: 54–57 (om 1600-tallet generelt) og Sønderholm i Bording 1986: 2.42 f (om Bording).

k902. Forgift] gift

k903. Forgiort] forhekset, tilføyd alvorlig skade

k904. Bedrift] virksomhet, handling; ikke nødvendigvis noen stor dåd

k905. Gibea den Stolte] Gibea skulle bli Sauls hjemby og hovedstad; byen lå ca 5 km nord for Jerusalem. Historien det her alluderes til, fortelles i Dom 19–20. En mann av Levi stamme som bor langt inne på Efra'im-fjellet, tar seg en medhustru fra Betlehem. Men medhustruen reiser fra ham; hun flykter hjem, dit hun kom fra. Etter noen måneder reiser mannen etter, i håp om å få henne tilbake. Hun blir til slutt med, men på veien hjem må de overnatte i Gibea. Der får de omsider husly hos en gammel mann. Da er det at en gjeng ugudelige omringer huset for å få sin vilje med den fremmede, som det heter. Verten tilbyr dem i stedet, som Lot, sin egen datter i tillegg til gjestens medhustru, og de ugudelige «omginges skændeligen med hende den gandske Nat, indtil Morgenen» (19.25). Ektemannen og hans vert finner kvinnen død på terskelen utenfor døren. Etter å ha fraktet liket hjem, deler mannen det i tolv stykker og sender stykkene rundt i hele Israel, ett til hver stamme. Slik oppfordrer han til hevn over Gibea. Da samler hele Israels folk seg «ligesom een Mand og forbunde sig» (20.11). Etter tre dager med harde kamper og store tap seirer til slutt forbundsfellene: 25.000 krigere fra Gibea faller i striden, og byen stikkes i brann.

k906. Den Skøge] Hvorfor skjøge? De siste norske oversettelsene omtaler medhusturen som «utro». Det hebraiske ordet som brukes, wattizneh, behøver faktisk ikke bety at utroskapen var av seksuell art. En rimelig tolkning kunne være at medhustruen kalles «utro» som en konsekvens av at hun reiser fra sin mann og hjem til sin far (Frymer-Kensky 2002: 120). Men i 1633-oversettelsen forutsettes det at kvinnen rømmer fra sin mann og reiser hjem fordi hun hadde vært utro: «Og der hun hafde bedrefvet Hoer hos hannem, løb hun fra hannem til sin Faders Huus i Betlehem» (19.2). Det kan altså se ut til at dikterens moralske eksempel tar sitt utgangspunkt i Betlehem-kvinnens løsaktighet. Uansett virker det unektelig provoserende at det er den mishandlede kvinnen som holdes frem som utro synder i dette tilfellet. Eksempelet fungerer mye bedre om man forutsetter at Gibeas fall kom som følge av det umenneskelige overgrep byens egne menn gjorde mot den uskyldige kvinnen.

k907. Den] som

k908. standen] stått

k909. Hâr] Synkopert form for haver; vi hadde her ventet preteritum (irrealis) i en betingelsessetning av denne typen. Dikteren tyr antakelig til muntlig språk for versrytmens skyld.

k910. Helena] Igjen et eksempel fra den verdslige litteraturen (se komm. til 8.3 ovf.): Helena, gift med spartanerkongen Menelaos, blir røvet av den trojanske prins Paris, som tar henne med til Troja, en gresk koloni ved innseilingen til Svartehavet. Dette hustrurovet, som er iscenesatt av kjærlighetsgudinnen selv, blir foranledningen til Troja-krigen, som det fortelles om i Homers epos Iliaden. Hos Homer blir det aldri helt klart om Helena faktisk har vært med på notene, eller om hun langt på vei er et uskyldig offer. Dass hadde imidlertid uansett neppe lest Homer. En sannsynlig kilde til Helenas utroskap ville for de fleste som hadde vært igjennom latinskolens siste år, være Vergils Aeneiden (2.567–603), der det eksplisitt påpekes at hun er skyld i krigen, og at hun har bedratt sin ektemann. Helten Aeneas er nær ved å drepe henne i raseri, men blir holdt tilbake av sin mor, kjærlighetsgudinnen.

k911. Da slog en Helt den anden] I Iliaden utkjempes den siste og avgjørende tvekampen mellom de to fremste heltene på henholdsvis gresk og trojansk side: Akhillevs og Hektor. Sistnevnte faller for førstnevntes spyd (Il. 22.326–27).

k912. u-forfært] uforferdet, fryktløs (i henhold til idealet i den episke heltediktningen); uforfært også hos Kingo o.fl.

k913. Den første Verdens Dage] Den tid som beskrives i 1 Mos 1–5, før syndfloden.

k914. Forgik] gikk til grunne

k915. Flodens Luud] Om syndfloden fortelles det i 1 Mos 6–8. Herren begrunner sin straff over menneskene med at menneskenes ondskap var stor på jorden (6.5), og at «Jorden var forderfved for Guds Øyen, og fuld af Fortrædelighed» (6.11). Luud (no. lut), dvs. vaskemiddel; her brukt i overført betydning: Syndfloden skulle rense verden for synd.

k916. Der] da

k917. En Hore til sin Bruud] Hor er ikke eksplisitt nevnt som årsak til syndfloden. Men det gjøres i 1 Mos uansett helt klart at Guds vrede motiveres av menneskenes manglende moral.

k918. de Brande] de brennende lidenskaper; syndfloden slokker bokstavelig talt brannen, dvs. menneskenes ulovlige og tilsynelatende uslokkelige begjær.

k919. Sig selv ey slukke vil] som ikke vil slokke seg selv; relativpronomenet (subjunksjonen) er underforstått.

k920. den glatte Pande] ubetenksomheten, frekkheten; motsatt rynket pande, som signaliserer bekymringer eller skrupler.

k921. blodigt Spil] spill av blod, blodsutgytelse

k922. Daare] tåpe, person som viser mangel på klokskap og fornuftig omtanke.

k923. bilder […] ind] innbiller; uekte sammensatt verb

k924. saare] sterkt, i høy grad

k925. Rosens Kind] rosenkinn; kinn som ved sin friske, røde farge minner om en rose (i alminnelighet om en ung kvinne)

k926. vel-gestalted] velutviklet

k927. Orm] larve(r) el. lignende dyr som lever i åtsler

k928. Horens Huus] Se komm. til 5.4 ovf.

k929. skiær] skjærer, går hurtig; kortformen er kurant.

k930. Vraae] krok (avsides, ensom, mørk og skummel)

k931. De hvide Marmor-Støtter] Uttrykket inneholder rimeligvis en allusjon til Pygmalion, den mytiske billedhuggeren på Kypros, som forelsker seg i sin egen marmorstatue. Historien fortelles av Ovid, i Metamorfosene (som riktignok ikke var latinskolepensum). Skulpturen var «så snehvit deilig som ingen kvinnefødt pike». Pygmalions hjerte «fylles av brann», han kysser skulpturen, legger den på purpurfargede laken og holder omkring den som om den var en oppblåsbar Barbara . Til slutt forbarmer kjærlighetsgudinnen seg over Pygmalion og gir statuen liv. Piken åpner sine øyne og rødmer (Met. 10.243–97).

k932. støder an] krenker; i dette uttrykket ligger formodentlig ikke bare at den unge manns kvinnebekjentskaper er tilfeldige, men også at de innebærer et overgrep mot kvinnen; anstøde i betydningen «gjøre seg skyldig i krenkelse el. overtredelse (av)».

k933. Pølens brede Plan] Pølen omtales i Åp 19.20; jf. 20.10: «Disse to [dyret og den falske profet] blefve kaste lefvende i en gloende Pøl, som brende med Svofvel.» En pøl er en «pytt», men med ordene brede Plan insisteres det her på svovelpyttens betydelige størrelse.

k934. Musik og Jomfru-Sang] Man kunne tenke seg dette som himmelske konserter i barokk motsetning til Pølen. Men denne musikken kan også oppfattes som et jordisk gode, i likhet med spaserturene nevnt i strofens v. 4.

k935. Spassere-Gang] tur gjennom spesielt vakre omgivelser: en have, en park eller en skog.

k936. Ild og Beeg] Bibelen nevner ikke noe sted disse strafferemediene sammen. Ilden fremholdes av Matteus (5.22 og 18.9) som tilhørende Helvetes pinsler («Helfvedes Ild»), men også av Johannes i Åpenbaringen: «Og der falt Ild fra Gud af Himmelen» (Åp 20.9). Bek omtales av profeten Jesaja i forbindelse med straffen over Edom: «Da skulle hendis Floder blifve til Beg, og hendis Jord til Svogel, ja hendis Land skal blifue til brændendis Beg, som icke skal slyckis hvercken Dag eller Nat» (Jes 34.9).

k937. forbandet Den Dag] Man kan kanskje oppfange en allusjon til Job her, han som forbannet den dagen han ble født: «Derefter oploed Job sin Mund, og forbandede sin Dag» (Job 3.1).

k938. Du dig med Skiøgen blandet] du hadde seksuell omgang med skjøgen; jf. komm. til 2.8 ovf.

k939. Rantzon] løsepenge(r)

k940. biude fal] fremby, tilby

k941. forsilde] for sent

k942. finde] merke, innse

k943. beqvemmer] passer, sømmer seg for

k944. danned vel] velskapt

k945. derhos] i tillegg

k946. kysk og tugtig] De to adjektivene står ofte sammen som her; de brukes gjerne om kvinner med tanke på seksuelle forhold: ærbar, kysk, dydig; jf. PSyv 9554: «Kydskhed er bedste Skjønhed.»

k947. Deylighed] Substantiv dannet til dejlig og brukt om det menneskelige legems ytre skjønnhet, især kvinners. I sin pastoralteologiske veiledning oversatt til dansk i 1667 skriver Nathanael Pownol et utsagn som gjengis slik: «den indvortis Deylighed, med huilcken Siælen i sig selff er beprydet» (Pownol 1667, upag.). Johann Arndt utbroderer menneskesjelens «Deylighed» i den fjerde av sine bøker om Den Sande Christendom. Ikke bare er den «saare dejlig»; deiligheten forøkes ved «Bønnen og den daglig Samtale med Gud» (1690: 4.151).

k948. Flættebaand af Guld] Motsetning mellom de indre og de ytre kvalitetene hos en kvinne tematiseres av Ordsp 11.22: «En deylig Qvinde foruden Tuct, er ligesom en Soe med et Flettebaand af Guld,» jf. komm. til 17.8 ndf.

k949. befalder] faller i smak, behager

k950. En Guld-bordyret Soe] en purke med gullbroderi. Bordyre er etymologisk samme ord som brodere; jf. komm. til 17.2 ovf.

k951. Det Legem […] HErrens Tempel er] Poenget er hentet fra 1 Kor 6.18–19: «[…] men hvo som lefver i Skiørlefnet, han synder mod sit eget Legeme. Eller vide I icke, at eders Legeme er den Hellig Aands Tempel, som er i eder, hvilcken I hafve af Gud, og I høre eder icke self til?»

k952. hvo Guds Tempel krænker] Eksempler på slike tempelskjendere er kong Ahas i 2 Krøn 28.21 og kong Antiokos i 1 Makk 1.21–24. Da ulykken rammer Antiokos, kommer også skyldfølelsen: «[…] og jeg tæncker paa det Onde, som jeg giorde i Jerusalem» (1 Makk 6.12). Jesus renser templet i Matt 21.12–17; Joh 2.12–22.

k953. lader […] ilde] det passer seg dårlig

k954. At gaa for tit i Dantz] Ortodokse teologer unnlot ikke å gjøre oppmerksom på at det i Bibelen ble danset med guddommelig sanksjon; se f.eks. 2 Mos 15.20–21 og Fork 3.1: «Alle Ting hafver sin Tid», som f.eks. å «Dandse». Brochmand skriver at det å danse fra naturens (dvs. Guds) side verken er ondt eller godt, men fordi dans som involverer begge kjønn ikke bidrar til åndelig oppbyggelse, er det tryggest å la det være (1664: 2.62a–b; «De lege», cap. VIII, quaest. V).

k955. Jomfruers Ære-Krantz] Kransen er her selvsagt billedlig: noe som tjener til å forherlige en eller øke ens berømmelse. Det er typisk at det er piker som advares mot å miste sin ære. Gutters ære var mer hardfør. Det å miste sin ære, å bli «røktbar», medførte sosial utstøtelse.

k956. maa] får

k957. staa paa Spring] er utsatt for å gå til grunne

k958. Crœsi Penge-Sæk] Lyderkongen Krøsus (gr. Kroisos, lat. Croesus, ca 560–546 f. Kr.), her i (lat.) genitiv, var kjent for sin veldige rikdom og ble i så henseende tidlig brukt som en retorisk eksempelfigur. Historien om ham fortelles av Herodot (bok 1). Se Erasmus' Adagia 1.6.74: «Croeso ditior» («Rikere enn Krøsus»). Førsteutgavens tekst skiller ikke mellom oe og ae, men gjengir begge lyder med æ.

k959. En Lov i Mose-Bog] 4 Mos 19.15: «Og hvert aabet Kar, som icke er Laag eller Bond paa, det er ureent.» Betingelsen er muntlig og ugrammatisk: Loven står i Moseboken enten man vil akte den eller ei. Her synes den brukt som et påbud om sømmelig (dekkende) påkledning.

k960. Hvad Kar] det kar som

k961. til tackte] dekket til; pret. av tiltække

k962. dømme] anse som

k963. fører aaben Kram] frembyr utildekkede eller uinnpakkede varer. Uttrykket innebærer at kvinnekroppen her oppfattes som gjenstand for kjøp og salg, uansett tildekking; jf. PSyv 3334: «Hver lyster ej ad kjød, hvorpaa spifluer have sidded.»

k964. Det samme Skrifftens Sprog] Se komm. til 20.2 ovf. Sprog brukes her i betydningen «fyndord» eller «ordspråk».

k965. Drog] latsabb, menneske uten lyst el. evne til nyttig virksomhet; jf. TB 5.16.4

k966. For JESU Fødder] Luk 7.37–38: «Og see! der var en Qvinde i Staden, hun var en Synderinde; der hun fornam, at hand sad til Bords i Pharisæerens Hus, da hendte hun et Alabaster med Salve: Og traadde bag til hans Fødder, og græd; og begynte at væde hans Føtter med Graad, og at tørre dem med sit Hofvet-Haar, og hun kyste Hans Fødder, og salvede dem med Salven.»

k967. betænkke] ta i betraktning

k968. Til] hva angår

k969. fordervet] ødelagt (moralsk)

k970. Sæck] skjøge, hore

k971. JESU Blod] 1 Joh 1.7: «Og JESU Christi Hans Søns Blod giør os reene af alle Synder», jf. Hebr 9.14, 1 Pet 1.19 og Åp 1.5.

k972. er runden] har rent; av rinde

k973. toer] vasker; én stavelse

k974. Smitte] adferd (som følge av uheldig påvirkning); jf. PSyv 3328: «Horen, som kullet; hun smitter og brænder.»

k975. hiertelig] på en oppriktig, inderlig følt måte

k976. Du skalt […] Indgaa i Himmerig] Matt 21.31: «JEsus sagde til dem: Sandeligen siger Jeg eder, Tollere og Skøger kunde før komme i Himmerigis Rige, end I.»

k977. I løse Folkis Huus] Neppe horehus (jf. komm. til 5.4 ovf.); løs kan her oppfattes som som «ugift» eller «forlovet». Husene det refereres til, rommer med andre ord ingen konvensjonell familie.

k978. Ansigtes] Genitivform (parallell til ansigts) særlig brukt i Bibelen, jf. 1 Mos 3.19: «I dit Ansictes Sved».

k979. GUDS Ansigtes Lius] Jf. 2 Kor 4.6: «Thi Gud som bød Lyset skinne frem af Mørcket, Han gaf et klart Skin i vore Hierter, at den Oplysning om Guds Klarheds Vidskab er fremkommen formedelst os, i JEsu Christi Ansigt.»

k980. gnave] gnage, spise

k981. fremmed] ikke hørende til husstanden, familien

k982. Suul] kjøttmat, flesk o.l. som spises sammen med brød, eller som pålegg.

k983. staalne Mad] Partisippet av stjæle finnes i to konkurrerende former: stjaalen og staalen. Den stjålne maten må her oppfattes på samme måte som «forbuden Frugt» (3.4), dvs. som sex utenfor ekteskapet. Jf. Ordsp 9.16–17: «Og til Daarer siger hun [en daarlig Qvinde]: De staalne Vand ere søde, og det skiulte Brød er nydeligt.»

k984. Med Spot] ledsaget av spott (og skam)

k985. Mand kand […] temme En Hund] Jf. PSyv 3347: «Horer og harer ere onde at temme.»

k986. At] slik at

k987. snoe] snike seg

k988. fragter Sit Skib] leier ut skitt skip; skipet blir å oppfatte som kroppen.

k989. u-fri Stæd] Hankjønn er kurant på 1600-tallet. Metaforen kan forstås slik at kvinnen leier ut kroppen sin, som dermed blir beskattet i fremmed havn.

k990. bruger] drar nytte av

k991. blinde bancker] skjulte grunner eller rev, undervannsskjær

k992. sencker] synker

k993. Godtz og Vrag] last og skrog

k994. Og aldrig meere funden] Ufullstendig setning, sc. «blir funden»; muntlig konstruksjon. Det hadde vært enkelt nok å få verset til å gå opp med full setning, f.eks. «Og blir ey meere funden».

k995. betalt] Økonomistisk metafor: Den som har gjort dårlig forretning med sitt skip, lønnes med totalhavari. Utroskap koster tilsvarende dyrt.

k996. undgielde] Verbet brukes i eldre tid transitivt, med objekt, som her.

k997. sit Hovet hælde] bøye hodet, la hodet synke, især som tegn paa andakt eller sorg

k998. For det af dig er skeed] for det som av deg er utført; underforstått relativpronomen (subjunksjon)

k999. Fortræd] forringelse, skade

k1000. At] Infinitivsmerket; infinitiven angir innholdet av den fortred som påføres barna.

k1001. Hore-Unger] barn født av horer eller utenfor ekteskap; uekte barn. Her advarer dikteren om at også ektefødte barn vil bli ansett som horunger hvis deres mor er utro.

k1002. Sæd] avkom, barn

k1003. Guds Lov] Det stedet i Moseloven Dass her refererer til, innskrenker rettighetene til en annen type «uekte» barn, dvs. barn som er produkter av blandingsekteskap mellom jøde og ikke-jøde. Har han misforstått? Slik datidens bibeloversettelser var formulert, kan han likevel se ut til å ha sitt på det tørre: «Der skal og ingen Horebarn komme ind i Herrens Menighed, icke end i det tiende Leed, og hand skal plat intet komme i HERrens Meenighed» (5 Mos 23.2).

k1004. Embed nyde] virke som prest; logikken forutsetter at den hvis tipp-tipp-tipp-tipp-tipp-tipp-oldemor har vært utro, ikke kan være prest.

k1005. til at] for å

k1006. Som i Huusholdning boor] som er husfader, overhode for en familie

k1007. Skieppe] Hulmål for tørre varer (f.eks. korn, frukt, salt), 1/8 av korntønnen (17,39 liter)

k1008. Finte] jordstrimmel, åkerlapp, men betydningen «knep» eller «uærlig handling» kan i sammenhengen vanskelig settes helt ut av spill. Erik A. Nielsen siterer dette stedet hos Dass (2009: 419) og assosierer «en knapt så respektfuld allegorisering fra et dansk ordsprog: 'Præst og Pigeben lover begge to noget bedre højere oppe.' Det siger noget om Himmerige.»

k1009. Sæd] såing, men betydningen «sperma» spiller også inn.

k1010. Klinte] ugress; jf. talemåten skille klinten fra hveden. Jf. evangelisangen til dette stedet hos Matteus: SV 3.234–35.

k1011. Fanden […] kasted ned] Jf. Matt 13.24–30: «Hand lagde dem en anden Lignelse fore, og sagde: Himmeriges Rige lignes ved et Menniske, som saade god Sæd i sin Ager. Og der Folckene sofve, kom hans Fiende, og saade Klinte iblant Hveden, og gick bort. Der Sæden voxte nu, og baar Frugt, da syntis ogsaa Klinten. Da ginge Tienerne til Huusbonden, og sagde: Herre, saaede du icke god Sæd i din Ager? Hvoraf hafver dend da Klinten? Men Hand sagde til dem: Det hafver Fienden giort. Da sagde Tienerne: Vil Du da, at vi skulle gaa bort, og luge dem af? Hand sagde, Ney: Paa det I skulle icke tillige rycke Hveden op med, dersom I luge Klinten af. Lader dem baade voxe tilsammen indtil Høsten: Og naar det er Tiid at høste, vil jeg sige til Høst-Folcket: Sancker først Klinten tilsammen, og binder dem udi Knippe, at mand kand opbrænde dem: men samler mig Hvæden ind i min Lade.» Jesus identifiserer selv fienden med djevelen i sin utlegning: «Det er Menniskens Søn, som saaer god Sæd! Ageren er Verden: Den gode Sæd ere Rigens Børn; Klinten ere den Ondes børn: Fienden som dem saaede, er Diefvelen: Høsten er Verdens Ende: Høst-Folcket ere Englene» (v. 37–39).

k1012. Der] da

k1013. sove] sov; pret. flt.

k1014. at] for å

k1015. og ey] heller ikke

k1016. tøver] betenker deg på, venter

k1017. det Verk du øver] det arbeid du utfører; brukes både positivt, om storverk eller bedrifter, og negativt, om voldsdåder og forbrytelser

k1018. Handel] handling; tar opp handler i 31.1

k1019. Ugle] Uglen symboliserer her den hvis gjerninger ikke tåler dagens lys; jf. TB 5.7.6. Som symbolfigur er uglen her hunkjønn.

k1020. under smukke Tag] i respektable hus

k1021. Vee være deris Fødder] Ang. vee, se komm. til 4.8 ovf., her brukt i tilknytning til ønskende konjunktiv (være). At noen skylder på føttene i situasjoner der det er viljen det skorter på (retorisk pars pro toto), er vel kjent fra litteraturen, f.eks. hos den romerske komedieforfatteren Plautus (Pseudolus 5.1), en scene som finnes resirkulert hos Holberg (Jeppe paa Bjerget 1.7). Dass' uttrykksmåte her gjenspeiler likevel heller bibelspråket; jf. Sal 25.15: «Mine Øyen see stedse til HERren; Thi hand skal drage mine Fødder af Garnet» og Matt 18.8: «Dersom din Haand eller din Fod forarger dig, da hug dennem af, og kast dennem fra dig.» Se også komm. til 5.3 ovf.

k1022. Til andris Qvinder gaar] som går til andres kvinner; relativpronomenet (subjunksjonen) er underforstått.

k1023. du gaar paa Gløder] er ille til mote, går i spenning

k1024. Manden] Dvs. ektemannen, den bedratte

k1025. fældt] tatt av dage

k1026. Skamme] Oppr. gen. ent. (norr. skammar), styrt av til.

k1027. omvældt] veltet om

k1028. nyde] få nytte av

k1029. det Baand […] mellem To] Jf. Matt 19.6: «Saa ere de nu icke lenger to, men eet Kiød. Derfore, hvadsom GUD hafver tilsammenføyet, det skal Mennisket icke adskille.»

k1030. Seng og Sæde] Fast uttr.: Seng betyr «seksuell omgang», Sæde «bolig» eller «hjem».

k1031. U-skel] urimelighet, urett

k1032. den Slange […] i Paradiis] 1 Mos 3

k1033. kraaget] krokete, buktende

k1034. Riis] kvist

k1035. Eva blev bedragen] Jf. 1 Mos 3.13: «Qvinden svarede, Hugormen bedrog mig, at jeg aad.»

k1036. Gestalt] person, væsen; slangens gestalt er å oppfatte som Djevelen.

k1037. Kraager] knep, krokveier

k1038. stikke Imellem Bark og Træ] skille nærstående (f.eks. ektefolk) el. ødelegge det gode forholdet dem imellom

k1039. U-høflig] ufin, grov

k1040. næmt og giemt] sagt (nevnt) og husket

k1041. alle gode Sæder Fordervis] 1 Kor 15.33: «Lader eder icke forføre: Ond Snack forderfver gode Seder.» Margkommentar (1633): «Menander poeta»; sentensen stammer ganske riktig fra den greske komedieforfatteren Menander (344–292 f. Kr.).

k1042. stæder] forunner, tilsteder

k1043. Fripostighed] frekkhet

k1044. og ey] ei heller

k1045. omrende] løpe omkring

k1046. Som er om Hoved hviid] Dvs. enker. «Unge enker» nevnes spesielt i str. 3 (se komm. til 3.1 ovf). Her omtales de eldre, som ikke anses like uskyldige.

k1047. En Ting] noe, dvs. en enke; uelegant vers

k1048. Skalk] skurk, skøyer; jf. Matt 18.9: «Og dersom dit Øye forarger dig, da rif det ud, og kast det fra dig: Det er dig bedre, at du gaar ind i Lifvet met eet Øye, end at du hafver to Øyen, og kastes i Helfvedes Ild.»

k1049. Lokke-Duer] Lokke-duer brukte man til å lure andres duer til ens eget dueslag. Her brukes ordet åpenbart om duer brukt til å lokke falker i fella. Dikteren har moro av et ordspill: Hans mors familenavn var Falk og kunne føres tilbake til en falkefanger ved navn Adrian Rockertsen Falkener. Han kom til Bergen tidlig på 1500-tallet og ble senere borgermester i Trondheim. At denne kunnskapen var allmenn i familien, fremgår av Marcus Volqvartz' dikt til Anna Falch (en eldre søster av Petter Dass' mor, Maren) ved hennes død i 1709 (se Røtvold 1997: 35 f). Ingen av Petter Dass' morbrødre, som alle kalte seg Falch, ser imidlertid ut til å ha vært gift flere enn én gang.

k1050. daared] forført

k1051. en Qvinde Med Øyet har beseed] Matt 5.27–28: «I hafve hørt, at der er sagt til de Gamle: Du skal icke bedrifve Hoer. Men jeg siger eder: Hvosom seer paa en Qvinde at begiære hende, hand hafver allerede bedrefvet Hoer med hende i sit Hierte»; jf. 2 Pet 2.14: «De hafve Øyen fulde af Horeri; De lade icke formeene dem Synden, De locke til sig de lætfærdige Siæle; Hafve et Hierte, som er beslaget med Gierighed, Forbandede Folck.»

k1052. faar Hu og Sinde Til] etterstreber; de to substantivene, som også ofte ellers forekommer sammen, er i denne forbindelse å betrakte som synonyme. «Sinde» er et poetisk alternativ til sind.

k1053. Tragt] Dette ordet ser ikke ut til å være registrert i ordbøkene. Drammens-manuskriptet (D) skriver Wirtmand «tratt og tatte». Utfra sammenhengen er det rimelig å tolke tragt som avledet av tragte (etter), med betydning av «begjær», «streben» el.l.

k1054. Tagte] skønnsomhet; taktfølelse; stavemåten med -g- er ikke etymologisk; vi hadde ventet -k- eller -c- fra lat. tactus, men formen med -g- kan være betinget av rimordet: agte. Formen med utlydende -e ser ikke ut til å være belagt i ordbøkene.

k1055. sit Kar] Ordet brukes i NT i overført betydning, om mennesket som et svakt, syndefullt vesen. Her må det rimeligvis forstås som «kvinne» eller «hustru», under innflytelse av 1 Pet 3.7, der ektemennene formanes på følgende måte: «Disligest skulle, I Mænd boe hos dem med Fornumstighed; og gifver det Qvindelige, som det skrøbeligste Redskab, sin Ære, som ogsaa ere Naadens Medarfvinge til Lifvet, paadet at eders Bønner skulle icke forhindres.»

k1056. De Reene salig priisis] Matt 5.8: «Salige ere de, som ere rene af Hiertet; thi de skulle see Gud.»

k1057. Til Dievels lad dem viisis] Hebr 13.4: «Egteskab skal holdes ærligt hos alle, og den Egte-Seng ubesmittet: Men Bolere og Hoerkarle skal Gud dømme.»

k1058. naar de ud har hooret] når de har horet ferdig; adverbet ud brukes her om at en virksomhet bringes til ende, at noe gjøres helt ferdigt.

k1059. At Helsen er forloret] En slik straff for hor – at noen kroppsdeler blir «befængte» og huden er «forvissnet» – fremsettes i 4 Mos 5.21, der presten instrueres om å forbanne en utro kvinne, slik at Herren lar hennes «Lender forsvindes bort» og hennes «Bug ophefves». Den bedratte ektemann rammes av skinnsyke (sjalusi), som Dass her misforstår og tolker som en hudsykdom (spedalskhet) eller kanskje en kjønnssykdom. Etymologien til skinsyge er ikke ganske klar; ordet kan imidlertid ha noe med skin i betydningen «hud» å gjøre.

k1060. nødis gaa] er nødt til å gå

k1061. Sot-befængte Lemmer] legemsdeler (evt kjønnsorganer) angrepet av sykdom

k1062. forvissnet] Verbet forvisne brukes særlig om en gradvis svekkelse: «svinne inn;» «hentæres».

k1063. det, som end er slemmer] det som er enda verre

k1064. Skumpel-skud] ynkelig og ringeagtet person, sort får

k1065. Bevare GUD] måtte Gud bevare; ønskende konj.

k1066. os alle] Dikteren inkluderer seg selv i bønnen – ihukommende sitt leiermål?

k1067. saadant Rytteri] Her i betydningen «ridning» (om seksualakten), ikke «troppestyrke» eller «kavalleri»; muligens med en allusjon til vekselrytteri, dvs. vekselutstedelse som ikke hviler på virkelig avsluttede forretninger, men som går ut på å skaffe penger til dekning av forfallen gjeld og til personlig forbruk.

k1068. ralle] fjaser, svirer

k1069. Sti] handlemåte, skjebne, livsvei, jf. uttrykket holde sin sti ren.

k1070. naadelig] nådig; formen brukes rimeligvis for versrytmens skyld.

k1071. Sangen omfatter en innledning (str. 1), en avsluttende bønn (str. 45) og derimellom redegjørelser for i alt seks forskjellige former for tyveri. Disse seks avdelingene av sangen har ulik lengde og markeres ikke på tydelig, systematisk vis. «For det Fierde» skriver dikteren i str. 29 – hvilket stemmer godt – men uten at han noe sted ellers foretar en slik nummerering av disposisjonens enkelte avdelinger. I den første (str. 2–10) behandles ordinært tyveri, i den andre (str. 11–16) triksing med mål og vekt, i den tredje (str. 17–19) tar han for seg kredittsvindel, i den fjerde (str. 20–28) svindel med regnskap og fakturering, i den femte (str. 29–38) dovenskap, dvs. tyveri av den tid man skylder sin arbeidsgiver, og i den sjette og siste (str. 39–44) fråtseri og drikk, som er å betrakte som tyveri av Guds gaver.

k1072. Knud Sevaldsen Bang (1681) deler tyver inn i fire slag: (1) «Huus-Tyfve», hva enten det dreier seg om uærlige husbonder eller utro tjenere, «Røfvere» eller «Voldsmænd», (2) «Lands-Tyfve», slike som jukser med mål og vekt i handel, (3) «Hierte-Tyfve», som pønsker ut hvordan de kan lure sin neste, og (4) «Kircke-Tyfve», som stjeler kirketid til «forfengelige ting» o.a. J.L. Aaskow (1692) oppsummerer budet slik: «Her forbiudis, at tage andres Gods og Penning fra dem, med Vold, eller med falske Vare, eller nogen Svig» (s. 71). Henrich Bornemann (1694) fremholder at tyveri hovedsakelig gjennomføres på to måter: «Enten Aabenbar, som Røfvere og Tyfve der tager deris Næstis Gods og Penge med Vold og Kiendsgierning: Eller Hemmelig; som falske Regnemestere, falske Kiøbmænd, Aagger-Karle og andre saadanne, der med falske Varer, eller anden Svig drager deris Næstis Gods til sig» (s. 15).

k1073. Luther kommenerer i sin Store katekisme alle de typene tyveri Dass omtaler, bortsett fra den siste, fråtseri og drikk. Gjentatte ganger insisterer han på nødvendigheten av å gå bredt ut og ikke bare definere tyveri som det å bryte opp en annens pengekiste i nattens mulm og mørke, men å fordømme ethvert forsøk på å tilrane seg en fordel «udi ald handel, som skeer med sin Nægstis skade» (Luther 1629: 50). Dermed inkluderes uten videre utro tjenere og sleipe handelsmenn i tyvenes tall, til tross for at de til vanlig nyter allmenn respekt, i motsetning til fattige tjuveradder. Dermed røper Luthers formaninger i tilknytning til det syvende bud også en viss forståelse for betydningen av sosial klasse. «Kortelig: saa gaar det til i Verden, ad huer dend som offentlig kand stiele oc røfue, hand gaar sicker oc frj, ustraffed af en huer, oc endda dertil vil være hulden i act oc ære: dis midler tiid da maae de smaa hemmelige tyfue, som ikun een gang hafue forgrebit sig, udstaa skam oc straf, oc giøre hine fromme, oc til ære» (s. 52). Men Gud har ifølge reformatoren likevel forordnet en slags rettferdighet i dette: «ad efterdi enhuer røfuer oc stieler fra en anden, da straffer hand den eene Tyf med dend anden: huor skulde mand ellers tage Galger oc stricke til dem alle?» (s. 54v). I sin kommentar utreder Albrecht Peters Luthers syn på forholdet mellom eiendom, arbeid og penger (1990: 1.255–78).

k1074. Loven (C.5. no. lov) behandler tyveri i den sjette bokens kap. 15–18, «Om Ran», «Om Røveri», «Om Tyveri» og «Om Falsk».

k1075. tit.] 2 Mos 20.15: «Du skal icke stiæle». Luthers Lille forklaring: «Det er: Wi skulle frycte oc elske Gud, icke tage andres Gods oc Penninge fra dennem met vold, oc ey heller fly oss dem met falske Vare eller nogen suig, men fordre andres gavn, dem beskerme oc forsuare» (Luther 1616: 67).

k1076. mel.] Kjent fra Cassubens salmebok 1661, av Dass tidligere brukt til leilighetsdiktet «Forskrækkelig Blodskam» fra 1674 (SV 1.147) og dessuten til en av evangeliesangene (SV 3.310). Flere opplysninger hos Schiørring (1.259) og I.R. Hansen (1986: 81 f).

k1077. des] derfor, derover

k1078. naade] vis nåde, forbarme seg over; ønskende. konj. av verbet naade

k1079. i mange Maade] på mange måter; bortfallet av -r i flertall er en generell mulighet, ikke bare et produkt av rimtvang.

k1080. Part] noen, en del; jf. TB 6.2.1 ff.

k1081. formedelst] ved hjelp av, for – skyld

k1082. Fingre lange] Jf. uttr. have lange fingre: «være tyvaktig» (langfingret)

k1083. offentlig] åpenlyst

k1084. Natte-gange] nattevandringer; især om rangel

k1085. Folkes] Denne genitivsformen brukes som alternativ til den vanligere folks for versrytmens skyld.

k1086. snage] Eller snoge (no. snoke): etterforskende rote el. snuse i noe

k1087. Skamme] Oppfordrende konj.

k1088. Næring] underhold, inntekter

k1089. leede] fæle, slemme

k1090. en selsom Miine] et besynderlig ansiktsuttrykk; henspiller rimeligvis på tungen som stikker ut av den hengtes munn. I kirkekunsten fremstilles ofte Guds fiender med utstrakt tunge.

k1091. Bielke] galgebjelke

k1092. Ad […] griine] smile til; her ironisk. Dass gir inntrykk av at tyveri vil bli straffet med døden, dvs. hengning. Loven foreskriver imidlertid slik straff bare for de alvorligste tilfellene. «Bryder noen ud af Jern og Fængsel, og siden lader sig finde i Tyveri, da bør hand at straffis med Galgen» (6-17-39). Førstegangsforbrytere som har begått et lite eller «ringe» tyveri, straffes med fengsel og pisking («at miste sin Hud» (6-17-33)). I tillegg kommer erstatning til den skadelidte. Heller ikke Moseloven foreskriver dødsstraff for tyveri; jf. 2 Mos 22.1 ff.

k1093. til Lære] i lære

k1094. Laas] låser; intkj. flt.

k1095. Spindel-Traad] tråd i en spindelvev

k1096. Hvi seer du saa vel i Mørke] Jf. Fork 2.13–14: «Da saae jeg, at Vjsdom gaar ofver Daarlighed, som Liuset ofver Mørcket; Og at den Vjsis Øyen staa i Hofvedet; Men Daarer gaa i Mørcket: Og jeg merckte dog, at det gaar den Eene som den anden.»

k1097. Mæster] læremester, forbilde; i Bibelen ofte brukt om Jesus, jf. Matt 10.24.

k1098. konstig] listige, snedige

k1099. Favn] Lengdemål tilsv. tre alen, ca 190 cm

k1100. Lykke] løkke (av galgetau)

k1101. fortiente] Vi skulle ha ventet perf.: har fortjent.

k1102. Vee] stakkars; uttr. for sorg og smerte

k1103. Puds] pek, skurkestrek

k1104. øve] gjøre

k1105. Rov] tyveri

k1106. begiver] tar fatt på, gir seg i kast med.

k1107. Til et Rov du selv da bliver] Dvs. Satans rov; prinsippet er det samme som i Sal 7.16: «Hand hafver grafvet en Graf, og opkast den, og er falden i Grafven, som han giorde.» Paulus fastslår i 1 Kor 6.10 at tyver hører med blant de urettferdige som ikke skal arve Guds rike.

k1108. rapped] nasket, stjålet

k1109. Midler] det man eier av økonomiske verdier; især penger.

k1110. snapped] nasket, stjålet

k1111. Levned] liv; levetid

k1112. sørge-fuld] sorgfullt; liv og levnet blir fulle av sorg i påvente av dommen: Helvetes evige pine.

k1113. Efter Drikke kommer Tørste] Uttrykket spiller formodentlig på den episoden i Johannesevangeliet der Jesus fremstår som Messias for en samaritansk kvinne. Her skiller han mellom to typer vann: brønnvannet som bare midlertidig slukker tørsten, og «livets vann», som gir evig liv. Tyver må nøye seg med brønnvann. Se Joh 4.13–14: «JEsus svarede, og sagde til hende: Hvo som dricker af dette Vand, hannem tørster igien: Men hvo som dricker af det Vand, som Jeg gifver hannem, hand skal icke tørste evindeligen. Men det Vand, som Jeg gifver hannem, skal blifve en Vandkilde i hannem, som flyder til det evige Lif.»

k1114. Som mand saaer, saa skal mand høste] Gal 6.8: «Thi hvad som et Menniske saaer, det skal hand høste.» Registrerer det som ordspråk: «Hvad een saaer det høster hand» (PSyv 4279); «Som ein sår, so fær ein hausta» (Aasen 208).

k1115. fuldkommet] oppfylt

k1116. vorde] bli

k1117. Det som blev om Petro spaad] Under det siste påskemåltidet: «Da sagde Hand [Peter] til Hannem [Jesus], HERre, jeg er beredt at gaa med dig i Fængsel og i Døden. Da sagde Hand: Peder, Jeg siger dig, Hanen skal icke gale i Dag, førend du hafver negtet tre gange, at du kiender Mig» (Luk 22.33–34). Meningen synes å være at tyven, som i sin ungdom har vært like kjekk som Peter, svikter sin frelser når det kommer til stykket. Og lønnen blir fengsel og død, timelig så vel som åndelig.

k1118. omgiorde] spente omkring deg, gjorde deg klar; pret. av omgiorde; vi hadde ventet omgiordede.

k1119. kaad] tankeløs, letsindig

k1120. hvort] hvorhen

k1121. dig behagde] du ville

k1122. Frygt indjagde] inngjød frykt, gjorde redd

k1123. til Aar og Dage] etter lang tid

k1124. fuldkommen] helt, fullstendig; intkj.-formen er kurant.

k1125. den Stæd] Hankjønn er kurant.

k1126. henrive] fjerne på voldsom, ubarmhjertig vis

k1127. blive] bli værende, forlise, gå under.

k1128. Ydermeere] (end)videre, dessuten

k1129. Befal] befaling

k1130. Maal] Enten mål i utstrekning eller hulmål (til utmåling av mel, fiskelever, rogn m.m.), jf. 3 Mos 19.35 (1647, Chr. IV har «Maade»).

k1131. Tynder] En tønne er et hulmål for korn, poteter, sild, epler m.m.¸ især brukt som kornmål, i alm. tilvarende 8 skjepper, jf. Imsen og Winge 1999: 464 f.

k1132. Sal] salg; skrivemåten sal vanlig til midt på 1700-tallet

k1133. Alnen] Lengdemål tilvarende to fot eller 24 tommer, jf. Imsen og Winge 1999: 13; oftest brukes alen både som ubestemt og bestemt form.

k1134. der paa Vægten skorter] gis det for dårlig vekt; snytes det på vekten; jf. C.5. no. lov 3-10.

k1135. med et frit Forset] med vilje el. overlegg

k1136. Epha] Hulmål for tørre varer tilsvarende ca 37 liter; dette målet har selvsagt aldri vært i bruk i Danmark-Norge; jf. Am 8.5: «Og sige: Naar vil da den Nymaaned faa Ende, at vi skulle selge Kornet; og Sabbathen, at vi maa hafve Kornet fal, og giøre Epha mindre og forøge Seckelen, og forfalske Vegten?» Dass forklarer det selv slik i TBB, SV 3.35: «Det er omtrent en trede Part / Af vore Danske Tønder, / Naar Kornet reignes reent og hart / Før det er malet sønder.»

k1137. Skieppe] Kornmål tilsvarende 1/8 tønne eller ca 17,5 liter; jf. Imsen og Winge 1999: 392; se komm. til 11.3 og 12.3 ovf.

k1138. sig vil nære] ernære seg, underholde seg

k1139. Samleren] Ordet brukes om en person som samler seg formue og rikdom; jf. Matt 6.19: «I Skulle icke samle eder Liggende-Fæ paa Jorden.»

k1140. Fremmed skal hans Høst dog arve] Ordsp 13.22: «Den Gode skal arfve til Børnebørn; Men Synderens Gods skal sparis til de Retfærdige»; jf. Fork 6.2

k1141. hva mand med Synden samle] Jf. 1 Kor 6.8 f: «Men I giøre Uret, og søge Fordeel, og det hos eders Brødre. Vide I icke, at de Uretfærdige skulle icke arfve Guds Rige?»

k1142. Skinders] ågerkarlens, blodsugerens; om person som presser penger av folk

k1143. Treddi Arv] Middelalderens klasser av arvinger (arvetallene) finnes videreført i Christian IVs no. lov av 1604, men ikke i C.5. no. lov av 1687. Dette må enten bety at sangen er skrevet før 1687, eller at Dass henger etter (jf. TB 5.11.8). «Tredie arff» omtales i Chr. IV 4–7; det er der snakk om arv til fars bror. Første arv går til sønn, annen arv til bror. Påstanden om at utrettmessig tilegnede penger ikke blir «gamle» (14.3), taler imidlertid for at «Treddi Arv» her heller bør forstås som arv gjennom tre ledd eller generasjoner; jf. komm. til 13.8 ovf.

k1144. Det er idel Ørne-Vinger] Ordsp 23.5: «Lad dine Øyen icke flue til det, som du icke kand faae; thi det giør sig Vinge som en Ørn, og fluer mod Himmelen.»

k1145. To slags Maal og to slags Skiepper] Se komm. til 11.3 og 12.4 ovf.

k1146. Vederstyglighed] motbydelighet, avskyelighet

k1147. Væed] ved, til brensel

k1148. Pølen] Jf. Åp 20.15: «Og dersom nogen icke blef funden skrefven i Lifsens Bog, hand blef bortkast i den gloende Pøel»; jf. Matt 5.22.

k1149. selver] selv

k1150. træckte] narret, tok ved nesen

k1151. næt] dyktig

k1152. Synden ey fuldkommen drivis] Den største (fullkomne) synd er den som gjerningsmannen selv skryter av. Dass kan se ut til å være sin egen autoritet hva angår dette standpunktet.

k1153. udi ald Sanden] i all sannhet; jf. uttr. min santen.

k1154. leggis til] tillegges, tilskrives beskyldes for; uekte sammensatt verb.

k1155. udborger hos een anden] Verbet udborge brukes vanligvis i betydningen «la få varer på kreditt; her åpenbart «ta på kreditt», «skrive på krita».

k1156. høre ilde] bli dårlig omtalt, bli refset

k1157. vare] passe

k1158. borge] gi kreditt, kausjonere for

k1159. vare tage] tar seg i vare

k1160. Almiss] en barmhjertighetsgave (bib.); jf. Tob 4.11–12: «Thi Almisser frelse af alle Synder, ogsaa af Døden, og forlade ingen i Nød. Almisse er en stor Trøst for den Høyeste Gud.»

k1161. Det] Dvs. takken, tak tidligere vanl. som intkj.

k1162. paa Rente] Godt eksempel på Dass' hang til økonomisk metaforikk. Men teologisk kan uttrykket lett tolkes slik at det bikker over i kjetteriet. Hvis det altså er slik at almisser bidrar til å fylle giverens konto hos Gud, nærmer vi oss avlaten, som tidligere var blitt så heftig angrepet – i reformasjonen generelt og av Luther spesielt. Og uansett vil Dass' standpunkt her innebære en uluthersk oppfatning av at gode gjerninger kvalifiserer til frelse og evig liv.

k1163. en Skalk] en skurk, slyngel; her utvetydig negativt. Skalken, han som misbruker den økonomiske tillit han ble vist da han fikk kreditt, settes i motsetning til den takknemlige mottakeren av en almisse. Begge påfører den bemidlede økonomiske utlegg. Almissen lønner seg likevel i et utvidet perspektiv; kredittmottakerens svindel må betraktes som rent tap for den hederlige. Moralen er altså at du som rik med fordel kan gi almisser, men bør undersøke enhver som ber om henstand med betaling nøye hva kredittverdighet angår. Det kan altså være bedre å gi en gave enn å yte et lån.

k1164. udi sin Huud] av natur; hud her i betydningen (meton.) legeme

k1165. fortienne] få, gjøre deg fortjent til

k1166. For det Fierde] Her innledes forklaringens fjerde avdeling, om den fjerde form for tyveri; se innledende komm. til sangen.

k1167. Naar et U for X opskrivis] Uttrykket refererer til forfalskning av regnskap eller gjeldsbrev utstedt med romertall. U eller V, som historisk sett er samme bokstav, har verdien fem, X har verdien ti. Vanligvis brukes uttrykket omvendt: å sette X for U, men prinsippet er uansett det samme. En svindler kan enten forlenge V-ens streker og slik lage en X, eller fjerne X-ens to nedre ben og slik få en V. Er det snakk om gjeld, kan det være fristende å gjøre X til V; er det snakk om et tilgodehavende, vil svindleren ha mulighet til å doble verdien ved å gjøre V til X. Dikteren setter seg her, som i str. 19, i den bemidledes situasjon, den som står i fare for å bli lurt av sine kreditorer. Uttrykket forutsetter ikke nødvendigvis bruk av romertall; det kan utmerket godt forstås i overført betydning. Arabertallene overtok for romertallene i løpet av 1600-tallet.

k1168. forkorted Regning] avkortet regnskap, dvs. halvert gjeld (fra X til V).

k1169. skeer] gjøres

k1170. paa Practicker] med list eller knep

k1171. forlægen Gods] et dårlig el. skadet vareparti

k1172. omskikker] sender rundt

k1173. At] for å

k1174. udprangis] selges (i små partier)

k1175. med een Roos] med en rosende ytring, dvs. villedende reklame

k1176. Giver det et Navn at løbe, At mand ham det skal afkiøbe] setter ut et ord [«Navn»] om at man må løpe og kjøpe det [varepartiet] av ham.

k1177. Falske Rencker] bedrageri

k1178. Kroge-Lover] fordreielse el. bevisst uriktig fortolkning av loven

k1179. Underfundighed] hemmelig, svikefuld måte å unngå loven eller andre forpliktelser på

k1180. At] slik at

k1181. Broders] kristne brors

k1182. Brug] næringsvirksomhed, jord- el. fiskebruk

k1183. der over] av den grunn

k1184. Bliver spildt] skades el. ødelegges

k1185. kalde] sc. tyveri

k1186. med alle] fullstendig, helt

k1187. Men nu maatte nogen tale] En tenkt innvending: «Men på dette punkt kunne kanskje noen si»; verbformen brukt som uttr. for en hypotetisk mulighet el. antakelse om noe som kan el. lett kunne tenkes å skje.

k1188. trofast] 5 Mos 7.9: «Saa skal du nu vide, at HERren din GUd er en Gud, en trofast GUD, som holder Pact og Miskundhed, i det tusinde Led, med dem, som hannem elsker og holder Hans Bud.»

k1189. huld] velvillig, nådig

k1190. Ægyptens Sølv oc Guld] 2 Mos 3.22: «[Og Gud sagde] Men hver Qvinde skal laane af sin Naboerske, og af den hun er i Huuset med, Sølf-Kar, Guld-Kar, og Klæder, dem skulle i legge paa eders Sønner og Døttre, og skille Ægypterne derved»; jf. 2 Mos 11.2 og 12.35. Av kirkefedre som Origenes og Augustin ble dette problematiske tekststedet (Gud og hans utvalgte folk som tyver?) lest allegorisk: Den hedenske visdom, altså sølvet og gullet, kunne med Guds sanksjon fritt brukes av de kristne, hevdet de. Men det finnes ingen spor av noen slik allegorisk tolkning her. Erik A. Nielsen kommenterer Augustin på dette punkt (2009: 1.60).

k1191. skaffes skuld' tilbage] skulle leveres tilbake

k1192. Burde Guds Folk sligt at giøre] burde Guds folk gjøre slikt

k1193. en andens Gods og Laan] Godset (eiendommen) er en annens, ikke lånet, for det tilhører låntakeren; zeugmatisk uttrykk.

k1194. derfor] for det

k1195. prøve Om […] at øve] Uttrykket synes å være en sammenblanding av henholdsvis en finitt og en infinitt konstruksjon: «prøve om vi kunne øve den samme Konst» og «prøve at øve den samme Konst». Muntlig språkbruk som dette ville det ikke vært vanskelig for dikteren å erstatte dersom han hadde villet.

k1196. Budet] Dvs. det aktuelle syvende.

k1197. tag det vare] overhold det. Her tage vare med direkte objekt, senere overtar konstruksjonen tage vare på.

k1198. Alles Midler Gud tilhører] Gud kan ifølge Dass' argumentasjon ikke lastes for at han tillater jødefolket å loppe egypterene for gull og sølv, for i siste instans er det hans eget. I et dennesidig perspektiv er saken selvsagt ikke så uproblematisk. Alle midler (eiendom, formue) forvaltes uansett av enkeltpersoner, og generelt er fordelingen dem imellom påfallende skjev. At noen blir rike og andre fattige, ser Dass altså som et resultat av Guds vilje. Man skaper mao. ikke selv sin egen rikdom. Gud lar det skje. Påstanden ville retorisk sett stått sterkere dersom den var blitt fremsatt av en som selv var fattig. Teologisk er saken langt fra opplagt: jf. Matt 19.21.

k1199. giører] gjør; kurant form.

k1200. Tilmed] dessuten, videre

k1201. det] Pronomenet må referere til det spørsmålet som stilles i str. 24, om det var rett av jødefolket å ta egypternes gull og sølv. Dass gir altså to svar: det første i str. 25, at Gud gjør som han vil med sin egen eiendom, det andre her i str. 26.

k1202. gamle Vaner] (sed og) skikk. Men med dette supplerer Dass sin påberopelse av Guds suverene vilje med en dennesidig rettferdighetsbetraktning: at skurker fortjener straff. Det lar seg ifølge dikteren etisk (om ikke juridisk) forsvare å stjele fra skurker.

k1203. Skalke] skurker, avskum

k1204. bør] fortjener

k1205. Jacobs Kiøn] Kiøn her i betydningen slekt, ætt. Jødefolket hadde ifølge 1. Mosebok havnet i Egypt som en følge av at patriarken Jakobs eldste sønner (stamfedrene til Israels tolv stammer) i sjalusi hadde kvittet seg med sin nest yngste (halv)bror Josef, Jakobs yndlingssønn, ved i hemmelighet å selge ham som slave til Potifar i Egypt (1 Mos 37). Senere gjenforenes familien, da Jakob reiser til Egypt med hele sitt hus og bosetter seg der, i Gosen (1 Mos 46). Jødefolket blir så boende i Egypt i hele 430 år (2 Mos 12.40), inntil Moses setter seg fore å lede dem tilbake til Kana'ans land (Palestina), der de opprinnelig kom fra.

k1206. Saadan Sleb og Saadan Byrde] Sleb (slæb) her i betydningen hardt arbeid, slit; jf. 2 Mos 6.6: «[GUD talede til Mose:] Derfor sijg til Israels Børn, Jeg er HERREN, og vil udføre eder fra eders Trældom af Egypten, og frælse eder af eders Trængsel, og befrie eder med en udrackt Arm, og stor Dom.»

k1207. At de Guds Folck snart maatt' myrde] Moses og hans bror Arons forsøk på å overtale Farao til å la folket dra ut i ørkenen for å dyrke Herren slik han har pålagt dem, tas ille opp av de jødiske arbeidsformennene, som påpeker at de (Moses og Aron) dermed har gitt Farao et påskudd til å drepe dem (folket): «Og der de [Tilsyns-Mænd] ginge ud fra Pharao, møtte de Mose og Aron; Saa ginge de til dem Og sagde til dem: HERREN see paa eder, og dømme der ofver, at i hafve giort os saa ilde luctende for Pharao, og hans Tiennere, Og faaet dem Sværdet i deris Hænder, at slaa os ihiel med» (2 Mos 5.20–21). Angående verbformen maatte, se komm. til 23.1 ovf. At jødene er «Guds [utvalgte] Folk», har Moses akkurat blitt påminnet om da Herren åpenbarte seg for ham på Horeb-fjellet; se 2 Mos 3.6–7.

k1208. ringest Hvit] En hvid er opprinnelig en middelaldersk sølvmynt; ordet inngår her i et fast uttrykk som kan kan oversettes «et rødt øre».

k1209. den Guds Befaling] Dvs. at jødene skulle loppe sine egyptiske naboer for sølv og gull; se str. 23 ovf. (2 Mos 3.22).

k1210. sit] sc. gods; jødene skulle miste sine hjem i Gosen, som de da også senere, under ørkenvandringen, lengtet tilbake til (jf. 4 Mos 11.4–6).

k1211. med alle] fullstendig, uavkortet; jf. str. 22.6 ovf.

k1212. besmycke] unnskylde

k1213. Syndig Mennisk] Apostrofen griper tilbake til den som fremmer den tenkte innvendingen i 23.1. Man kan ifølge Dass altså ikke bruke jødenes tyveri under flukten fra Egypt til å rettferdiggjøre egne forbrytelser av denne typen.

k1214. et Skalke-stycke] en skurkestrek

k1215. een ærlig Sag] Dette verset virker umiddelbart forvirrende. Hvordan kan en handling på én gang være en skurkestrek og en ærlig sak? Forklaringen ligger formodentlig i at den saken det her er snakk om, er en sak som fortjener å komme for retten (som rettssak), og at adjektivet her er brukt i betydningen «i overensstemmelse med borgerlige æresbegreper». En «ærlig sak» er med andre ord å oppfatte som et vanlig lovbrudd som skal rettsforfølges av påtalemakten.

k1216. Hvad] hvorfor; spørsmålet er retorisk.

k1217. dig […] bemøye] gjøre deg uleilighet el. umake

k1218. Med een fremmed Kalv at pløye] Ordspråk etter Dom 14.18, der filistrene løser Samsons gåte med juks, dvs. de lurer løsningen ut av hans «forlovede». Ordspråket brukes gjerne i betydningen «utnytte en annens evner eller arbeid og selv ta æren for det», her snarere «å jukse ved bruk av et ugyldig eksempel». Med dette settes strek for den diskusjonen som ble innledet med str. 23: Historien om jødenes tyveri under utgangen av Egypt kan ikke brukes til å legitimere en forbrytelse.

k1219. Som forsømme Husbonds Gavn] Den typen tjenestefolk det her er snakk om, lar være (forsømmer) å gjøre seg nyttige for sin arbeidsgiver. Som unnalurere er de utro tjenere og dermed også en form for tyver: De har ikke gjort seg fortjente til sin lønn. Verbet er bøyd i flertall.

k1220. stor af Navn] Navn her i kjent motsetning til Gavn (29.2); navnet er noe ytre, en tom tittel eller verdighet, gavnet er det faktiske arbeidet som skal utføres. «Gavnet er bedre enn Navnet» (PSyv 2477).

k1221. med Skell og Rette] med (god) grunn og med rette

k1222. bær […] Pungen] rår over pengene; den korte presensformen er kurant.

k1223. Pengene har Drengen væk] Adversativt asyndeton: Setningene i hhv v. 1 og 2 er sidestilt uten konjunksjon. I den manglende konjunksjonen ligger et motsetningsforhold som ellers ville ha vært uttrykt med et men el.l. Dreng brukes her i betydningen «person, som er i tjeneste hos en annen», særlig hva angår gårdsarbeid. Ha(ve)r væk (istf. tar) er en typisk talespråklig vending.

k1224. tvungen] plaget

k1225. Tieneren gaar stolt og kiæk] Adverstativt asyndeton; tilsvarende v. 1–2.

k1226. Spanker om] går omkring med lange, avmålte skritt; beveger seg gravitetisk el. stolt

k1227. Junker] ung adelsmann, herremann; her brukt som spottende betegnelse for en ung mann; især om hovmodig og fornemt optredende ung mann; jf. uttrykket være eller spille junker, optre med falsk fornemhet, flotthed i klesdrakt og vesen.

k1228. forkierte Dage] omvendte eller bakvendte dager, dvs. karneval; jf. ty. verkehrte Welt og lat. mundus inversus: verden opp-ned eller på vrangen. Dass' forestilling om karnevalet må ha boklige forutsetninger. Det nærmeste vi kommer karnevalsfeiring i Danmark-Norge, er fastelavn (se Troels-Lund 1969: 4.95 ff). Men fastelavn lar seg dårlig beskrive av Dass' tradisjonelle karnelvalsoppfatning i denne strofen.

k1229. snod] snudd, vendt

k1230. Træller] slaver, personer som utfører hardt og ringeaktet arbeid

k1231. tagis op at age] får kjøre (i vogn)

k1232. Herrerne maa gaa] Adverstativt asyndeton som i 30.1–2 og 3–4

k1233. til Fod] Normalt ville preposisjonen styre genitiv: til fods; rimtvangen holder genitivs-s-en ute.

k1234. Bryde deris Hals i stykke] sc. ved hengning. Verken Moseloven eller C.5. no. lov foreskriver noen straff av denne art. Det er ikke godt å forstå dette annerledes enn at dikteren her, på vegne av hverdagsmakten, forsøker å skremme late og utro tjenere. På steder som dette er det at den nasjonalromatisk idylliserende Dass-resepsjonen fremstår som særlig karikert.

k1235. Kommer hid] kom hit; imp. flt.

k1236. lade Kroppe] Kropp metonymisk om person, i spøkefull og nedsettende betydning. Ofte presiseres betydningen, som her, av et derogativt adjektiv.

k1237. Ledig-Gienger] Her brukes ordet neppe i den generelle betydningen «dagdriver», men mer spesifikt om «tjenstefolk uten ansettelse». Loven kaller dem «tiensteløse Folk» eller «Løsgængere» (C.5. no. lov 3-21-16 og 17), men deres manglende ansettelse for «Lediggang». Det var også sogneprestens oppgave å utstede pass og vandelsattest til tjenestefolk som reiste ut av sognet uten å ha en «Husbond»; jf. TilBogen 95.

k1238. og] Også manuskriptoverleveringen har her denne skrivemåten, selv om rimtvangen skulle ha tilsagt oc.

k1239. i Sækken stoppe] Unnalurere skal slås i sæk med eller bedømmes under ett med andre tyver. Det vil her heller ikke være helt urimelig å assosiere sekken med en straffemetode foreskrevet av eldre lovgivning: horer og (i det gamle Roma) fadermordere ble kastet på sjøen innsydd i en sekk.

k1240. HERRENS Dage] Hvilken herre? Setteren har åpenbart tenkt på Gud Herren og markert typografisk deretter. Alle senere utgivere ser ut til å oppfatte referansen på tilsvarende måte («HErrens»). Håndskriftene skiller i skrivemåten ikke mellom Gud og andre herrer («Herrens»). Ut fra sammenhengen vil det her være rimelig å oppfatte herren som husbonden, dvs. arbeidsgiveren. Men Dass ville kanskje ha satt pris på tvetydigheten, som også styrkes av hans kommentar til det 4. bud, der tjenestefolk formanes om å være sin herre til gavn (TB 4.40–49). I og med det fjerde bud fremstilles tjenestefolks lydighet og lojalitet overfor sin husbond som Guds vilje.

k1241. Som ey kaldis kand tilbage] Den tiden som er gått, får man mao. ikke igjen; jf. PSyv 7352: «Det som er skeedt, kand angres, men ej igenkaldes.»

k1242. I den Sted] isteden, altså som et alternativ til lediggang

k1243. Brød] tjeneste (arbeidsforhold)

k1244. da tar du Søvnen vare] da passer du på å sove; jf. 18.6 ovf.

k1245. og ey] heller ikke

k1246. af Sengen staa] oppgi sengen; jf. PSyv 4159: «Dend lade Dreng og varme seng ville nødigt skilles ad» og 9888: «Lad ligger længe heldst i varme senge».

k1247. Middags Linner] Middagslinnen er den linje hvor meridianen skjærer horisonten el. den skyggelinjen som kastes av en loddrett stang nord-syd. Skrivemåten linne for linie er konvensjonell på 1600-tallet. Lathansen sover altså til middag, dvs. kl. 12.

k1248. slomme] sovne inn (slumre), evt. i overført betydning: leve et dorskt og uvirksomt liv

k1249. saare stakket] en veldig kort

k1250. Sulten Tarm] Proleptisk bruk av adjektivet: Tarmen gjør sulten.

k1251. krumpen] innskrumpet (av krympe)

k1252. Forleening] gave

k1253. Hvo der Arbeyd ey vil giøre] 1 Mos 3.19: «I ditt Ansictes Sved skal du æde dit Brød» og 2 Tess 3.10. Jf. PSyv 4168: «Doven og lad bør ingen mad. Han skal ej æde som ej vil svede.»

k1254. ad Dørren kiøre] kaste på dør, jage bort

k1255. at tigge gaa] gå tiggergang

k1256. hungrig Tarme] Jf. 34.5 ovf. og PSyv 4163: «Mand for at legge sin slunkken tarm, hos sin hvile arm.»

k1257. Almiss] tiggergave, barmhjertighetsgave; jf. 19.2 ovf.

k1258. daaven Hund] dovenpeis, lathans

k1259. Det er, som] Det å gi til en tigger (dvs. lathans) sammenlignes med å gi brød til en hund (bokstavelig talt doven hund) istedenfor ens eget barn.

k1260. Vand, der staar i Stille] stillestående vann, uten tilsig og avløp. Lathansen sammenlignes her med råttent, stinkende vann; i forlengelsen av dette loves han å bli hjemsøkt av sykdom.

k1261. ville] Vi hadde ventet vilde (pret.); setteren er ikke stø i ortografien.

k1262. krank] syk

k1263. Skørbug] En tidligere ganske vanlig sykdom, hvis mest karakteristiske symptomer er blødninger (under huden, i tarmer og nyrer) og tannkjøttslidelser. Den fremkalles av mangelfull ernæring, især mangel på frisk frukt og grønnsaker (c-vitamin), og den har derfor vært vanlig på lange sjøreiser, i beleirede byer og i fengsler, i polarregionene (blant Grønlands eskimoer) og ellers i vårknipa.

k1264. Guulsot] Det har vært vanlig å tro at man kan ergre på seg gulsott (ergre seg gul og grønn); muligens kan også latskap lede til gulsott?

k1265. staalet] stjålet; kurant form

k1266. graver] bearbeider jorden, arbeider på gården hvor du har tjeneste

k1267. Til du blîr til Støv og Leer] Dvs. inntil døden; jf. 1 Mos 3.19: «Thi du est Jord, og du skal blifve til Jord igien», brukt i begravelsesritualet (Danmarks og Norgis Kirke-Ritual 1685: 328)

k1268. på Betlers Maade] på tiggers vis

k1269. Til Beslutning] til slutt; med str. 39 innledes disposisjonens sjette og siste punkt: om fråtseri og drikk.

k1270. Alt hves Gods] alle de verdier

k1271. forsvælger] spiser og drikker opp; setter over styr

k1272. u-hulde Tienner] utro tjener; jf. Luk 12.45–46: «Men dersom den samme Svend siger i sit Hierte: Min Herre tøfver at komme, og hand begynder at slaa Svende og Piger, og at æde og dricke, og blifve drucken, da skal den samme Svends Herre paa dend Dag som hand icke tencker, og paa den Time som hand icke veed: Og hand skal sønderhugge hannem, og skal gifve hannem hans Løn med de vantro.» Dikterens allusjon forutsetter en naiv og kontekstløs fortolkning av Jesu lignelse.

k1273. Sætter bort] setter over styr

k1274. sikkerlig] i sannhet, virkelig

k1275. formeener] hindrer

k1276. indlegge] oppnå, erhverve

k1277. Pæle] Av pægl, hulmål brukt til brennevin

k1278. svælle] svelge, hive innpå

k1279. Beest] dyr, villdyr eller husdyr. Jf. 2 Pet 2.12, som også kopler dyr og fråtsing.

k1280. slem] klanderverdig; intetkjønnsformen uten -t er kurant.

k1281. Belg] mage, buk, evt. hele kroppen. Dikterens sammenligning halter strengt tatt uansett: Dyret i v. 1 settes opp mot magen eller kroppen til fråtseren. Magen står metonymisk for hele personen: fråtseren med sin buk.

k1282. med Skell] med (god) grunn

k1283. det stoore Hafsens Svelg] Dass beskriver selv Moskenesstrømmen, med referanse til Arrebos Hexaëmeron, i NTr (SV 1.96–100); hos Vergil beskrives Scylla og Charybdis i Aen. 3.420–28. Dass beskriver altså fråtserens svelg (og mage) som en malstrøm: Alt går ned, så å si «med årer og seil». Fråtsing, det å spise og drikke for mye eller av pur lyst (ikke av nødvendighet), var i den katolske kirken regnet som en dødssynd (lat. gula, eg. «svelg»). På latin brukes substantivet gurges både om en malstrøm i havet, «et sluk», og om en slukhals eller fråtser.

k1284. Alt hvad Vrag] alt det vrakgods

k1285. forebærer] foreligger

k1286. du] du dranker, str. 39

k1287. Krukken] krukke eller flaske; her: inneholdende alkoholisk drikke

k1288. har spilledt Banckerot] har gått konkurs; jf. Ordsp 23.20–21: «Vær icke iblant Dranckere og Fraadsere, Thi Dranckere og Fraadsere forarmis.»

k1289. Svinde-sot] svinnsott, hentærende sykdom, ofte brukt overført, i uttr. som hans pung el. lomme har faaet svindsot, der kom svindsot i pengene o.l.

k1290. anslage] Dvs. anslå, gammelt juridisk språk: «slå opp», «bekjentgjøre (ved oppslag)». Dikteren påpeker ved sitt retoriske spørsmål at den som har drukket bort sin formue, ikke har andre enn seg selv å takke.

k1291. den lange Faste] de førti dagers faste før påske, fra fastelavn av. Her brukt i uegentlig forstand om langvarig sult.

k1292. indfalde brat] intreffe pluselig, komme brått på

k1293. Kummer] bedrøvelse, sorg

k1294. antaste] angripe, plage; flertallsbøyd verb. Et komma etter verbalet ville ha virket oppklarende: «Suk og Harme» osv. er subjekter i setningen på linje med «Hunger, Kummer».

k1295. Suk] sorg, bekymring; ikke nødvendigvis det lydlige uttrykket. Som litterær genre (f.eks. hos Kingo) er «Suk» et kort, trøstelig andaktsdikt eller en versifisert bønn.

k1296. Harme] mismot, bekymring

k1297. Røde Øyen] Rimeligvis som følge av gråt. De symptomene som nevnes i det følgende, er uspesifiserte og kan knapt relateres til noen enkelt lidelse.

k1298. Røstend'] ristende

k1299. Almissen] Jf. 19.2 og 36.2 ovf.

k1300. Huus-arme Folk] trengende fattige; jf. C.5. no. lov 2-19-15.

k1301. Senge-fast] sengeliggende, lenket til sengen. Ordet, som også finnes belagt i norske tingbøker, ser ikke ut til å være fanget opp av ordbøkene.

k1302. lider Bræk] har en skade, er funksjonshemmet

k1303. Hvor] hvordan

k1304. Bort] Det anaforiske «bort» innleder de fire første versene her som oppsummerende henvender seg til fire av de seks gruppene tyver dikteren har formant i løpet av diktet: drukkenboltene (del 6), de som snyter på vekten (del 2), lathansene som stjeler arbeidstid (del 5) og vanlig tjuvpakk (del 1). De to siste gruppene, uærlige kreditorer (del 3) og regnskapssvindlere (del 4), får ikke plass her.

k1305. Daaven-Skolter] lathanser; skolt, som betyr hjerneskalle eller panne, ser ikke ut til å være belagt på dansk (norr. skoltr).; jf. Jakobsen 1952: 138. Ordet kan eventuelt være dannet her, som en konsekvens av rimet (-Bolter).

k1306. omvende] Oppfordrende konj. Sangen avsluttes med en dobbel bønn: Dikteren ber om at Gud på den ene side hjelper tyver med å slutte med sine skurkestreker og på den annen side belønner de gudfryktige med evig liv.

k1307. Fromme] rettskafne, troende

k1308. forfremme] Oppfordrende konj. Verset kan antakelig best forstås som en bønn om frelse og evig liv, om å bli «forfremmet til herligheten», som det heter i Frelsesarmeen. En dennesidig «forfremmelse» (moralsk eller materielt) kan også tenkes, slik det fremgår av Aaskows katekisme. De retskafne loves «god Lyche og Fremgang, langt lefnet og Salighed» (Aaskow 1692: 73) med belegg i Tobits bok 4.6.

k1309. Sangens 31 strofer behandler to former for løgn: først falskt vitnesbyrd i juridisk forstand (str. 3–8), deretter alminnelig bakvaskelse eller sladder (str. 9–30). Innledningen (proømiet) omfatter de to første strofene (str. 1–2). Leksjonen avrundes med en bønn til frelseren Jesus Kristus (str. 31). I str. 2 påpeker dikteren at det finnes seks pluss én former for falskt vidnesbyrd, men denne finere inndelingen redegjør han ikke nærmere for og følger den heller ikke i praksis.

k1310. Luther inkluderer i sin Store utlegning av budet en tredje, geistlig kategori mellom de to ovennevtne, dvs. læren til «falske Prædickere», de som dermed forhåner og bespotter Guds ord. Han tar utgangspunkt i «Æren» eller et godt rykte som et menneskes umistelige skatt. Løgnen krenker æren og truer det gode ryktet og skal derfor ikke finne sted; jf. Peters 1990: 1.279–95.

k1311. Loven (1687) omhandler også løgnen i kapitlet «Om Æressager» (6–21).

k1312. tit.] 2 Mos 20.16: «Du skal icke bære falsk Vidnisbyrd imod din Næste.» Som i Luthers Lille utlegges slik: «Det er: Wi skulle frycte oc elske Gud, icke falskeligen beføre andre, icke forraade, icke bagtale andre, icke berycte andre, Men dennem vndskylde, meene oc tale vel om dennem, tage alle ting i den beste mening.»

k1313. mel.] Opprinnelig tysk salme fra reformasjonen. Dansk tekst og noter i Thomissøn (1569: 244–46). Dass bruker samme forelegg til den 25. evangeliesangen etter trefoldighet (SV 3.395), jf. I.R. Hansen 1986: 76.

k1314. Sinai] Verset forutsetter her at -ai uttales som separate vokaler, ikke som diftong. Vi ser det samme hos flere av tidens diktere, jf. Nielsen 2010: 396 (om Kingo). Som rimord til «Bagvaskeri» er det likevel ikke perfekt. På hebraisk uttales «Sinai» med utlydende diftong.

k1315. Vor HERre mon' befale] som Vårherre vil befale; relativpronomenet (subjunksjonen) er underforstått.

k1316. Efftertale] ufordelagtig omtale, baktalelse

k1317. myrd] Verbet myrde er i eldre tid belagt med bøyningen myrdte (pret.) og myrdt (perf. part.). Fremstillingen her ligger tett på det «Drab med Munden» Dass skriver om i sangen til Det femte bud (5.13).

k1318. Sex Stykker] Det falske vidnesbyrd kan finnes i seks varianter, seks deler som til sammen utgjør en helhet. Forelegget for seksdelingen (om noe), er ukjent.

k1319. beregnis] iberegnes

k1320. Vidnis Tunge] Særskrevet, men her å oppfatte som en sammensetning, i likhet med f.eks. vidnesbyrd. «Tunge» her i betydningen «tale».

k1321. dristig] frekk

k1322. med frit Forset] med overlegg

k1323. Udøser af sin Lunge] Subjektet for denne handlingen («Som») viser til tungen eller talen, men logisk sett tilhører lungen verken det ene eller det annet, men vitnet (personen) som lyver. En dikterisk, om enn ulogisk, frihet.

k1324. gammel Testamente] Det gamle testamente eller (i muntlig form) Gammeltestamente. Løgn og falske vitensbyrd omtales mange steder i GT; det som ligger nærmest ordlyden her, er 5 Mos 19.16–18: «Om noget falskt Vidne gaar frem at vidne imod nogen, at bevise hannem nogen Synd ofver: Da skulle de to Mænd, som trætte tilsammen, staa for HERren, for Presterne og Dommerne, som ere paa den Tid. Og Dommerne skulle flitteligen randsage der om.»

k1325. legger ud] sikter, angir

k1326. overskendte] skjelte ut. Man ville ha ventet presens her, sideordnet «legger ud»; en mistanke om rimnød («Testamente» – «overskendte») melder seg uvilkårlig.

k1327. Guderne] Flertallsformen er bemerkelsesverdig. I Bibelen er den sanne gud alltid én; bare foraktelige hedninger holder seg med flere (av)guder. Flertallsformen har dermed sterkt negative konnotasjoner, bortsett fra i Dom 9.13: «Viin-Stocken sagde til dem, Skal jeg forlade min Most, som glæder Guderne og Menniskerne, og gaa hen, at jeg skal ophøyis ofver Træerne?» Oslo-manuskriptet har rettet til «Gud eene». Et «satanisk» vers?

k1328. med ald Omstand] med ethvert forbehold, inngående, utførlig

k1329. Handel] handling, handlemåte

k1330. oversee] undersøke, inspisere

k1331. udhøris] utspørres, komme for en dag

k1332. Befindis] finnes, erfares

k1333. Prov] vitnesbyrd

k1334. sig med Løgn befragted] vært lastet med løgn

k1335. agted] tiltenkte; jf. 5 Mos 19.18–19: «[…] hafver hand da baaret et falskt Vidnisbyrd imod sin Broder: Da skulle I giøre ved hannem, som hand hafde actet at giøre imod sin Broder.»

k1336. Grav] fallgruve; jf. Ordsp 26.27: «Hvosom giør en Graf, hand skal falde der udi», nesten likelydende i Sir 27.29. Aasen 79: «Den som grev ei Greft fyre andre, skal sjølv stupa i».

k1337. ælted] bestemt, tiltenkt; av norr. ætla, på moderne norsk (men ikke dansk) etle eller (vanligst) esle. I nordnorske dialekter er formen elte belagt, jf. Jakobsen 1952: 115 f.

k1338. fotnoten] Ordet «ælted» har åpenbart hatt behov for en forklaring blant danske lesere. Forkortelsen står for lat. hoc est, «dette er» el. «vil si».

k1339. Svinet] Luther (1629: 59v) skriver til det åttende bud at bakvaskeren ønsker å «røre i en andens skarn, lige som en Soo der velter sig i Dynd, oc med sin tryne roder der udi.»

k1340. Drav] Den grøtaktige massen som blir igjen når man ved hjelp av kokende vann har trukket ut kraften av maltet som brukes til ølbrygging, ble mye brukt som grisefor, ofte tilsatt forskjellig avfall, kli o.l.

k1341. Dend Steen] Jf. Joh 8.7: «Hvosom af eder er uden Synd, hand kaste den første Steen paa hende.»

k1342. Top] hode

k1343. Bade] gagn

k1344. Fabel] gjenstand for spottende omtale

k1345. Goliath] Dvs. Goliats hode; jf. 1 Sam 17.50–51: «Og David hafde intet Sværd i sin Haand: Da løb David, og tren til Philisteren, og tog hans Sværd, og drog det af Balgen, og slog hannem ihiel, og hug hans Hofvet af hannem der med.»

k1346. Aldt] Ordet brukes nesten helt uten betydningsinnhold, men markerer folkevisestil.

k1347. svær] sverger; pres. av svære el. (vanl.) sværge

k1348. falsker] falsk; av norr. falskr, her en litterær arkaisme; jf. Sktr 2.196.

k1349. Hand siger saa] 5 Mos 19.21: «Dit Øye skal icke spare hannem: Lif for Lif; Øye for Øye; Tand for Tand; Haand for Haand; Fod for Fod.»

k1350. gram] hard, ubarmhjertig

k1351. forsone] avhjelpe følgene av en krenkende handling ved bot el. sonoffer.

k1352. gaa Ram forbi] undgå, slippe å bli rammet

k1353. Gud i Skyen] Herren åpenbarte seg for Moses i en sky da han fikk lovtavlene for annen gang (2 Mos 34.5): «Saa kom HERren ned i en Sky, og tren der til hannem, og prædickede om HERRens Nafn»; ifølge Åpenbaringen kommer han også i en sky på dommens dag (Åp 1.7): «See, hand kommer med Skyerne, og alle Øyen skulle see Hannem»; jf. 14.14.

k1354. Retfærdelig] Adverbet brukes i denne formen, evt. retfærdeligen, synonymt med retfærdig.

k1355. Sviig] falskhet; det å gi falskt vitnesbyrd

k1356. Leveris hen til Fanden] Jf. Matt 25.41: «Da skal Hand [Menneskesønnen] og sige til dem hos den venstre Haand: Gaar bort fra Mig, I Fotbandede, i den ævige Ild, som er beredt Diefvelen og hans Engle.»

k1357. falsker] Jf. 6.3 ovf.

k1358. Guds Ansigt] I Bibelen er det å vende sitt ansikt til en et tegn på velvilje eller nåde; se f.eks. Sal 102.3: «Skiul icke dit Ansict for mig, Bøy dine Øren til mig i Nød» og velsignelsen: «HErren velsigne dig og bevare dig! HErren lade lyse sit Ansigt over dig! og være dig naadig! HErren lette sit Aasyn paa dig, og give dig Fred!» (Kirke-Ritualet 1685: 31).

k1359. Guds Rigis Himmel-Port] Forestillingen om at Guds himmel har porter eller dører, finnes flere steder i Bibelen. Løgnere utelukkes eksplisitt i Åp 22.15: «Thi Hunde ere uden fore, og Troldkarle, og Bolere, og Manddrabere, og de Afgudiske, og alle som elske og giøre løgn.»

k1360. alle Hunde] alle ugudelige slyngler; jf. Åp 22.15, sitert ovf.

k1361. det Mørk] det mørke (subst.); fortapelsens mørke satt opp imot frelsens lys; jf. Matt 4.16: «Det Folck, som sad i Mørcke, hafver seet et stort Lys; og De, som sade i Dødens Sted og Skygge, Dem er opgaaet et Lys.»

k1362. som heel er sort] som er helt sort

k1363. Bagvasker] Se Müller 1667: 211 (kap. XC. «Om Bagtalelse»)

k1364. Slanger] Man kan f.eks. tenke på slangen i paradisets have (1 Mos 3; jf. 2 Kor 11.5); se også Sal 58.4–5: «De ugudelige ere forvendte af Moders Lif; Løgnere fare vild af Moders Lif. Deres Galenskab er ligesom en Hugormis Galenskab.»

k1365. afmaled] Verbet brukes her i overført betydning: «skildre i ord på en anskuelig, malende måte; beskrive (levende).»

k1366. Slangen med sin Hale] Den zoologiske kunnskapen kan være fundert i Bibelens forestilling om basiliskens (giftslangens) «stikk»; jf. Ordsp 23.32.

k1367. tit] ofte

k1368. Mord] Jf. 1.7 ovf.

k1369. skam] Ordet brukes ikke sjelden med en dobbeltbetydning av «Fanden»

k1370. af at tale] å få ham fra

k1371. lømsk] lumsk

k1372. fotnoten] «Bikke» synes å ha blitt oppfattet som ukurant, selv om det i og for seg er dansk nok. I moderne norsk kan bikkje brukes om hunder av begge kjønn. I moderne dansk har ordet gått ut av bruk. Ang. førsteutgavens anmerkninger, se Innl. 1.4.

k1373. klikke] tilsøle, baktale

k1374. Argest] verste

k1375. tvende] to (uten synderlig stilistisk forskjell)

k1376. Sig kand paa Jorden vende] som kan ferdes på jorden; relativsetning med pronomenet (subjunksjonen) underforstått.

k1377. Klaffers] Baktalelsens; klaffer brukes ofte personifisert, uten artikkel og utstyrt med flere munner.

k1378. etlig] flere

k1379. gang] ganger; alternativ flertallsform av gange

k1380. baade Synd og ack] Sideordningen av et substantiv og en interjeksjon (her som uttrykk for smerte og forvilelse) kan anses som en poetisk frihet.

k1381. u-lønt] ustraffet

k1382. Spør du med David] Sal 120.3–4: «Hvad kand den falske Tunge giøre Dig? Og hvad kand hun udrette? Hun er som en Stærckis skarpe Pile, som Ild i Enebær-træ.»

k1383. hun] Dvs. tungen; personifikasjonen er hunkjønn.

k1384. et draget Sverd] Sal 64.3–4: «Skiul mig for de Ondis Farsamling, for Misdederis Hob. Som hvesse deris Tunger som et Sværd; de som mede med deris forgiftige Ord som med Piile.» Jf. Sir 28.21: «Der ere mange faldne ved skarpe Sværd; men ingenstæd saa mange, som ved onde Munde.»

k1385. Aad] odd

k1386. den Skarpes Piiler] Sal 120.3–4: «Hvad kand den falske Tunge giøre Dig? Og hvad kand hun udrette? Hun er som en Stærckis skarpe Pile, som Ild i Enebær-træ.»

k1387. Basiliskis] I Bibelen brukes basilisk (gr. «liten konge») om et giftig kryp eller giftslange; jf. komm. til 9.6 ovf. I folketroen var basilisken en slange med hanehode.

k1388. foruten Been] Jf. Guds forbannelse av slangen i 1 Mos 3.13: «Du skal gaa paa din Bug». Derav Sal 140.3–4: «De, som tæncke ont i deris Hierter, og dagligen opvæcke Krig. De hvesse deris Tunge som en Hugorm; Der er Øglers Forgift under deris Læber.» I en anonymt utgitt vise fra 1663 finnes et nesten helt parallelt uttrykk: «Thi Tungen er en liden Lem, / som Been i sig icke bære, / Naar Mennisken hende vanbruger slem, / Da monne hun dennem vanære» (En ny Vise, kaldis Tungens Stillere, 1663, str. 6).

k1389. slaer] slager>slaer>slaar; jf. Sktr 2.244.

k1390. slaer dog Been i stykker] Sir 28.20: «En Svøbe giør Ribler; men en ond Mund sønderknuser Beenene og altsammen»; jf. Ordsp 25.15.

k1391. U-lykker] Jf Sal 10.7: «Hans Mund er fuld med Bander, Svig og Bedragelse; Hans Tunge kommer Møye og Uræt afsted.»

k1392. et lidet rørligt Roor] Jak 3.4–5: «See! alligevel at Skibene ere store og drifves af stercke Væir, saa styris de dog med et lidet Roer did, som hand vil, der dem styrer. Saa er og Tungen et lidet Lem, og kommer store Ting af sted.» Heinrich Müller (1667: 200) bruker det likedan: «Et Skib, omskønt det er stort oc drivis aff stercke Vinde, dog ledes det med et lidet Roer, hvor hen den vil, som det regierer.»

k1393. snoor] vender

k1394. En Løgner er langt verre] Sir 20.25: «En Tyf er en skændelig Ting, Men en Bagvaskere er meget skændeligere.».

k1395. stiæl] Den korte og den lange presensformen brukes om hverandre.

k1396. skattere] verdsette

k1397. Naar Navn og Rygte det er væck] Luther begynner sin forklaring av det åttende bud slik: «FOruden vort eget Liif, Ecte-Gemahl oc timeligt Gods, da hafue vi endnu een Skat, det er, Æren, oc et godt Rycte, huilcket vi oc icke kunde ombære» (1629: 56v).

k1398. Guds Ord] Ordsp 3.16: «Hos hendis [dvs. Visdommens] høyre Haand er et langt Lif, Og hos hendis venstre Haand er Rigdom og Ære.»

k1399. snige] lure til seg

k1400. Creatuur] beist; jf. TB 2.14.4.

k1401. gromme] ville

k1402. Ørck] ørken, villmark

k1403. svæve] streife omkring

k1404. Skorpioner] Esek 2.6: «Og du Menniskis Søn skal icke frygte dig for dem, og ey frygte for deris Ord: De ere vel gienstridige og hvasse Torne hos dig, og du boer iblant Scorpioner.»

k1405. have Vinge] Sal 55.7: «Jeg sagde: O! hafde jeg Vinger som en Due, at jeg kunde flue, og blifve nogen sted.»

k1406. yderst' Hav] ytterst i havet

k1407. længste] fjerneste

k1408. Tue] del, egn av jordoverflaten; slik også hos Kingo

k1409. Davids] Dvs. salmedikteren Davids; man antok lenge, og tvers gjennom reformasjonen, at kong David var opphavsmann til Salmenes bok.

k1410. Kedars Hytte] Kedar-folket synes å ha vært nomader med tilhold utenfor Israels grenser. De bodde rimeligvis i telt, ikke i hytter, men på 1600-tallet brukes hytte også om en provisorisk bygning eller et telt i f.eks. militærleire. Særlig på grunnlag av Sal 120 ble Kedars telt (eller hytte) oppfattet som fjerntliggende, ute i den fremmede ødemarken: «HERRE, frels min Siæl fra løgnactige Munde, og fra de falske Tunger. […] Vee mig at jeg er fremmed iblant Mesech; Jeg skal bo iblant Kedars Bolige» (v. 2 og 5). Dass bruker uttrykket også i leilighetsdiktet «Krigen i Vigen» (SV 1.338) om det jordiske eksil, i motsetning til «hjemme» i Guds himmel.

k1411. forfører] baktaler

k1412. At] slik at

k1413. given] opplagt

k1414. paa hans Bag] i hans fravær, bak hans rygg

k1415. Achitophel] Rådgiveren som sviktet kong David for hans sønn Absalon da denne gjorde opprør (2 Sam 15.12). Akitofel endte med å ta sitt eget liv (2 Sam 17.23). Det kan riktignok neppe påstås at han egentlig baktalte kongen.

k1416. Skalke-Raad] forræderske råd

k1417. oplagde] klekket ut

k1418. Doêg] Kong Sauls tjener, som med vilje feilinformerte kong Saul om David (1 Sam 22.9). Ifølge overskriften til salme 52 ble den diktet av David på bakgrunn av Doegs angiveri. Johann Arndt bruker i Lyset i Mørket (1690: 2.142) samme eksempel.

k1419. Ziba] Denne tjeneren til Jonatan (sønn av kong Saul) og senere Mefiboset (sønn av Jonatan), baktalte Mefiboset (19.7 ndf.) for kong David. Siba kom likevel bra fra det (2 Sam 19.29).

k1420. beklagde] anklaget

k1421. Skel og Ret] rett og skjell, vanlig ordstilling

k1422. fandt] forsto

k1423. de stackels Præste] Dvs. prestene som ble ofre for Doegs (se 19.3 ovf.) angiveri (1 Sam 22.18)

k1424. Disligest] på samme måte

k1425. Mephiboseth] Kong Sauls sønnesønn ble i en periode offer for sin utro tjener Sibas (se 19.3 ovf.) svik og angiveri (2 Sam 16.4). Senere ordnet det seg likevel for ham.

k1426. Saa gaar det end de fleeste] Fortsatt er det slik at de fleste av oss må lide for andres bakvaskelse.

k1427. Fissel-Tud] sladrehank

k1428. Satans Hore-Unge] Djevelen er løgnens far iflg. Joh 8.44: «Naar hand [Satan] taler Løgn, da taler hand af sit eget, thi hand er en Løgnere og en Fader til hende.»

k1429. fissler] sladrer om

k1430. gemeenlig] som regel

k1431. Fuxsvantzer] en smisker, spyttslikker. Moderne dansk ville her hatt ubest. artikkel.

k1432. Samtykker] gir sin tilslutning til, bifaller

k1433. allersist] Dvs. på dommens dag

k1434. Fandens Luer] den evige ild; Åp 21.8: «Men de Mistrøstige, og Vantro, og Gruelige, og Manddrabere, og Skiørlefnere, og Troldkarle, og Afgudiske, og alle Løgnere, deris Deel skal være i Pølen, som brænder med Ild og Svofvel, hvilcket der er den anden Død»; jf. Jak 3.6.

k1435. vanartig] ond, fordervet

k1436. i Grunde] fullstendig, til bunns

k1437. Og falske Folck skal ey opnaa] Jf. Sal. 34.13–14: «Hvo er den Mand, som hafver Lyst til Lifvet, begierer længe at lefve, og nyde det Gode. Forvar din Tunge fra Ont, og dine Læber, at de icke tale Svig.»

k1438. i Blomster] i blomst; blomster gammel entallsform

k1439. et gammelt Ord] Dette ordtaket har ikke latt seg belegge; jf. PSyv 457: «Bagtale skiller venskab» og 462: «Bagtaleren har djevelen paa tungen, men tilhøreren i ørene.»

k1440. den, sin Ven bagvasker] den som baktaler sin venn; relativpronomenet er underforstått.

k1441. forrasker] overrumpler

k1442. Først myrder han sin egen Siæl] Jf. Visd 1.11: «[…] thi den Mund, som lyver, slaar Siælen ihiel.»

k1443. den Mand, det hører] den mann som hører det; relativpronomenet er underforstått.

k1444. trede] tredje; kurant form

k1445. slaer] slår; kurant form; slager>slaer>slaar, jf. Sktr 2.244.

k1446. befører] baktaler

k1447. besætte] besatte; kurant form

k1448. mon' anrætte] kunne finne på; monne her med fortids betydning

k1449. Paa den hand det fortaalte] på den som fortalte ham det; relativpronomenet (subjunksjonen) er underforstått.

k1450. den, med Sagen holdte] den som sa seg enig

k1451. beskedelig] sømmelig

k1452. La hver Mand blive god for sig] la hver man ha sin verdi uten å måtte sammenlignes med andre

k1453. beliuver anden ud] sprer løgner om en annen.

k1454. hvo] hvem

k1455. Oprigtigste] ærligste

k1456. det dig sømmer] det som sømmer seg for deg; relativpronomenet (subjunksjonen) er underforstått.

k1457. Saa kast paa mig den første Steen] Joh 8.7: «Hvosom af eder er uden Synd, hand kaste den første Steen paa hende.»

k1458. det ey fortryde] ikke bli sint for det

k1459. stande] stå

k1460. Det staar] Sir 21.31: «Naar den Ugudelige bander en Skalck, da bander han sig self.»

k1461. Skalck] slyngel, bedrager; slik også i v. 7 ndf.

k1462. trôer] tror; ordet kan undertiden skanderes som to stavelser, men ikke slik her.

k1463. selver] selv

k1464. vaaner] bor

k1465. smukke] aktverdige

k1466. vrange] uriktige

k1467. ingen] intet; kurant form

k1468. Lad ingen andet af dig skee] Matt 7.12 (jf. Luk 6.31): «Alt det, som I ville, at Menniskene skulle giøre eder, det giøre I dem.»

k1469. skee] gjøres

k1470. End du] enn det du

k1471. Omgiengelse] atferd

k1472. see] oppleve

k1473. Hvo er den] Sal 24.3–4: «Hvo skal opgaa paa HERrens Bierg? Og hvo skal staa i hans hellige Sted? Den som hafver uskyldige Hænder, og er reen af Hiertet; som hafver icke Lyst til løs Forfængelighed, og svær icke falskelige.»

k1474. overskendt] skjelt ut

k1475. Og hvo er den] Sal 15.1–3: «HERRE, Hvo skal bo i din Bolig? Hvo skal hvile paa dit hellige Bierg? Den som gaar foruden Smitte, og giør Retfærdighed, og taler Sandhed af Hiertet. Den som ikke bagvasker med sin Tunge, og ikke giør sin Næste ont, og icke skænder hannem.»

k1476. bygge] ha sin bolig

k1477. hans Bag vil tygge] vil baktale ham, snakke nedsettende om ham bak hans rygg

k1478. Dag fra Dag] dag for dag

k1479. Punderen] bismeren, stangvekten; no. form av da. pundert

k1480. Paa det] slik at

k1481. Ord […] paa Veye-skaaler] Sir 21.28: «Unyttige Ordgydere snacke det, som intet tien til Sagen; men de Vise veye deris Ord med en Guld-Vegt.»

k1482. Bevar] beskytt

k1483. Mens] ettersom

k1484. beskiære] gi, forunne

k1485. Sangen til det niende bud omfatter 28 strofer. De to første utgjør proømiet, som parafraserer budet og definerer dets gjenstand («din Næstis Huus»). Konklusjonen kommer som vanlig i form av en bønn i den siste strofen, her til Jesus Kristus, som uansett gir oss alt det vi ikke har gjort oss fortjent til. De mellomliggende strofene faller i to hoveddeler: Den første (str. 3–18) tematiserer forholdet mellom dem som har, og dem som ikke har eiendom, og formaner eiendomsbesitterne, dvs. de rike, om hvordan de skal forholde seg til de eiendomsløse, dvs. fattigfolk. Formaningene – og truslene – er samlet i str. 8–9 (mot dem som handler utilbørlig skrupelløst) og i str. 16–18 (mot dem som forfølger sin rett uten å vise den skyldige mildhet). I den andre hoveddelen (str. 19–27) apostroferes «Begiærlighed», dvs. den personifiserte Attrå, en av de syv dødssynder i den katolske kirken. Denne delen konkluderes i str. 26–27: Den pengegriske vil det gå ille. Enhver, både fattig og rik, skal være fornøyd med det han har.

k1486. Luther behandler i sin Store katekisme det niende og det tiende budet under ett og forholdsvis summarisk i forhold til de første åtte. Tyveri og hor, som aktualiseres av begjæret etter annen manns eiendom eller hustru, er jo allerede behandlet i det sjette og syvende bud. Reformatoren påpeker historiserende at de to siste budene ble gitt jødene så de ikke skulle si seg fornøyd med den «ytre» overholdelsen av de to nevnte budene, men at de også skulle advares mot å ta seg til rette med æren i behold, under et skinn av lovlighet. Juristene kommer slik sett ikke godt fra det hos Luther; for den juridiske profesjon har som mål å gjøre det umoralske lovlig: «vrie oc vende Rætten». Utførlig Luther-kommentar hos Peters (1990: 1.296–309).

k1487. I flere av samtidens katekismeforklaringer, som Rostochs (1692) og Bornemanns (1694), behandles, som i Luthers Store, de to siste budene under ett. Resen påpeker i Børnelærdoms Visitatz at skillet mellom de to siste budene ikke er gudegitt. Man kan skille mellom «u-rørlig Gods» i det niende og «det rørlige» i det tiende, eller tilsvarende mellom «Hustruen» og «alt det andet» (1628: upag. [C5]).

k1488. tit.] 2 Mos 20.17: «Du skal icke begiere din Næstis Huus.» Luther Lille forklaring: «Wi skulle frycte oc elske Gud, icke met Suig eller List komme til vor Næstis Arffue eller Gods, oc ey fly oss det, endog der kunde finnis nogen Ræt at være paa vor Side. Men heller hielpe hannem, at hand maa beholde sit wbeskaaret» (Luther 1616: 69).

k1489. mel.] Tekst og noter hos Thomissøn (1569: 230v–33). Salmen er opprinnelig tysk; se I.R. Hansen 1986: 74.

k1490. Huus og knude] hus og hjem; ikke registrert i ODS, heller ikke hos Kalkar. Dass bruker uttrykket flere ganger, jf. Jakobsen 1952: 126.

k1491. glat] uten videre, uten forbehold

k1492. fortient] skaffet, oppnådd

k1493. brat] greit; intkj. av brav

k1494. Middel […] Tin] Jf. Aaskow 1692: 71: «Ved vor Næstis Huus forstaaes alt det, som vor Næste tilhører: Huus, Gaard, Gods, Boskab, Ager, Eng, Fæ, og ellers andet, hvad som er i vor Næstis eye.»

k1495. afraadis] frarådes

k1496. fast] kraftig

k1497. omstunder] av og til, undertiden

k1498. gangbar] gjennomførbar

k1499. Fund] list, renke

k1500. sammenrivis] findele og sammenblande

k1501. opbygt] sc. vorder

k1502. Viis] fremgangsmåte

k1503. rund] trinn

k1504. fordom] gammel tid (= fordum)

k1505. Kong Achab] Historien om kong Akab fortelles i 1 Kong 21. Ved siden av kongens slott i Jisre'el lå en vingård han ønsket å føye til sin eiendom. Men eieren av vingården, en mann ved navn Nabot, ville ikke avhende sin fedrene arv, selv om kongen tilbød ham erstatning, eventuelt en ny vingård et annet sted. Akab ble svært skuffet over det negative svaret og delte sin frustrasjon med dronningen, Jesabel, som straks tok saken i egne hender. Hun skrev et brev til de eldste og fornemste i byen og forseglet det med kongens segl. I brevet instruerte hun dem om å stevne Nabot for å ha spottet Gud og kongen. To falske vitner ville sørge for en sikker dom. Nabot ble dømt, stenet, og så tilfalt vingården kongen. Det samme retoriske eksemplet brukes i flere katekismeforklaringer, som f.eks. Bangs (1681) og Aaskows (1692).

k1506. Begiæring] begjær

k1507. Plads] jordstykke

k1508. Fick] skaffet

k1509. Skalke-prov] falske vitnesbyrd

k1510. heede] sies

k1511. immerfort] fremdeles

k1512. Konst] knep, lumskt angrep

k1513. Klogskab] kløkt (især om en egenskap som karakteriseres ved smartness mer enn ved egentlig intelligens el. innsikt)

k1514. Det] en Akab. Uttrykksmåten er ikke helt klar, men med utgangspunkt i «immerfort» (fremdeles) skjønner vi at den bibelske fortellingen her skal appliseres på aktuelle forhold.

k1515. Som paa sin' Sager har Forstand] Ironien i «Konst», «Klogskab» og «Sindsens Gave» videreføres her.

k1516. sin Doont at lave] å gjøre sitt arbeid, å løse sin oppgave

k1517. to Sko] Am 8.6: «Paadet vi kunde kiøbe de Fattige for Penninge, og de Arme for et par Skoe; og selge Afner for Korn.»

k1518. Hans lille Brød] Jf. Ordsp 28.3: «En arm Mand som giør de Fattige Skade, hand er som en Regn der tager med sig, saa der blifver ingen spise igien.»

k1519. u-gild] æreløs, slett

k1520. hvad sig kand hende] hva som (mot gjerningsmannens formodning) kan bli følgen

k1521. faaer […] at vende] må vende

k1522. Løn som forskylt er gangbar Mynt] som man reder, ligger man; jf. PSyv 4828: «Dend bliver ikke ulønt, som ilde bliver lønt.»

k1523. kaager] koker; her i overført betydning: «steller i stand»

k1524. tykt og tynt] grøt og suppe, stort og smått

k1525. Een Morder mon' hand være] Jf. Sal 37.14: «De Ugudelige drage Sværdet ud, og spende deris Bue, at nedslaa den Ælendige, og Fattige, og slacte den Fromme.»

k1526. Det Vand de trende Kemper tog] Det vises til en episode i 2 Sam 23.13–17. Kong David får det plutselig for seg at han vil ha vann fra en brønn ved Betlehems byport. Hans tre fremste krigshelter tar imot utfordringen, til tross for at Betlehem er besatt av filisterne. De slår seg gjennom fiendens leir og bringer kongen vannet. Men da det kommer til stykket, vil ikke David drikke vannet, men heller det ut for Herren: «Og sagde: HERREN lade det være langt fra mig, at jeg skulde det giøre; Er det ey de Mænds Blod, som sætte sig i Lifs fare, og ginge derhen?»

k1527. HERRENS Ord] Sir 34.25–27: «Den Fattige hafver intet, uden lidet Brød; Hvosom tager det fra hannem, hand er en Mand-Drabere. Hvosom betager nogen sin Næring, hand dræber sin Næste. Hvosom icke gifver en Arbeydere sin Løn, hand er en Blod-Hund.»

k1528. Slæb] hardt arbeid; slit. Likesom David ikke ville drikke det vannet som hans tre kjemper hadde brakt ham med livet som innsats, slik skal heller ikke vi profitere på andres slit.

k1529. Da æder du hans Krop og Kiød] Denne tilsynelatende kannibalismen forutsetter tanken om at arbeid er lik brød eller livsopphold; jf. PSyv nr 347: «Arbejd og møde er daglig føde.»

k1530. modig Sved] tapre slit

k1531. fra besnære] lure. Særskrivning av et verb som oftest brukes som ekte sammensatt

k1532. som Vand i Skibe ny Velkommen] Ironisk sammenligning: Det er ikke velkomment at nye, utrutnede skip eller båter tar inn vann.

k1533. Naboths Blod for Jesabel] Jf. 5.2 ovf. Str. 13 rommer i tillegg til dette fire eksempler til på at onde råd lett slår tilbake på dem som iverksetter dem; jf. Ordsp 1.18: «De lure og selfve iblant hver andre paa deris Blod, Og den eene gaar efter den andens Lif.»

k1534. Ræve-Kruud] revegift. Ordet synes ikke å være registrert i ordbøkene, derimot ser rottekrud(t) ut til å være belagt forholdsvis hyppig.

k1535. Judas] Historien om Judas' endelikt finnes i to versjoner: Matt 27.3–5 (der han kaster sølvpengene inn i templet og går og henger seg) og Apg 1.16–19 (der han kjøper seg en åker for blodpengene, men styrter der og revner, så innvollene velter ut).

k1536. Achan] Historien om Akan fortelles i Jos 7. Da Jeriko erobres, bannlyser Herren alt det gods som tas som krigsbytte og befaler at det skal brennes. Bare det mest verdifulle, gull og sølv, skal bevares i skattkammeret i Herrens hus. Men så er det at Akan stikker noe unna og graver det ned under teltet sitt, bl.a. to hundre sekel sølv og «en guld Tunge, halvtrediesindstive Sekler værd paa Vecten» (Jos 7.21). Dette blir oppdaget, og Akan får Herrens straff: Han blir steinet (Jos 7.25).

k1537. Guld-smykket tung] «Guld-smykket» må være å forstå som et adjektivisk partisipp i betydningen «-prydet», som står til «tung[e]» (umarkert apokope). I bibelteksten er det altså snakk om «en Guld Tunge» eller, som det står i en margkommenter i Chr. IV, «en Spang [Spænde] giort som en Tunge». Leseren kan forvirres av at bibelteksten spesifiserer vekten så nøye, slik at «tung» lett vil kunne oppfattes som adjektiv.

k1538. Qvæg-Sølv] kvikksølv. Utildekkede potter med (flytende) kvikksølv vil avgi en damp som forgifter dem som blir eksponert for den. Ved akutt forgiftning oppstår metallsmak i munnen, magesmerter og blodig diaré. Deretter vil nyrene skades og til slutt svikte. Den kroniske formen for kvikksølvforgiftning viser tannkjøttforandringer, nervøse symptomer som pirrelighet, søvnløshet og skjelvinger. Kvikksølv ble tidligere brukt (utvortes) til behandling av syfilis. Symptomene av kvikksølvforgiftning kan minne om syfilissymptomer.

k1539. fuldkommen] helt og fullt

k1540. Sejgel] segl; signetavtrykk som tegn på bekreftelse el. stadfestelse

k1541. Skrift] skriftlig avtale (i motsetning til muntlig)

k1542. Haand] signatur, underskrift

k1543. Hvor] Dvs. i den skriftlige avtalen, dokumentet

k1544. Forsickring klar] uomtvistelig pant

k1545. Da bør dig træde til dit Pant] Da tilkommer det deg å overta ditt pant; jf. C.5. no. lov 5-7-8: «Holder den Pantsættendis ikke sin Forskrivning med Rentens Erlæggelse i rette Tid, eller med Hovedstolens Betaling efter lovlig Opsigelse, da maa den Panthavendis, om end skiønt Pantet siden til en anden til brugeligt Pant er opdraget, træde til sit Pant og annamme det uden videre Proces, eller Indførsel.»

k1546. Bør […] at svare] plikter å betale; jf. C.5. no. lov 5-13-1: «Al bevislig Gield bør rigtig og til rette Tid efter Forskrivelsen og Contracter at betalis; Dog naar Betalingen skeer inden neste otte Dage fra fornævnte Termins Begyndelse, da skal det for god Betaling agtis.»

k1547. Christen Kiærlighed] Jf. Luk 7.41–50.

k1548. ganske slet] helt og holdent

k1549. forfare] ødelegges

k1550. at staa] for å stå

k1551. Paa HErrens hellig Bierg […] Og i Guds Bolig] Sal 15.1 og 5: «HERRE, Hvo skal boe i din Bolig? Hvo skal hvile paa dit hellige Bierg? […] Den som icke gifver sine Penninge paa Aager, og icke tager Gafver ofver den Uskyldige: Hvo det giør, hannem skal det gaa vel ævindeligen.»

k1552. sit Sølv og Skat] sine penger

k1553. Bummeri] bodmeri, lån mot sikkerhet i skip eller last

k1554. Aager] (urimelig) rente. I oversettelsene av GT (t.o.m. 1930-oversettelsen) brukes aager om rente generelt (jf. 2 Mos 22.25), men allerede Luther hadde sterke motforestillinger mot rentebaserte lån og finansiell virksomhet i sin alminnelighet.

k1555. Paa Bummeri og Aager sat] lånt ut (mot rente)

k1556. udskiender] bringer skam over

k1557. sæt] satt

k1558. Gud er mod de Fromme from] Sal 18.26–27: «Hos den Hellige er du hellig, og hos den Fromme er du from: Hos den Reene er du reen, og hos den Fortrødne er du fortrøden.»

k1559. Begiærlighed] begjær. Avaritia blir i den katolske kirke regnet som en av de syv dødssyndene.

k1560. U-teerlighed] usømmelighet

k1561. Pølen] Jf. Åp 20.15: «Og dersom nogen icke blef funden skrefven i Lifsens Bog, hand blef bortkast i den gloende Pøel.»

k1562. Sæd] årsak, opphav; jf. 1 Tim 6.9–10: «Thi Gierighed er en Rod til alt Ont.»

k1563. I Verden kand optænkkis] som i verden kan tenkes; relativpronomenet (subjunksjonen) er underforstått.

k1564. Pharaonis] Lat. gen. av pharao.

k1565. Pharaonis Ax] Faraos drøm, 1 Mos 41.5–7: «Og hand falt atter i Søfn, og drømde anden gang; Og saa, at der voxte siv Ax paa et Straa, fulde og tycke. Derefter saa hand siv tynde Ax, og svedne af Østen Vind, opkomme. Og de siv magre Ax opslugede de siv tycke og fuldkomne Ax.» Josefs utlegning følger i v. 27: «[…] og de siv magre Ax og svedne af Østen Vind ere siv Aar dyr Tid.»

k1566. op […] rinde] vokse, skyte i været

k1567. Der] da

k1568. Begiærlighed […] Opsluger alt] Jf. Sir 14.9: «Et Menniske som søger sin egen Fordeel, lader sig aldri nøye met sin Part, og det kand icke trifves for Gierighed.»

k1569. hun] Dvs. den personifiserte havesyke, lat. Avaritia. Avaritia opptrer som personifikasjon fra Cicero (De or. 2.171) og fremover. I den senantikke kristne dikteren Prudentius' Psychomachia utkjemper hun et drabelig slag mot de personifiserte kristne dyder.

k1570. Øyet seer sig aldrig mæt] Fork 4.8: «Der er en Eenlig og icke self anden, og hafver hvercken Barn eller Broder: Dog er der ingen Ende paa hans Arbeyde, og hans Øyen blifve icke mætte af Rigdom», jf. Ordsp 27.20.

k1571. sæt] satt

k1572. dem] Dvs. mynter

k1573. Hand tykkis aldrig have nok] Fork. 5.10: «Hvo der elsker Penninge, han blifver aldrig mæt af Penninge; og hvo der elsker Rigdom, hand faaer intet gafn der af; Det er og forfengelighed.»

k1574. Fik hand den gandske Verden] Mark 8.36: «Hvad hielper det Mennisket, dersom hand vunde den gandske Verden, og tog Skade paa sin Siæl?» Jf. Matt 16.26 og Luk 7.25.

k1575. ringe] lite, mangelfullt

k1576. Døden og Fordømmelsen Har snappet mangen Gierrig hen] Jf. 1 Kor 6.9–10: «Hvercken Skiørlefnere eller […] Gierige […] skulle arfve GUds Rige» og Kol 3.5–6: «Saa dræber nu eders Lemmer, som ere paa Jorden, Horeri, Ureenhed, skendelig Brynde, ond Lyst, og Gierighed (som er Afguderi). For hvis skyld Guds Vrede kommer ofver Vantroens Børn.»

k1577. Gierrig] grisk, pengebegjærlig

k1578. Luen] ilden

k1579. idel] lutter

k1580. Stæder] byer; flt. av stad

k1581. omveldt] ødelagt, lagt i grus

k1582. Achans Død] Se 13.5 ovf.

k1583. rød] Kurant intetkjønnsform på 1600-tallet.

k1584. Judam] Lat. akk. av Judas. Se 13.4 ovf.

k1585. lumpen] usle; kurant flertallsform

k1586. tung og svar] truende og hard

k1587. hvis] det som

k1588. roelig] ubekymret

k1589. fotnoten] Verbet trivis synes å være godt dansk også omkring år 1700, men allikevel har man følt behov for å gi en forklaring. Om førsteutgavens anmerkninger, se Innl. 1.4.

k1590. skiende] krenke

k1591. Hvo andre altid skiende vil] Tanken her er den samme som i strofe 13: Den som bil berike seg på andres bekostning, vil selv rammes av ulykke.

k1592. sætte til] omkomme

k1593. gav igjen De Ting, du aldrig røvet hen] Den paradoksale uttrykksomåten angir Kristi nåde.

k1594. u-lempet] forulempet, skadet

k1595. Herrens Frygt] Objektsgenitiv: Frykt for Herren, gudsfrykt

k1596. dempet] tilintetgjort

k1597. Parallelliteten til den foregående sangen signaliseres av strofetallet: i alt 28. Den første strofen redegjør for budets innhold, og den siste konkluderer med en takk til Gud, ikke bare for dette siste, men for alle de ti budene. På tilsvarende måte innledes også sangen til det første bud med fem strofer om samtlige ti bud. Mellom den første og den siste strofen her i denne sangen organiseres lærestoffet i tre avdelinger: først str. 2–12 om at man ikke skal attrå sin nestes «Qvinde» (2.3) eller «Viiv» (5.1), dernest str. 13–19 om at man ikke skal lokke sin nestes tjenestefolk, og til slutt str. 20–27 om husdyr, ikke bare at man skal la sin nestes dyr i fred, men om hvordan man i praktisk alminnelighet skal ta tilbørlig hensyn til naboens kveg eller beitemark.

k1598. På samme måte som det niende bud står i et visst forhold til det syvende, peker dette for en del tilbake til det sjette, om horeri. Luther peker på disse relasjonene i sin Store katekisme, som forklarer det niende og det tiende bud under ett. (Se kommentaren til TB 9.) Hva som skiller disse to budene, som til sammen utgjør ett vers i 2 Mos (20.17), er ikke uten videre gitt: Bang (1681: 20) sondrer mellom fast eiendom i det niende og «rørligt Gods» i det tiende, Bornemann (1694: 17), tilsvarende, mellom «Lifløse Ting» og «det, som lefver». Utførlig Luther-kommentar hos Peters (1990: 296–309).

k1599. Loven (1687) omtaler «Hustruis, Børns, eller Tieneste-Tyendis Forlokkelse» i 6–22, skade eller drap på «Fæ» i hhv. 6–10 og 6–20.

k1600. tit.] 2 Mos 20.17: «Du skal icke begiere din Næstis Hustru; hans Svend, eller Pige, hans Oxe eller Asen; eller noget af det, som din Næste hør til.» Luthers Lille: «Det er: Wi skulle frycte oc elske Gud, icke fly oss vor Næstis Hustru, eller Tienere, eller Fæ met nogen vunderfundighed, icke at skille andre aff met dem, enten met vold eller nogen list, Men heller paaminde oc tilraade, at de bliffue til stede vdi den tieniste, som de ere (deris) Herrer skyldige» (Luther 1616: 69–70).

k1601. mel.] Både tekst og melodi er ukjent, men vi kan gå ut fra at det er snakk om en populær åndelig sang. Denne sangen brukes som melodiforelegg i Cassubens «fuldkomne» salmebok fra 1661 (I.R. Hansen 1986: 63) og flere andre steder. Dass bruker samme forelegg til den første sangen («Om Skabelsen») i BV (SV 2.11) og til evangeliesangen søndag mellom jul og nyttår (SV 3.214).

k1602. Sinai] Fjellet der Moses fikk stentavlene med budene, 2 Mos 19–20. Verset forutsetter at -ai uttales som separate vokaler, ikke som diftong. Vi registrerer det samme hos flere av tidens diktere, jf. Nielsen 2010: 396 (om Kingo). På hebraisk uttales Sinai med utlydende diftong.

k1603. Findis til at være] som finnes; relativpronomenet (subjunksjonen) er underforstått.

k1604. Først] Her refereres til diktets struktur som videre markeres med «End» i 13.1 og «Sammeledes» i 20.1.

k1605. Lystis] la seg friste av

k1606. Qvinde] hustru, ektefelle

k1607. finde] få merke

k1608. I Guds Ord] Sir 9.8: «Vend dit Ansigt fra deylige Qvinder, og see ikke efter andre Qvinders Deylighed»; jf. Matt 5.28.

k1609. spille] leke

k1610. Hvo der spille vil med Beeg] Sir 13.1: «Hvosom tager Beg, hand besmitter sig dermed; og hvosom holder sig til de Hoffærdige, hand lærer Hoffærdighed.»

k1611. kiender] kjenner igjen

k1612. sømme] Den ikke-refleksive bruken av verbet er kurant på 1600-tallet.

k1613. tilfellis] i fellesskap, sammen

k1614. eene] alene

k1615. dit Favn] Intetkjønn er kurant.

k1616. Joseph] Dass' eksempler gis i overveiende grad til skrekk og advarsel. Historien om Josef som fristes av Potifars hustru, gis derimot til etterfølgelse: 1 Mos 39.

k1617. huld] trofast

k1618. vaer] påpasselig

k1619. See, din Herre] 1 Mos 39.8: «See, min Herre bevarer sig med intet for mig, hvad i Huuset er, og alt hvad hand hafver, det hafver hand gifvit under mine Hænder.»

k1620. Huus-Gesinde] tjenestefolk

k1621. Intet er for mig u-spart] 1 Mos 39.9: «Og hand hafver intet saa kosteligt i hans Huus, at hand det forholder for mig, uden dig, i det du est hans Hustru.»

k1622. Kiød og Been] 1 Mos 2.21–24: «Da lod GUD HERREN en dyb Søfn falle paa Mennisken, og hand sof: Da tog Hand et af hans Rifbeen, og lucte Steden igien med Kiød. Og GUD HERren bygde en Qvinde af Rifbeenet, som hand tog af Mennisket, og ledde hende til hannem. Da sagde Mennisken: Det er nu Been af mine Been, og Kiød af mit Kiød: Hun skal kaldes Maninde, thi hun er tagen af Manden. Derfor skal Manden forlade sin Fader og sin Moder, og blifve hos sin Hustru, og de skulle være eet Kiød.»

k1623. Ach! Jeg var een daarlig Dreng] 1 Mos 39.9: «Hvorledis skulde jeg da nu giøre saa stor Ondskab, og synde imod GUD?»

k1624. Hvi] hvorfor

k1625. U-skel] urett

k1626. Mig mot ham beflitte] motarbeide ham

k1627. en og hver] hver og én

k1628. drivis fort] fortsettes

k1629. ilde] på en moralsk forkastelig måte

k1630. om dit Øye dig Blive vil forargelig] Viser tilbake til «Øyen Pagt» (3.2). Mark 9.46: «Forarger dit Øye dig; da kast det fra dig; det er dig bedre, at du gaar Een-øyet i GUDS Rige, end at du hafver to Øyen, og blifver kast i Helfvedis Ild.»

k1631. Poenitentzis Luud] botens lut (såpe)

k1632. Toe] vaske; én stavelse

k1633. U-dyd] synd

k1634. forvende] forandre

k1635. Bedre er, at du var halt] Mark 9.44: «Forarger din Fod dig, da hug dend af; det er dig bedre, at du gaar halt ind i Lifvet, end at du hafver to Fødder, og blifver kast i Helfvede, udi den evige Ild.»

k1636. Eller i din Moder qvalt] Jf. Job 10.18: «Hvorfore loed Du mig komme af Moders Lif? Ah! hafde jeg omkommet, og aldrig noget Øye hafde seet mig.»

k1637. End] videre

k1638. Husbond u-atsport] uten å spørre husbonden; en absolutt partisippkonstruksjon under innflytelse fra latin; jf. Sktr 2.58.

k1639. sniger] lurer til seg

k1640. Tolk] talsmann

k1641. Absolon] Historien om Kong Davids sønn Absalon fortelles i 2 Sam 15–18. Etter å ha innsmigret seg hos folket eller stjålet «Israels Mænds Hierter», som det står (15.6), går han mot sin far kongen. Kongen formaner sine folk om å sørge for at det ikke tilstøter Absalom noe i de følgende kampene, men Absalon blir likevel drept av kongens hærfører, Joab, som sender tre kastespyd i ham mens han henger helpeløs i et tre etter håret. Jf. TB 4.7.2.

k1642. U-død] voldsom død; jf. 2 Sam 18.14

k1643. Brød] tjeneste

k1644. besneegen] bedratt

k1645. Hengendis i Eegen] 2 Sam 18.9: «Og Absalon kom mod Davids Svenne, og red paa en Mule: Og der Mulen kom under en stor tyck Eeg, da blef hans Hofvet hengende ved Egen, og hand svingede imellem Himmelen og Jorden; Men hans Mule løb bort under hannem.» I nyere bibeloversettelser omtales treet som en «terebinte».

k1646. Hand, som Folkets Hierter stal] 2 Sam 15.6: «Absalon giorde saa i denne Maade ved all Israel, naar de komme til Dom for Kongen, og stael saa Israels Mænds Hierter.»

k1647. Tal] antall

k1648. plat] likefrem

k1649. Blev […] forlat, Og fortabt] var blitt forlatt og fortapt; pluskvamperfektum ville i denne sammenheng (om et tenkt tilfelle i fortid) vært det normale.

k1650. Biuder ind] at de innbyr

k1651. Besværinger] økonomiske forpliktelser, gjeld

k1652. sig] dem; ingen uvanlig bruk av refleksivpronomenet; jf. Sktr 2.201.

k1653. Biuder] de innbyr; subjektet er underforstått fra setningen før, som om str. 16 hadde endt med et komma.

k1654. vil] ville; apokope

k1655. At] for at

k1656. sige skal ham af] si opp hos ham

k1657. Brød] tjeneste, avhengighetsforhold

k1658. qvittere] forlate

k1659. Vinder] oppnår

k1660. legger de sig ind] går de inn for; vanligere er lægge sig efter eller lægge sig paa.

k1661. Trækker] lokkere, fristere; ordet ser ikke ut til å ha vært i vanlig bruk annet enn i sammensetninger som f.eks. pengetrækker, dvs. person som skaffer seg penger på en hard, hensynsløs måte.

k1662. Agtis] høyaktes, æres; her brukt ironisk.

k1663. Begiærlighed] griskhet

k1664. øve] praktisere

k1665. Betaling] straff

k1666. Sammeledis] på samme måte; man skal altså ikke begjære sin nestes okse på samme måte som man heller ikke skal begjære hans tjenestefolk

k1667. Skiud] hoppe (skjut); neppe i dansk; jf. Jakobsen 1952: 138.

k1668. Tøs] tjenestejente

k1669. neye] få til å bøye seg, trampe ned

k1670. og intet] heller ikke noe

k1671. Høe] høy

k1672. en Næve Frøe] Dass er strengere enn Moseloven; 5 Mos 23.25: «Naar du gaar i din Næstis Korn, da maa du plocke Ax af med din Haand, men du skalt intet skære der af med Segelen»; jf. Mark 2.23.

k1673. Vogte] vogt; oppfordr. konj.

k1674. dit Qvæg] 2 Mos 22.5: «Om nogen giør Skade paa Ager eller Vijn-gaard, at hand lader sit Qveg giøre Skade paa en andens Ager, da skal hand gifve igien af det beste, som hand hafver paa sin Ager eller i sin Vijn-Gaard»; C.5. no. lov 6-20-4: «Gaar nogens Fæ i anden Mands Ager, og kommer den dertil, der Kornet tilhører, eller Ageren i Leje, eller Fæste, haver, og vil det indtage, og kand ikke, og hafde det Fæ Hyrde, eller Fæet er saa kaat, og løber enten paa Steen, eller stavre, og vorder deraf lydt, eller dødt, da tage hand det døde Fæ til sig, og gielde andet saa got igien uden Bod, og hand der Fæet ejer, gielde Kornet igien til hannem, som Kornet ejer.»

k1675. Høst] avling

k1676. Neeg] bundtet korn som står til tørk på åkeren

k1677. Leybool] (dyrkbar) jord; en norvagisme, jf. Jakobsen 1952: 128.

k1678. hegnis] inngjerdes; vernes

k1679. Fløt] flytt

k1680. Marcke-skel] grenskeskjell mellom to jordeiendommer; 5 Mos 27.17: «Forbanded være den, som flytter sin Næstis Marckeskjel.»

k1681. Mærke-Stæder] Ordet synes ikke å være registrert i ordbøkene. Man kan tenke seg et merkested som skille mellom to eiendommer kan utgjøres av en stein, en knaus, et tre el.l.

k1682. fortryde] harmes, irritere deg over

k1683. See ey heller tvert] se heller ikke skjevt

k1684. der ved, For] til det at

k1685. Øxen] okser

k1686. giør […] fortrylde] Henholdsvis entall- og flertallsbøyning av verbet til samme subjekt, betinget av rimet.

k1687. lønlig] hemmelig, fordekt

k1688. Troldoms Konst] C.5. no lov (6-1-12) fastsetter landsforvisning som straff for forbrytelser av denne typen: «Dersom nogen befindis med Signen, Manen, Maalen, Igienvisning, visse Dagis Udvælgelse, Characterers Misbrug, at omgaais, og i saadanne mistænkte Konster kyndige og forfarne at være, og dem øve og bruge, da skulle de have forbrut deris Boeslod, og rømme Kongens Riger og Lande.» At melken ikke uten videre lot seg kjerne til smør, kunne være et tegn på at en ondsinnet nabo hadde vært på ferde med trolldomskunster; jf. Appel og Fink-Jensen 2009: 198.

k1689. omsonst] forgjeves

k1690. Ikke maa du heller slaa] C.5. no. lov 6-20-3: «Saarer mand forsættligen, eller i andre Maader beskadiger, anden Mands Qvæg, eller Bæster, betale Skaden efter Dannemænds Sigelse, som den er stor til, og derforuden bøde trende tyve Lod Sølv, eller mindre, efter som Skaden er til.»

k1691. bruun og blaa] gul og blå

k1692. Giorde] Konjunktivisk preteritum; vi ville ha ventet presens indikativ.

k1693. Nabo-Lav] nabolag

k1694. streng] Kurant intetkjønnsform, her brukt som adverb.

k1695. hændet] Konjunktivisk preteritum

k1696. din Oxe] Dass' syn på denne saken avviker både fra Moseloven og C.5. no. lov: 2 Mos 21.35: «Om nogen Mands Oxe stanger en anden Mands Oxe, at hand døer; da skulle de selge den lefvendis Oxe, og skifte saa Penningene sammen, og den døde skulle de og skifte»; C.5. no lov 6-10-5: «Bide, stange eller slaa, en Mands Bæster, eller Fæ, anden Mands Bæster, eller Fæ, ihiel, da skal den, som ejer Bæst, eller Fæ, der Skaden giorde, betale den anden halv saa meget, som det Bæst, eller Fæ, var værdt, der dræbt blev, saa fremt at det, som dræbt blev, var saa got, eller bedre, end som det, der dræbte: Men var det, som dræbt blev, ringere end det, som dræbte, da skal dets fulde Værd betalis. Fange de anden Skade, saa de ikke døe der af, da betalis Skaden efter Dommerens, og [sex] uvillige Mænds Kiendelse.»

k1697. Nød] naut

k1698. At] slik at

k1699. Skell] det du med rimelighet skylder ham

k1700. entfanger] mottar

k1701. hvis at] hvis

k1702. Skell og Ret] rett og skjell; Dass inverterer den vanligste ordrekkefølgen; jf. Kingos dikt under kobberstikket av Christian V i utgaven av hans norske lov: «Höör, hvor hand taler her i Lovens rene Stemme / Til Folket længst i Nord om Ret og Skiel at fremme» (KSS 2.155).

k1703. Vare] mat(varer)

k1704. forleener] gir, skjenker

k1705. Øyne-steener] Ordet brukes som mål på noe man elsker høyt og vil verne, se Sal 17.8: «Bevar mig som en Øyesten i Øyet; beskerme mig under dine Vingers Skygge»; jf. Ordsp 7.2: «Holt mine Bud, saa skal du lefve, og min Lov, som din Øyesten.»

k1706. Trosartiklene – Apostolikum, den athanasianske, «Te Deum» og Nikænum – ble først oversatt til dansk fra Luthers Die drei Symbola (1538) av Hans Mogenssøn i 1578. Resen utarbeidet en ny versjon i 1631. Liturgisk dominerte likevel salmen «Wi tro allesammen paa en Gud» (Thomissøn 1569: 117), som Luther hadde utarbeidet på grunnlag av et gammelt latinsk forelegg (Malling 5.141–49). Den ble i eldre tid sunget umiddelbart før prekenen (Thomissøn 1569: reg. I), senere, ifølge Kirkeritualets forskrift, etter den sanglige evangelielesningen (1985 [1685]: 14). Flere av salmebøkene på 1600-tallet inneholder trosartiklene, det gjør også noen utgaver av Kirkesalmeboken på 1700-tallet. / Luther innleder i sin store katekisme «Dend Anden Part» med å understreke troens betydning for den første delens praktiske iverksettelse: Uten troen er vi ifølge reformatoren ute av stand til å gjøre det gode. Trosartiklene – som i katekismen er å forstå som de apostoliske – er tre: «Dend første Artickel om Gud Fader, forklarer Skabelsen. Den Anden, om Sønnen, Forløsningen. Den Tredie, om dend Hellig-Aand, Helliggjørelsen» (1629: 75v–76). Utførlig Luther-kommentar hos Peters (1991: 2.56–91 (første art.), 92–174 (annen art.) og 175–250 (tredje art.)).

k1707. Forfattede i Tolv Sange] Antallet i henhold til Luther, som i sin tur viser til konvensjonen. Han slutter seg til den med følgende kommentar: «[...] enddog, om mand alle de stycker, som staae i dend hellige Skrift, oc høre til Troen, skulde sammenfatte, da ere der mange fleere Artickle, som icke kunde alle tydelige, med saa faa Ord blifue udtryckte» (Luther 1629: 75v; jf. Krummacher 2001: 152).

k1708. Den første sangen åpner (1.1) med en oppfordring til folket om å samles til trosbekjennelse. Selve språkhandlingen kommer i to omganger: i str. 2.1 («vi veed og troer») og str. 21.1 («Vi troer»). Slik deles sangen i to omtrent på midten. Dikteren vender seg i de to siste strofene (40–41) uten å annonsere det spesielt tilbake til det folket han apostroferte i str. 1. I de mellomliggende strofene (2–39) henvender han seg til Gud som i en lovsang. Apostrofen kommer innledningsvis, i 2.1 («O store GUD»), deretter gjentas og fornyes den hele åtte ganger (7.1, 8.3, 10.1, 14.3, 16.3, 17.1, 29.1, 33.8). / Hoveddelen av sangen (str. 2–39) faller i fire avdelinger: første en presentasjon (2–10) av Gud som himmelsk (2), enestående (3), evig (5–6) og subjekt så vel som objekt for vår tro (7–10), så en avdeling om Gud som far (11–16), videre om Gud som allmektig (17–20) og til slutt en stor avdeling om Gud som skaper (21–39). Her begynner dikteren med en beskrivelse av himmelen (22–25), fortsetter med jorden i kosmisk perspektiv (26–28), en beskrivelse av naturen på land (29–31) og av havet og livet i det (32–34), deretter følger en redegjørelse for elementenes atskillelse, jord-luft-vann (35), og til slutt en redegjørelse for skapelsen og skapelsens opprettholdelse i tiden (36–39), det katekismeforfattere gjerne kaller «Vedligeholdelsen» (Bornemann 1694: 32). / Både tematisk, poetisk og versifikatorisk står denne sangen i et nært forhold til FV 2 («Herre Gud, ditt dyre navn og ære»), som også forener læresangen med lovsangen. I begge disse sangene forekommer det innrim. / Også Luther deler sin store store forklaring inn i fire, men på en annen måte: «HEr er paa det allerkortiste afmalet oc afcontrafejet, huad Gud Faders Væsen, Villie, oc gierning oc virckning er» (1629: 76). Den første troens artikkel er for ham «intet andet, end de Christnes Giensvar oc bekiendelse paa det første Bud anstilled» (1629: 76v). / Laila Akslen (1997: 122–30) skriver utførlig om denne sangen.

k1709. tit.] Luthers Lille (1616: 72–74): «JEG troer paa Gud Fader Allmæctige, Himmelens oc Jordens Skabere. Det er: Jeg troer at Gud haffuer skabt mig, end ocsaa met alle andre Creatur, at hand haffuer giffuet mig Legem oc Siel, der til med Øyen, Øren, alle andre Lemmer, ja fornufft oc disse Sandze, Oc icke det alleeniste, Men jeg troer ocsaa, at hand opholder alle de Ting, som ellers maatte forgaa: At hand forstrecker offuerflødeligen til dette Liff dagligen at opholde, Klæder, Sko, Mad oc Dricke, visse Værelser Hustru, børn, Marck, Fæ, Oc alt det Got er. Jeg troer at hand forsuarer mig mod all Fare, At hand affuender oc forhindrer alt Ont, Oc det giør hand altsammen, Icke aff nogen min Fortieniste, Men af den Blote Faderlige Godhed oc Barmhiertighed. Huorfor ieg er skyldig til, at ieg der imod tacker hannem, loffuer hannnem, adlyder hansVillie allesteds, oc tiener hannem. Det er altsammen baade vist oc sandt i alle maade.»

k1710. mel.] Opprinnelig tysk salme, trykt 1599, skrevet som parafrase over Sal 45, se Malling 1.9–14. Først oversatt til dansk av H.C. Stheen i tillegget til hans Vandrebog (ca 1600), opptatt i en sen utgave av Thomissøns salmebok og flere andre steder, Kingo (1699) inkludert.

k1711. i Landet boe] som bor i landet; relativpronomenet (subjunksjonen) er underforstått.

k1712. ville] vil; flertallsbøyd verb

k1713. forkynde] bekjentgjøre, rope ut

k1714. At] slik at

k1715. At vi med Munden giver Magt] Den banen Dass innledningsvis (i prosadedikasjonen til familien) lar Guds ord beskrive, fra munnen til hjertet, er her reversert. Troen ligger lagret i hjertet og skal i sangen ropes ut. 5 Mos 30.14: «Thi det Ord er gandske nær hos dig, i din Mund, og i dit Hierte, at du skal giøre det»; jf. Rom 10.8.

k1716. Alt hvad os er om Hiertet lagt] Setningen angir det vi gir makt til: Vi skal gjøre troen virksom ved å rope den ut.

k1717. begynde] Infinitiven står parallelt og asyndetisk til «forkynde».

k1718. Og ey fremmed Guder lære] I henhold til det første bud.

k1719. lære] forkynne

k1720. i høyste Himle] At det finnes flere himler, er en bibelsk forestilling (ordet for «himmel» er flertall på hebraisk), se f.eks. 5 Mos 10.14: «See, Himlene og alle Himlenis Himle; og Jorden; og alt det, som er i dem, det hører HERren din Gud til.»

k1721. Sæde] tilhold, hjemsted

k1722. optræde] komme frem

k1723. plat] fullstendig

k1724. Inden Vegge] innendørs; her i overført betydning om menneskets egen kropp, at vi kan fri oss fra døden i våre hjerter.

k1725. Dødsens Bolig] forgjengeligheten, døden; 2 Kor 5.1: «Vi vide og, dersom dette vort Tabernackels Jordiske Huus blifver nederbrudet, at vi hafve en Bygning opbygt af GUd, et Huus, som icke er giort med Hænder, hvilcket der er evigt i Himmelen.»

k1726. trolig] trofast

k1727. Een GUD du er] Jf. den athanasianske trosbekjennelsen: «Ad vi ære een eeniste Gud i tre Personer, Oc tre Personer i eeniste Guddom», og den nikenske: «Jeg troer paa een eeniste Almæctige Gud Fader» (Resen 1631: upag. [H7] og Mv).

k1728. Fliid] omhu

k1729. Hvert Knæ] Rom 14.11: «Saa vist som Jeg lefver, siger HERREN, skulle alle Knæ bøyis for Mig, og alle Tunger skulle bekiende GUd.»

k1730. nedfalde] bøyes til jorden

k1731. Sig] som seg; relativpronomenet (subjunksjonen) er underforstått.

k1732. høyt] hovmodig

k1733. Du min Klippe] Den hyppige bruken av klippe om Gud går tilbake på Moses' avskjedssang, 5 Mos 32.18: «Du forloed med Foract den Klippe, Som dig fødde, og forglemte GUd, som dig skabte»; jf. Matt 16.18.

k1734. Løndom] hemmelighet, mysterium

k1735. Dit Tal] din alder

k1736. U-befundet] uerkjent, uten å ha blitt åpenbart

k1737. beskrive] registrere

k1738. før skal Himlen falde ned] Trippel retorisk adynaton; jf. FV 2.4.

k1739. sin Stæd] sin plass

k1740. Af Hue Skal forgiætte] skal glemme

k1741. paa Naadsens Dørre bankke] Jf. Luk 13.25: «Derefter naar Hosbonden er opstanden, og hafver tilluct Dørren, saa skulle I da begynde at staa udenfore, og bancke paa Dørren, og sige: HERre, HERre, lad op for os; og Hand skal svare, og sige til eder: Jeg kiender eder icke, hvæden I ere.»

k1742. u-fejlbar] pålitelig, sikker

k1743. din Gave] Ef 2.8: «Thi I ere blefne salige af Naade, formedelst Troen: Og det icke af eder self: Det er GUds Gafve.»

k1744. bekomme] få, oppnå

k1745. Iddel] idel, lutter, bare

k1746. Bankker] grunner (i sjøen)

k1747. Blinde] skjulte

k1748. Sander] sandgrunner el. -banker (i havet)

k1749. Det staar] Jak 2.19: «Du tror at der er Een eniste Gud? Du giør vel der udi, Dieflene troe det ogsaa og bæve.»

k1750. bader] hjelper

k1751. haaber] regner med

k1752. Naade] Mislykket rim; «Naade» forutsetter flertallsbøyning av haabe.

k1753. bør] skylder

k1754. med Munden faaer bekient] Rom 10.10: «Thi at troer mand af Hiertet, da blifver mand Retfærdig, og bekiender mand med Munden, da blifver mand salig.»

k1755. prent] trykt (= prented). Hjertet var i eldre tid ikke bare følelsenes og tankenes organ, men også hukommelsens (Innl. 6.1). Utenatlæring (man legger seg noe på hjertet; eng. to learn someting by heart) fordrer et godt hjerte (Carruthers 1990: 44). I 2 Kor 3.3 ser Paulus sine mottakeres hjerter for seg som beskrevne: «I som ere blefne aabenbare, at I ere Christi Bref, tilberedte formedelst Prædicke Embedet, og skrefne af os, icke med Bleck, men med den lefvende Guds Aand; Icke i Steen-Tafler, men i Hiertets Kiød-Tafler.» I Vinter-Parten, første del av den planlagte salmeboken (1689), ber Kingo følgelig Jesus skrive sitt navn på hans hjerte: «Skriv dig JEsu paa mit hierte» («BRyder frem I hule Sukke» 15.1, KSS 4.470). Elias Naur skriver i forordet til Zions Sange oc Sucke at han vil «male» og «trykke» bildet av Kristus i hjertet på sine lesere; selv har ved Guds nåde fått hans «Naade-Stempel» på sitt hjerte (Naur 1688, upag.).

k1756. Fader ræt] rette far

k1757. Som skabt og fød er vorden] Relativpronomenet (subjunksjonen) må her vise til «alles», ikke «Fader», selv om sistnevnte mulige korrelat står nærmest. For verken faderen, sønnen eller den hellige ånd er skabt eller født, men evige og «uden maal oc maade». Det innprentes av den athanasianske trosbekjennelsen: «Faderen er af ingen, huercken giord eller skabt, eller fød» (Resen 1631: upag. [H8]).

k1758. Din Børne-Flok utallig er] 1 Mos 17.2: «Jeg [den allmektige gud] vil giøre min Pact imellem mig og dig: Og formeere dig gandske meget.» Jf. Luk 20.36: «[...] thi de ere Englene lige: og ere GUds Børn, efterdi de ere Opstandelsens Børn.»

k1759. er talde] som er telt; relativpronomenet (subjunksjonen) er underforstått.

k1760. som] ettersom

k1761. sort] syndig; samtidig beholdes grunnbetydningen «mørkhudet» (ordspill); jf. uttrykket at vaske en morian hvid (ODS). Jf. Matt 5.45: «Paadet I skulle være eders Faders Børn i Himmelen: thi Hand lader sin Soel opgaa ofver de Onde og ofver de Gode; og lader regne ofver Retfærdige og Uretfærdige.»

k1762. Morian] neger; ved siden av blaamand den bibelske betegnelsen på afrikaner eller «mørkhudet»; jf. Jer 13.23: «Kand og en Blaamand omskifte sin Huud, eller en Parder sine Plætter?»

k1763. Din Sool beskinner jo hans Plan] at din sol ikke skinner på hans eng; at er underforstått.

k1764. Plan] eng, slettemark

k1765. Reyser alting op paa Fode] Jf. Sal 145.14: «HERREN opholder alle dem, som falde; Og opløfter alle dem, som ere nedslagne.»

k1766. tit] ofte

k1767. i Fleng] i tilfeldig orden

k1768. din Forsiun] din omsorg; hankjønn er kurant.

k1769. forstrækker] skaffer til veie

k1770. Een Fader det til Hiertet gaar] Jf. Luk 15.20: «Og hand giorde sig rede, og kom til sin Fader. Som hand var der end langt fra, saa hans Fader hannem, og ynckedis ofver hannem: Løb; og faldt om hans Hals, og kyste hannem.»

k1771. ham til dig annamme] ta ham til deg

k1772. from] god, føyelig

k1773. Naar hand een Fisk ham beder om] Luk 11.11–12: «Hvor beder en Søn Faderen iblant eder om Brød, at hand byder hannem en Steen derfore? Og dersom hand beder hannem om en Fisk, at hand byder hannem en Hug-Orm for Fisken? Eller dersom hand beder hannem om et Æg, at hand byder hannem en Scorpion derfore?»

k1774. Spon] skavet tre, (høvel)spon

k1775. fange] få

k1776. paa Stand] straks, på flekken

k1777. tilstæder] tillater

k1778. hves som] det som

k1779. Kand den meddeele Gaver god] Luk 11.13: «Efterdi at I da, som ere onde, kunde gifve eders Børn gode Gafver; meget meere skal Faderen i Himmelen gifve den hellig Aand, dem, som Hannem beder.»

k1780. idel] lutter, bare

k1781. Huuses] husstanders

k1782. Almægtig est du og O GUD] Jf. Sal 77 14 og 19: «Gud, din Vey er hellig; Hvor er saa mæctig en Gud, som du Gud er? [...] Det tordnede i Himmelen, dit Liunet skinde paa Jorden; Jorderige rørde sig og befvede der af.»

k1783. Saa sterkt er intet brusend Vand] Sal 107.28–29: «Og de raabte til HERREN i deris Nød, og hand førde dem af deris Angist. Og stillede Stormen, at Bølgerne lagde sig», jf. Matt 8.26: «Da sagde han til dem, I lidet troende; hvi ere i saa frygtagtige? Og Hand stoed op, og truede Væiret og Hafvet; saa blef det gandske stille.»

k1784. Du taler til det røde Hav] 2 Mos 14.22: «Og Israels Børn ginge ind midt i Hafvet paa det tørre, og Vandet var dem som Muure paa den høyre og venstre Side.»

k1785. haarden] harde; gammel adjektivbøyn. som i folkevisene

k1786. Du slaar et Slag paa haarden Kamp] 2 Mos 17.6: «See, Jeg vjl staae paa en Steen for dig i Horeb; Slaa der paa Stenen, saa skal der flyde Vand af hannem, at Folcket maa dricke»; jf. 4 Mos 20.8 og Sal 78.15–16. 2 Kor 10.1–4 kopler de to motivene: Rødehavet som deler seg, og klippen som gir vann.

k1787. Kamp] stein, gråstein

k1788. forvænder] omvelter, forandrer; av forvende

k1789. Intet dig paa Magten brøster] for deg skorter det ikke på makt

k1790. Du Jordans Flod] Jos 3.14–17: «Der Folcket droge nu af deris Pauluun, at de skulde gaa ofver Jordan, og Præsterne baare Pactens Arck for Folcket: Og der de, som baare, komme til Jordan, og døppede deris Fødder fremmerst i Vandet, (Men Jordan var fuld til alle sine Brædde, den gandske Høst igennem) Da stoed det Vand stille, som kom ofven af, og gaf sig op i en Hob, saare langt fra den Bye Adam, som ligger op til Zarthans Side; men det Vand som løb til Hafvet ned mod det salte Haf, det formindskedis og flød hen: Saa gick Folcket ofver imod Jericho.»

k1791. De store Bierge som en Kalv] Sal 29.5–6: «HErens Røst sønderbryder Ceder-Træ, HErren sønderbryder Ceder i Libanon. Og giør, at de springe som en Kalf, Libanon, og Sirion, som en ung Enhiørning.»

k1792. heede] kalles

k1793. din Hænder] Jf. uttrykket «dine Hænders Gierning», som forekommer hyppig i Salmenes bok (Sal 8.7 m.v.).

k1794. Var vor Brød-stykker end saa smaa] Jesus metter fem tusen i ørkenen, Matt 14.19: «Og hand bad Folcket sette sig ned paa Græsset; og tog de fem Brød, og de to Fiske; saae op i Himmelen, og tackede, og brød dem, og fick sine Disciple Brødene; og Disciplene gafve Folcket dem.»

k1795. Før skulle Steene vorde Brød] Jf. 15.4 ovf. Se også Luk 4.3: «Og Diefvelen sagde til Hannem: Er Du GUds Søn, da siig til denne Steen, at dend blifver Brød.»

k1796. Manna] 2 Mos 16.31: «Og Israels Huus kaldede det Man; Og det var ligesom Coriander-Frø, og hvit, og smagede som en Simle med Hunning.»

k1797. Førster] fyrster

k1798. Potentater] statsoverhoder, maktpersoner

k1799. Mayestater] konger, keisere

k1800. Over-Herre] overordnet

k1801. Du giorde Himmel, Jord og Vand] Både den apostoliske og den nikenske trosbekjennelsen nevner himmel og jord; vannet føyer dikteren til.

k1802. Tykke] forgotbefinnende

k1803. Usynlig, samt og synlig Ting] Den nikenske trosbekjennelsen: «Jeg troer paa een eeniste Almæctige Gud Fader, som er Skaber til Himmel oc Jorden, til alt det som er siunligt oc usiunligt» (Resen 1631: upag. M-[Mv]).

k1804. Et] ett, én ting

k1805. rigtigt] på hensiktsmessig vis

k1806. Befæstningen] himmelhvelvingen, firmamentet; jf. 1 Mos 1.6: «Og GUd sagde, blif en vidt udstract Befestning midt i Vandene, som skal adskille Vand fra hver andre.» Jf. Nielsen 2010: 157.

k1807. Loft] tak

k1808. hand] Dvs. «Befæstningen»

k1809. tvende store Lius] Dvs. sol og måne; 1 Mos 1.17: «Og GUd sette dem i Himmelens Befestning, at skinne paa Jorden.»

k1810. hine Himmel-Blus] Dvs. stjernene

k1811. Circler mange] I Dass' bibelske verdensbilde står jorden ennå stille, mens planetene og stjernene, festet til firmamentet som til et skall, beveger seg omkring den. Heliosentrismen kom med Kopernikus (1543), men fordi hans teori stred mot det bildet av kosmos Bibelen presenterer, ble det nye verdensbildet motarbeidet av Kirken. Galilei måtte avsverge sitt heliosentriske standpunkt så sent som i 1633. Først med moderne fysikk og bedre teleskoper fikk heliosentrismen gjennomslag. Newton (1642–1726) står sentralt i denne prosessen. Han var var altså jevngammel med Petter Dass. Holberg imøtegår den bibelske forestillingen om at Jorden er «befestet» i evig ubevegelighet i Ep. 32, en oppfatning som på det tidspunkt (1748) åpenbart ennå var levende. Kåre Hansen, derimot, gjetter i sin bok om dikterpresten på at «Petter Dass må ha vært en av de få i sin samtid som mente at jorda stod stille i Universets sentrum» (2006: 41). Men ingenting tyder på at Dass var en sinke på dette punkt. Ebbe Spang-Hansen (1965: 19–20) sannsynliggjør at det ennå så sent som i 1727 var «en særdeles beskeden del af præsterne» som hadde tatt skrittet over til Kopernikus. 1727 var året for utgivelsen av fysikkprofessor Peter Horrebows Copernicus triumphans. Inntil da representerte det såkalt tychoniske system (etter Tycho Brahe) det offisielle danske syn på saken. I dette systemet dreier de øvrige planetene rundt solen, mens jorden står ubevegelig utenfor det roterende solsystemet. Striden mellom det gamle og det nye verdensbildet ekspliseres også i et anonymt skrift fra 1767, utgitt i Haderslev: Alethophili [Den sannhetselskendes] Beviis imod Orthophilum [Den som elsker det rette], at Copernicanernes Mening om Jordens Bevegelse aabenbare imodsiges og negtes, baade af den hellige Skrift, og af daglig Forfarenhed.

k1812. De siuv Planeter] På Dass' tid kjente man seks planeter, Jorden medregnet. Disse er alle synlige med det blotte øye. Den syvende planeten, Uranus, ble oppdaget først i 1781. Når planetenes antall her forutsettes å være syv, må man i tillegg til de fem kjente telle solen og månen.

k1813. seen] sent, langsomt; formen er kurant som intkj./adverb.

k1814. spag] rolig; formen er kurant som intkj./adverb.

k1815. Aar og Dag] et helt år

k1816. Rund-deelen] sirkelen. Det var Johannes Kepler som først (1609) argumenterte for at planetbanene var elliptiske, ikke runde, men denne oppdagelsen har altså heller ikke fått allmenn aksept omkring år 1700.

k1817. de] Dvs. planetene (inkludert solen og månen)

k1818. Førend gandske Verden endis] Mark 13.24–25: «Og paa den Tiid, efter denne Bedrøfvelse, skulle Soel og Maane miste deris Skin; Og Stierner skulle falde af Himmelen, og Himmelens Krafter skulle røre sig.»

k1819. den Stierne-Sal] Dvs. himmelen

k1820. -Tegn] Verstakten forutsetter at ordet uttales med to stavelser: tegen, slik det også staves i Chr. IVs Bibel. Énstavelses uttale i TB 4.34.1.

k1821. De Himmel-Tegn Tolv af Tal] Dyrekretsen, Zodiaken; himmelsonen hvor solen, månen og de store planetene beveger seg, har av astrologene siden 500-tallet f.Kr. vært inndelt i tolv tegn: Væren, Tyren, Tvillingene osv.

k1822. ager] beveger seg

k1823. Kretz] bane

k1824. Huus] planetenes hus, dvs. de av dyrekretsens tegn, hvor de enkelte planetene (pluss sol og måne) sies å «bo»; evt de himmelske hus, dvs. tolv like store avdelinger som himmelhvelvingen tenkes delt i.

k1825. Gang] bane

k1826. Nøer og Søør] i nord og sør

k1827. Mod den ende] ved enden, himmelens ende; jf. Mark 13.27: «Og da skal Hand sende sine Engle, og skal forsamle sine Udvalde, fra de fire Væir af Jordens Ende, indtil Himmelens Ende.»

k1828. med David] i Salmenes bok (som var forutsatt skrevet av kong David)

k1829. Befæstningen] Jf. 22.1 ovf.

k1830. Din' Fingres Gierning mægtig] Sal 8.4: «Thi jeg skal see Himmelen, dine Fingris Gierning, Maanen, og Stierner, som Du beredde.»

k1831. Grad] fase

k1832. spanker] skrider

k1833. de Himle Skal opregne [...] HERRENS Ære] Sal 89.6: «Og Himlene, HErre, skulle prise dine underlige Gierninger, og din Sandhed i Helgenes Meenighed.»

k1834. Skik] orden, innretning

k1835. lader af] opphører

k1836. Mens] så lenge

k1837. varer] eksisterer

k1838. Dend du befæsted midt i Vand] Sal 24.2: «Thi Hand grundfestede hende paa Hafvet, og beridde hende paa Vandet»; jf. 1 Mos 1.9.

k1839. Middel-Puncten] Jf. Arndt 1690: 4.32–38, «Om Jordens Grund og Fundament»: «Men andre meene tvert imod, at Jorden er det nederste, og som en Bund og Grund under Vandet paa hvilken det roer. Og forsvare de dennem der med, at Jorden er det tungeste Element: og for den er det tungeste Element, meene de, at den og derfor er lagt underst, og giort til den nederste Hvilested, og bleven Verdens Middelpunct» (s. 33).

k1840. U-afladig] uopphørlig; ordet ser ellers ikke ut til å være belagt annet enn i formen uafladelig.

k1841. Middel-Kloden] det midterste himmellegemet (den geosentriske oppfatning)

k1842. stadig] ubevegelig

k1843. Tynge] tyngde

k1844. henslenger] kaster skjødesløst til side; meningen synes å være at Jorden, til tross for at den er en kule, ikke bikker, men holder seg stabil i sin posisjon.

k1845. plat] aldeles

k1846. Blomme] (egge)plomme

k1847. omme] Betydningen av ordet (som brukes i betydningen «forbi») er her svekket og ganske ubestemt: «Egget omme Mit i flyder» kan forstås som «flyter midt i egget».

k1848. annamme] motta, være mottakelig for

k1849. Hver] alle; sammenfattende betydning, som om det var flertall.

k1850. Snoor] vender

k1851. liige] på samme måte

k1852. kostelig] ypperlig, herlig; formen er kurant intkj./adv.

k1853. stafferet] utsmykket

k1854. Hves] hvis

k1855. strekker] rager

k1856. konstrig] kunstferdige

k1857. monne] Verbet har i sammenhenger som dette knapt noen egen betydning; «monne prale» brukes her istedenfor pres. prale for å gi utsagnet et mer høytidelig, poetisk preg.

k1858. prale] prange, stråle

k1859. Moser] mosearter, lavarter (av mos). Ordet kan òg være flertall av mose, «myr», men satt opp imot «Roser» passer det første utvilsomt best.

k1860. Af Klippen huggis Guld og Malm] Bergverksindustrien var et satsningsområde på 1600-tallet. Det ble til og med produsert et drikkebeger av norsk gull, som Kingo besang i diktet «Paa Hans Kongl. Majest. Sundhed af den norske Guld-Velkom» (KSS 2.142). I det såkalte «Sølvberggrimet» satiriserer Dass over de store forhåpninger man gjorde seg da det ble funnet Sølv i Rana (SV 1.162–70).

k1861. Hør] lin

k1862. Halm] korn-, evt gresstrå.

k1863. rinder] vokser

k1864. Ihvor] hvor enn

k1865. Knaalde] knauser, hauger

k1866. Kaaber] kobber; det ble etablert flere kobberverk i Norge på 1600-tallet, det største på Røros (1644).

k1867. Bierge Draaber] dryppstein, stalakitt; jf. Jakobsen 1952: 110. Dass kan utmerket godt selv ha beundret dryppsteinene i en av de mange helgelandske kalksteingrottene. Bare i Rana kommune er det registert 200. Nordland har i alt ca 900 kalksteinsgrotter, flere enn noe annet fylke i landet. NO oppgir «bergkrystall» som alternativ til dryppstein. Det kan være et mulig alternativ her.

k1868. Dyre] verdifulle, rike.

k1869. Miiner] gruver. På Kongsberg ble det første sølvfunnet gjort i 1623; gruvedriften startet samme år. Den Kongelige Mynt, som var en del av sølvverket på Kongsberg, ble grunnlagt av kong Christian V i 1686, etter at han året før selv hadde inspisert gruven. Til kongens ære skrev Kingo i 1687 et dikt om kongens Kongsberg-besøk, «Allerunderdanigste Tanker over Sølv-Bierget ved Kongsberg i Norge» (KSS 2.147). Johann Arndt skriver «Om Jordens Bierge» i sin fjerde bok («Naturens Bog»): «Biergene ere Guds Skatkammere, hvor udi allehaande Malm og Metal formedelst Naturen beredis; de ere naturlige Distillere-Ovne, huor udi GUD koger og tidiggiør alle Metaller og Mineralier. I Biergene ere Elementerne, Ild og Damp, Luft og Fugtighed, Vand og Jord. Og Jorden udi hvilken de metalliske Ting voxer er Steene, og de Steene er en Rood og Sæd til all Metal og Malm» (1690: 4.46). Jf. Job 28.

k1870. Skriner] pengeskrin; flertallsformen er kurant.

k1871. Spasserer mand til Lunden hen] Strofen fremstiller fuglekoret som om det var et kor bestående av mennesker som synger flerstemt: sopran, alt og bass. Johann Arndt nevner i den fjerde av sine bøker om den sanne kristendom fuglekoret i forbindelse med sin omtale av jordens vannkilder, fordi fuglene angivelig liker seg særlig godt på slike steder: «For det fierde er der og gierne Lystighed hvor Kilder og Bekke flyde, og Himmelens Fule sidde gierne der og siunge iblant Grenene. Det er en liflig Musik, til hvilken GUd HErren har beskikket Fulene i hine grønne Skove, at hans Lov og Priis skal allevegne klinge, og at Jorden skal være fuld af den: Paa det vi arme Mennisker skulle betænke, at alle Kreature, og derfor og vi selv ere skabte til at love og priise GUD» (Arndt 1690: 4.51, jf. 2.342–43). Parallellen til et av Kingos hyrdedikt, «Candida», er dessuten slående: «Liflig Music-Sang Jeg allesteds hører,/ Oc resonerende Echo ved Strand,/ Qvinten paa Luthen den Nattergal rører,/ Droßelen er ved Tenoren opvant./ Rørdrummen hvas,/ Giør brummen-baß./ Stillitzen flittig slaaer Alten paa Paß» (KSS 1.96; jf. Nielsen 2010: 131–33). Kingos sang ble skrevet som en pastoral kjærlighetserklæring til hans tredje hustru, den 29-årige skjønnheten Birgitte Balslev, som han giftet seg med 21. desember 1694. Sannsynligheten for at Dass har imitert Kingo, og ikke omvendt, forteller oss at i alle fall TA 1 må ha vært skrevet etter 1694. Men Kingos sang ble så vidt vites ikke trykt i Dass' levetid.

k1872. Stillitzen] En stillids, no. stillits, er en fargerik finkeart. Jf. TBB, SV 3.17.

k1873. rører] lar lyde

k1874. Altenist] den som synger alt, den dype kvinnestemmen. Ordet synes ikke å være registrert i ordbøkene, men er åpenbart dannet i tilnærmet analogi med diskantist og bassist.

k1875. Discantist] sopran

k1876. Svinger, Springer] hopper og danser (dvs. omvendt). Man kan tenke seg at alle lundens fugler er med i dansen, selv om uglen syntaktisk sett vil være det mest nærliggende subjektet for verbalene her, både ved sin posisjon og fordi verbene står i entall. På den annen side har også verbene i det påfølgende vers («skurrer» og «kurrer») entallsform, til tross for flertallssubjektet.

k1877. skurrer] skarrer (med vibrerende tunge), skratter

k1878. spiller] beveger seg

k1879. HErrens Under] Sal 107.23–24: «De som seyle paa Hafvet med Skibe, og bruge deris Handel i store Vand: De hafve forfaret HERrens Gierninger, og hans underlige Ting i Hafvet»; jf. FV 2.2.4.

k1880. Hver sex samfælde Stunder] hver sjette time. Adjektivet samfæld (samfuld) står ofte til tallord uten å tilføre særlig meningsinnhold.

k1881. Der er Fisker] Jf. FV 2.4.

k1882. Brosmer] Av brosme, en torskefisk

k1883. Gromme] veldige

k1884. Rosmer] hvalross

k1885. Des] derfor

k1886. minder] Antakelig nordnorsk dialektform (vanl. mindre); jf. Jakobsen 1952: 130.

k1887. din Veye, Spor og Leye] Sal 77.20: «Din Vey var i Hafvet, og din Stie i store Vand; og mand sporede dog icke dine Fødder.»

k1888. Leye] (skips)leier, da. leder; jf. Jakobsen 1952: 127.

k1889. strakte] utbredt

k1890. din Sti] Se 33.8 ovf.; jf. Sal 25.4: «HERre, viis mig dine Veye, og lær mig dine Stie.»

k1891. Du giennem Luften reyser fri] Sal 104.3: «Du far paa Skyerne som paa en Vogn, og gaar paa Væirets Feyre»; jf. Sal 18.11 og Jer 4.13.

k1892. fæster] finner fotfeste

k1893. Fore] ferder; av fore, intkj.

k1894. det kand udsige] som det kan utsi; relativpronomenet (subjunksjonen) er underforstått. Sal 106.2: «Hvo kand udsige HERrens store Gierninger?»

k1895. Du sanker Luften fuld af Vand] Sal 147.8: «Den som betæcker Himmelen med Skyer, og gifver Regn paa Jorden, og lader Græs voxe paa Biergene.»

k1896. For Havit sættis Laas og Dør] Job 38.8: «Hvo luckte Hafvet til med sine Dørre, der det udbrast som af Moders Lif.»

k1897. At] for at

k1898. Oprør] Hankjønn er kurant.

k1899. forraske] overrumple, overraske

k1900. viit] langt opp eller inn; av vid

k1901. siit] langt ned; av sid

k1902. gromme] veldige; jf. 32.10 ovf.

k1903. GUD har sat dig Maal] Ordsp 8.29–30: «Der hand sætte Hafvet og alt Vandet deris Maal fore, at de skulde icke gaae ofver hans Befalning, der hand lagde Jordens Grundvold. Da var jeg en Giernings-mestere hos hannem.»

k1904. Maal] grense

k1905. Stenger] sperringer, stengsler; av stænge

k1906. een Uge] i løpet av en uke

k1907. Sex Dagers Tid] på seks dager

k1908. klar] Intkj.-formen er kurant

k1909. beskicket] bestemt

k1910. Til Hvile-Dag at bruge] 1 Mos 2.3: «Og velsignede den Sivende Dag, og giorde hannem hellig: fordi Hand hvilede samme Dag af all sin Gierning, som GUd skabte og giorde»; jf. 2 Mos 20.11.

k1911. tage Alting vare] dra omsorg for alt

k1912. Paa det] slik at

k1913. forfare] ødelegges, gå til grunne

k1914. Ald din Huusholdnings Tanker] På samme måte som hustavlens familiefar skal styre sitt hus, slik styrer også Gud verden; jf. Ef 1.10 og Kol 1.25. Teologen Peder Wandal utlegger den universelle «økonomi» eller «husholdning» i sin bok fra 1631, Oeconomia Dei.

k1915. Gestalt] ytre fremtoning

k1916. Aand] livsånde

k1917. Eenhver Som kand blæse Aand af Næse] ethvert levende vesen; 1 Mos 7.22: «Alt det, som hafde Lif og Aand i sig paa Jorden, døde»; jf. 1 Mos 2.7.

k1918. og ikke] ei heller

k1919. Besværing] besvær, bry

k1920. Amagt] avmagt, krafløshet

k1921. fattis] mangler

k1922. ey udmattis HErrens Hænder] Sal 138.8: «HERren skal giøre Ende der paa for min skyld; Herre, din Miskundhed er ævig, forlad icke dine Hænders Gierning.»

k1923. Omhu] påpasselighet

k1924. haver Søvn behov] har behov for søvn

k1925. Øyenbryn] øyelokk

k1926. som Israel bevogte vill] «Israel» er Guds utvalgte folk; Sal 121.4: «See, den som bevarer Israel, hand sofver icke, og hand søfnis ey heller.»

k1927. Hvor mand ere Til at være] hvor man lever sitt liv. Flertallsbøyningen av verbet etter man overrasker; rimelig å oppfatte subjektet som logisk flertall – «folk flest». Innrimnød.

k1928. driver] er sysselsatt med

k1929. Altingest] alt

k1930. For hvad Aarsag] av hvilken grunn

k1931. antog] gikk inn på

k1932. kortelig] kort

k1933. opdrage] søke å utvikle

k1934. plat] likefrem

k1935. forbunden] forpliktet

k1936. Lov forvunden] fradømt sin ære (lovforvunden)

k1937. i Bered at stille] å gjøre alt klart; subst. bered synes ikke å være registrert i ordbøkene.

k1938. Lov] lovsang, lovprisning

k1939. Creaturet] det skapte, skapningen

k1940. Skal altid sigis Tak og Priis] Sal 34.2: «Jeg vil lofve HERren altid; Hans Lof skal altid være i min Mund.»

k1941. Naar at] når

k1942. Statt] by (stad); skrivemåten synes motivert av rimet.

k1943. Stæd] Hankjønn er kurant.

k1944. Stænder] plasser, steder (av stand); sideordningen «Hver Statt, Stæd og Stænder» halter.

k1945. Formue] formåen, kraft

k1946. I likhet med flere andre katekismesanger veksler denne mellom å henvende seg til Gud – eller Kristus – og til dem som katekismeundervisngen er beregnet på. Salmen og læresangen konkurrerer med andre ord om å legge de genremessige rammene for fremstillingen. Dikteren går imidlertid rett på sak: Innledningen gjentar og presiserer trosartikkelens tekst, for så å utlegge den kristologiske dogmatikken nærmere, i særdeleshet treenighetslæren (str. 1–8). Den niende strofen markerer et brudd: Her apostroferes Jesus direkte, og fremstillingen fortsetter å henvende seg til ham helt frem til og med strofe 16. Denne sangens annen avdeling inneholder sangernes forsikringer overfor frelseren om at deres tro står fast (str. 9–16). Tredje avdeling (str. 17–27) slår over i undervisning igjen: om forholdet mellom tro og fornuft. Den ender med en oppsummerende henvendelse til Gud, dvs. faderen (27). Fjerde avdeling (28–38) fornyer språkhandlingen («Vi troer da») før Kristi frelsergjerning, hans «embede», så forklares. Mot slutten av denne avdelingen vendes henvendelsen fra katekismeleserne til frelseren i en enslig strofe (36). Og så avsluttes sangen med bønn henvendt til Kristus i de to siste strofene (39–40). / I sin store forklaring avfeier nærmest Luther alle dogmatiske enkeltheter; de egner seg ikke for en «Børneprædicken». Det gjelder å få frem hovedpunktet, «den gandske Summ», nemlig frelsesbudskapet: «huorledis vi ere igienløste», hvordan vi er fridd fra synd, død og djevel. I samtidens katekismer deles forklaringen gjerne i to: om Kristi person og om hans «embede». Denne hovedinndelingen lar seg spore også hos Dass, hvor skillet mellom disse to hoveddelene går mellom str. 27 og 28.

k1947. tit.] Luther 1616: 74–76: «Oc paa JEsum Christum, hans eeniste Søn vor Herre […]. Det er: Jeg troer at Jesus CHristus er en sand Gud, fød aff Faderen fra Euighed.»

k1948. mel.] Melodiforelegget er Dorothe Engelbretsdatters, i Siælens Sang-Offer (1678), se DESS 131. Hva førsteutgaven faktisk inneholdt, vet vi ikke, for den er tapt, men senere utgaver innehold i alle fall melodiene utskrevet med noter. Utgavene fra 1685 og 1699 hadde egne melodihefter.

k1949. Lige stoor [...] Med] like stor som, jevnstor med

k1950. Efter Skriftens Blader] Matt 11.27: «Alle Ting er Mig ofvergifne af min Fader: Og ingen kiender Sønnen uden Faderen; og ingen kiender Faderen uden Sønnen, og Den som Sønnen vil det aabenbare»; se også Matt 28.18: «Mig er gifven all Magt i Himmelen, og paa Jorden.»

k1951. Værelse] vesen

k1952. trende] tre

k1953. skiev] feilaktig, uriktig

k1954. krom] usann, trossig

k1955. Bør at holde] skylder å holde, bør holde

k1956. I Foreening] sammen. Treenigheten er et kirkelig dogme som bare indirekte kan forankres i de bibelske bøkene. I Det nye testamente var antakelig referansen til de tre personene i dåpsformularet i Matt 28.19 det viktigste tekststedet. Treenighetslæren ble første gang utformet under kirkemøtet i Nikea (325 e.Kr.). Den athanasianske trosbekjennelsen presiserer dogmet: «Men dendne er dend rette Christelige Tro, Ad vi ære een eeniste Gud i tre Personer, Oc tre Personer i eeniste Guddom» (Resen 1631: upag. [H7]).

k1957. Throner] Guds trone omtales flere steder i Skriften, f.eks. Sal 11.4, Menneskesønnens omtales i Matt 19.28, men det spørs om Den hellige ånd kan sies å ha noen trone.

k1958. Sønnen GUD i Faders Favn] Jf. Hebr 1.5: «Thi hvilcken Engel sagde Hand nogen Tiid til: Du est min Søn, Jeg fødde Dig i Dag? Og atter igien: Jeg skal være Hans Fader; Og Hand skal være min Søn.»

k1959. alleneste] som ingen annen

k1960. sit Mærke] sin spesielle egenskap

k1961. forløser] befrir, frelser; jf. bl.a. Ef 1.7: «I hvilcken vi hafve Forløsning, formedelst hans Blod, som er Syndernes Forladelse, efter Hans Naades Riigdom.»

k1962. øser] tildeler (i rikt mål)

k1963. Løndoms] gåtens, mysteriets

k1964. Pund] rikdom, formue; jf. Luk 19.11–27 og Matt 25.14–30.

k1965. Dine Spor udgrunde] Rom 11.33: «O! hvilcket Riigdoms Dyb baade paa Guds Viisdom og Kiendelse: Hvor aldelis u-begribelige ere hans Domme, og Hans Veye u-randsagelige»; jf. Sal 89.52 («Fodspor»).

k1966. JEsum Christ at være Ordet] at Jesus Kristus er ordet (akk. m. inf.); Joh 1.1: «UDi Begyndelsen var Ordet; og Ordet var hos Gud; og Ordet var GUd» og Åp 19.13: «Og hand var ført udi et Klæde, som var bestenckt med Blod; og hands Nafn kaldes GUds Ord.»

k1967. Alle Mand med Eftersavn] alle aktverdige menn (menn med godt ettermæle)

k1968. den sande Christ] Gr. khristós, «den salvede», til oversettelse av hebr. messias/misjchah. Tidlig brukt som navn på Jesus; jf. Gal. 1.6 og Hebr 9.11. Jesus la vekt på at han oppfylte den Messias-forventningen som på hans tid rådet i det jødiske samfunnet; jf. Luk 24.21 og Apg 1.6.

k1969. I vort Huus kand gieste] som kan gjeste vårt hus; relativpronomenet (subjunksjonen) er underforstått.

k1970. Er min Siæl i Hungers Tvang] Sal 107.9: «At hand mætter de tørstige Siæle, og fylder de hungrige Siæle med Got.»

k1971. JEsus er min Føde] Slik Jesu innstiftelse av nattverden forutsetter, Luk 22.19: «Og Hand tog Brødet, Tackede og brød det, Og gaf dem det, og sagde: Dette er mit Legeme, som blifver gifvet for eder; dette giører til min Ihukommelse.»

k1972. JEsu Blod det røde] Jf. Luk 22.20: «Ligesaa og Kalcken, efter Naderen, og sagde: Denne er det nye Testamentes Kalck i mit Blod, som blifver udgydet for eder.»

k1973. forleske] leske, slukke

k1974. Pligt] høytidelig løfte; «Ed og Pligt» brukes som fast, om enn pleonastisk, uttrykk.

k1975. Med dit Blod har du mig kiøbt] Åp 5.9: «[...] thi Du est slagtet, og kiøbte os med dit Blod af allehaande Slegt, og Tungemaal, og Folck, og Hedninge.»

k1976. Liid] tillit, fortrøstning

k1977. Ald min Sag] all min brøde eller skyld

k1978. Glemt har jeg min høyre Haand] Sal 137.5: «Forglemmer jeg dig Jerusalem, da blifve min høyre Haand forglemt.»

k1979. Kaste lod i Fængsel] Jf. Apg 5.18: «Og de lagde Hænder paa Apostlerne, og kaste dem i det almindelige Fængsel.»

k1980. Verdens Spott] Jf. Matt 5.11: «Salige ere I, naar Menniskene bespotte og forfølge eder for Min skyld, og tale allehaande Ont paa eder, om De lyve det.»

k1981. fordrager] tåler

k1982. forsager] svikter, oppgir

k1983. forjagis] fordrives

k1984. Verdens yderst Ort] Utenfor verden finnes ikke Gud; jf. Sal 72.8: «Hand skal regiere fra et Haf, indtil det andet; og fra Vandet indtil Verdens Ende.» Uttrykket «Verdens Ende» forekommer i rimbrev til Dorothe Engelbretsdatter, SV 1.268: «Mit Navn er Petter Dass,/ Som boer mod Verdens Ende.»

k1985. Ort] sted

k1986. Hvor vi vanke skal] hvor enn vi går

k1987. Fortrolighed] tillit

k1988. Hunde] slyngler, skurker

k1989. sødt] liflig, vellydende; jf. Kingo, «Dend femte Morgen-Sang» fra Aandelige Siunge-Choer, «Op, op i søde JEsu Navn» (KSS 3.69).

k1990. Finge] fikk; irrealis i nåtid

k1991. Dig samtykke] slutte seg til deg

k1992. Men for Guld den aldrig græd] Ordspråklig, men ikke funnet belagt annetsteds. Meningen må være at hedningene er lykkelig uvitende som den rikdom de ikke får del i.

k1993. Hvad kand mand i Rænte] Dass bruker ofte metaforer fra økonomiens område. Meningen synes her å være at hedningene heller ikke om de skulle ha forstått at Kristus har betalt dem ut av syndegjelden, vet å gjøre ham gjengjeld, ettersom de i egenskap av hedninger er for bedragere å regne.

k1994. at] for at

k1995. af Himmerig] som utgår fra himmelen

k1996. hands Ord] Jf. 6.3 ovf.

k1997. all Sæd] alt avkom, hele menneskeslekten

k1998. Høyst-elskt] høyest elskede; synkopert og apokopert for verstaktens skyld

k1999. Udkaarne] utvalgte; ordet brukes ikke om Jesus i Chr IVs Bibel (bare om Paulus).

k2000. end og] allerede

k2001. fra Ævighed Himmel-fød] Den nikenske trosbekjennelsen: «Oc [jeg tror] paa een eeniste HERRE, JEsum Christum Guds eeniste Søn, som er fød af Faderen for [=før] dend gandskeverden […]» (Resen 1631: upag. [Mv]).

k2002. Faderens Klar-Heeders Glantz] Hebr 1.3: «Hvilcken, efterdi Hand er hans Herligheds Skin, og Hans Værelses rette Billede.»

k2003. fotnoten] Etter «Psalmen» står ingen note, men noten til FV 1.17.2 synes å kunne passe også her. Om førsteutgavens anmerkninger, se Innl. 1.4.

k2004. Og hands Væsens Kiende-Krantz] Et komplekst bilde. En mellommann – uvisst hvem – har følt behov for en forklaring. Men den anmerkningen som annonseres, står ikke etter sangen, den står derimot som en kommentar til FV 1.17.2: Guds barn kan oppfattes som hans krans, de som prydes og elskes av Gud. Med referanse til Jes 62.3: «Og du skal blive en deylig Krone i HERrens Haand, og en Kongelig Hat i din Guds Haand.»

k2005. Hvo som det benægter] 1 Joh 2.24: «Hvosom negter Sønnen, hand hafuer og icke Faderen: Hvosom bekiender Sønnen, hand hafver og Faderen.»

k2006. Spottere staar der paa stift] spottere holder trossig på

k2007. Det kand sig ey lave] at det ikke kan gå an; at-setning med utelatt konjunksjon:

k2008. skeev og krom] Jf. 2.6 ovf.

k2009. sømmer] anstår seg

k2010. Gak] gå; imp. av gange

k2011. Du den levend' GUds Søn er] Matt 16.16–17: «Da svarede Simon Petrus, og sagde: Du est Christus, den lefvende GUds Søn. Jesus svarede, og sagde til hannem: Salig est du Simon, Jonas Søn! thi Kiød og Blod hafver icke aabenbaret dig det; men min Fader i Himmelen.»

k2012. Svarer hand] Setningsfølgen ville normalt ha vært omvendt: «Svarer han» hadde da innledet v. 4; deretter ville så Jesu svar ha fulgt.

k2013. Himmel-Gaver] nåden; jf. Hebr 6.4–6: «Thi det er umueligt, at de, som ere en gang oplyste, og hafve smaget de himmelske Gafver, og ere blefne deelagtige i den Hellig Aand; Og hafve smaget Guds gode Ord, og den tilkommende Verdens Kraft: Om de affalde (og kaarsfeste dem self Guds Søn igien, og holde hannem for Spot), at de skulde kunde fornyes igien til Bedring.»

k2014. Og] Binder sammen «Tro» og «Bekiendels'».

k2015. Saft] plantesaft, sevje; bildet er av en livskraftig plante med rot.

k2016. i Hiertet skriver] Jf. TA 1.10.5

k2017. Petri] Petere, klipper; flt. av lat. Petrus)

k2018. Klipper] Matt 16.18: «Men Jeg siger dig ogsaa, Du est Petrus, og paa denne Klippe vil jeg bygge min Meenighed; og Helfvedes Porte skulle icke faae Magt ofver hende.» Jesu ordspill (på gr. petra) turde være vel kjent.

k2019. sin] hans; apokope

k2020. Som sin værdig Giæster] Dette er uklart uttrykt. Om det i v. 3 hadde stått «os vil ha» istf. «i os vil boe», ville syntaksen ha vært uproblematisk. Tanken er uansett at Jesus ved sitt ord vil være til stede i hver enkelt (Kol 3.16), som så får ta del i det himmelske måltid; jf. Luk 14.15: «Salig er den som æder Brød i Guds Rige.»

k2021. Hovet-Hiørne-Steen] Sal 118.22: «Den Steen, som Bygnings-mændene bortkaste, er blefven til en Hiørne-steen»; jf. Matt 21.42 og 1 Pet 2.3–5: «Dersom I ellers smagede, at HERREN er venlig; Til Hvilcken I ere komne, som til den lefvende Steen, der er bortkast af Menniskene; men hand er udvald og kostelig hos GUD: Og bygge I ogsaa eder, som de lefvende Steene, til et Aandeligt Huus, og til et helligt Præstedom, til at ofre Aandelige Offer, som ere Gud behagelige, formedelst JESUM Christum.» Forestillingen om kirken som et byggverk «af levende Steene» utnyttes senere med stor effekt av Grundtvig i «Kirken den er et gammelt Huus» (1837).

k2022. Stempel] Jf. Gal 6.17: «[…] thi jeg bær vor HERRES JEsu Mercke-tegen i mit Legeme.»

k2023. Riimligt] rimeligvis, trolig; synkope

k2024. til overflød] ytterligere, ovenikjøpet

k2025. Søn at GUd kand have fød] at Gud kan ha født en sønn; invertert, emfatisk ordstilling.

k2026. Thi] derfor

k2027. strax] nys, rett før

k2028. sig] den selv

k2029. Ild i Luen] ild i flammende lys; «Ild» tilsvarende «Soolen» og «Luen» solens «Skin», begge deler som bilder på forholdet mellom faderen (solen, ilden) og sønnen (skinnet, flammene); jf. den nikenske trosbekjennelsen: «Lius af Lius» (Resen 1631: upag. [Mv]).

k2030. liig Sindet] Et tredje bilde eller sammenligning: forholdet mellom sinn og tanke

k2031. Foster] Jf. TilBogen 2.

k2032. Kand Fornuft [...] føde Kiærlighed] Enda en analogi til forholdet mellom Faderen og Sønnen.

k2033. stedse veed] alltid kan

k2034. It] ett, det samme; jf. Joh 10.30: «Jeg og Faderen ere Eet.»

k2035. tilhaabe] sammen

k2036. støde] knuse og blande, som i en morter

k2037. Hvi] hvorfor

k2038. Ævig Visdom] Visdommen står frem som talende personifikasjon i Ordsp 8: «HErren hafde Mig i sine Veyes Begyndelse; Og jeg var der førend hand giorde noget» (8.22). Senere assosieres denne Visdommen med treenighetens annen person, bl.a. på grunnlag av 1 Kor 1.30: «Af hvilcken I ere og komne i CHristo JEsu, Hvilcken der er giort os af GUD til Viisdom, og til Retfærdighed, og til Hellighed, og til Gienløselse.»

k2039. I eet Væsen] Den nikenske trosbekjennelsen: «I eet Væsen med Faderen» (Resen 1631: upag. [Mv]).

k2040. runden] fremkommet

k2041. I een Liighed] i full overensstemmelse

k2042. funden] erkjent

k2043. af intet] Lat. ex nihilo. Her berøres et av skapelsesberetningen paradoksale stridspunkter. Aristoteles hadde lært at materien er evig, og følgelig kunne ikke noe skapes «av intet».

k2044. skaft] skapt; kurant form

k2045. Viide] vidde, omfang; «Verden og dens Viide» kan oppfattes som en retorisk hendiadyoin: den vide verden

k2046. den ævig Kraft] Rom 1.20: «Dermed at GUds usynlige Væsen, det er, Hans ævige Kraft og Guddom, blifver seet, naar mand agter det paa Gierningerne, som er, paa Verdens Skabelse.»

k2047. sin Værelse] sitt vesen

k2048. Lignelse] skikkelse

k2049. sit Billed] Hebr 1.3: «Hvilcken, efterdi Hand er hans Herligheds Skin, og Hans Værelses rette Billede, og bær alle Ting med sit kraftige Ord; der Hand hafde giort vore synders Renselse, formedelst sig Self, da satte Hand sig hos Majestætens høyre Haand i det Høye.»

k2050. een Sinds] Hankjønn er kurant.

k2051. Fortræd] tross, ondskap

k2052. Thomas Tvilling] apostelen Tomas, tvileren, som ikke kunne tro at Jesus hadde stått opp fra de døde, Joh 20.19–29: «Men Thomas, Een af de Tolf, som kaldes Tvilling, var ikke hos dem, der JEsus kom» (20.24).

k2053. Villing] Eriksen forklarer ordet uten nærmere belegg med «en der farer Vild» (SS 2.253), Aasen (NO) oppgir betydningen «en Galning»; jf. Jakobsen 1952: 146.

k2054. Sindets Slutninger] logisk tenkning

k2055. Riimlighed] det som det er rimelig (å tenke seg)

k2056. indføre] føre til

k2057. Ere] sc. de (slutningene)

k2058. Lignelser] bilder, figurlige tankeuttrykk

k2059. Opliusning] forklaring, belæring

k2060. giøre] besørge, bevirke

k2061. Beviisligheden] beviset

k2062. hør Til] er en del av, faller inn under

k2063. At] slik at

k2064. vrikker] rokkes

k2065. opdaget] åpenbart

k2066. U-myndig] for barn, mindreårige

k2067. selv-kloge] egenrådige, respektløse

k2068. Som af GUds Ord giør en Snak] snakker nedsettende om Guds ord

k2069. forborget] skjult, gjemt

k2070. Lius av Lius] «Gud af Gud, Lius af Lius» (Resen 1631: upag. [Mv]). Jf. 22.3–5 ovf.

k2071. Klarhed] himmelsk lys

k2072. omfanget] omga, omsluttet; jf. Joh 8.12: «Jeg er Verdens Lys.»

k2073. Fød, men evig fød] Den nikenske trosbekjennelsen: «Oc [jeg tror] paa een eeniste HERRE, JEsum Christum Guds eeniste Søn, som er fød af Faderen for [=før] dend gandskeverden […]»: den athanasianske: «Gud er hand, Fød af Faderens Natur, før Verden blef til (Resen 1631: upag. [Mv] og [H8v]). Jf. 17.3–4 ovf.

k2074. kalder] påkaller

k2075. It] ett

k2076. Være] verge, makt

k2077. Livits Første] livets fyrste

k2078. Ærens Konning] Sal 24.8: «Hvo er den Ærens Konge?»

k2079. u-kiendt] uten å bli sett; jf. 1 Tim 6.16: «[Gud] Som hafver alleene Udødelighed; Hvilcken der boer i et Lys, som ingen kand komme til; hvilcken intet Menniske hafver seet, og icke kand see; Hannem være Ære, og et evigt Rige! Amen.»

k2080. Eene] som den eneste, alene

k2081. Klode] Jf. TA 1.26.3; klode kan imidlertid også brukes om himmelhvelvingen (tenkt som en kule som omslutter jorden).

k2082. Hierte-from] from i sinn, eiegod

k2083. Liig er bleven Mennisken] Dogmatisk kan Dass her synes å være på tynn is: Jesus var ikke likt eller som et menneske. Han var et menneske. Problemet kan løses ved at vi oppfatter «Liig» som en apokopert for av lige: «av samme art el. vesen som». Den athansianske trosbekjennelsen uttrykker det klart: «En fuldkommen Gud, et fuldkommet Menniske» (Resen 1631: upag. [H8]). Lidelseshistorien forutsetter Jesu menneskenatur. Selv kaller han seg i sin jordiske eksistens for «menneskesønnen»; se bl.a. Matt 11.19. Jf. TA 6.15.2.

k2084. skreven] kalt (i skrift); se f.eks. Rom 1.4.

k2085. vor Rætferdighed] Herren, dvs. Jesus Kristus, vår Herre, har ved sin død, soningsofferet, gjort menneskene «rettferdige» for loven; jf. 1 Kor 1.30: «Af hvilcken I ere og komne i CHristo JEsu, Hvilcken der er giort os af GUD til Viisdom, og til Retfærdighed, og til Hellighed, og til Gienløselse.»

k2086. Ondskabs Herredømmer] Objekt til «har brudt», i den følgende relativsetningen

k2087. rømmer] Det virker ikke rimelig å forstå «rømmer» i betydningen «fjerner oss fra». Ordet er belagt i betydningen «rommer»; vi må i så fall tenke oss at «vi», dvs. de troende, rommer Kristus, ikke bare det omvendte, at «vi» er «i Kristus». Jf. Rom 8.10: «Men dersom Christus er i eder, da er jo Legemet dødt for Syndens skyld; og Aanden er Lifvet, for Retfærdigheds skyld.»

k2088. Som har ført] sc. «oss»

k2089. fra Mørk til Lius] Joh 8.12: «Jeg er Verdens Lys; Hvo som efterfølger Mig, hand skal icke vandre i Mørcket; men hand skal hafve Lifsens Lys.»

k2090. Testamenters] Dette oppfattes kanskje best som GT og NT. Man kunne kanskje ha ventet entall. Som mellommann oppretter Jesus den nye pakt (det nye testament); jf. Hebr. 9.16.

k2091. Borger-Ræt at nyde] for at vi skal nyte borgerrett (som innbygger i Guds rike); Ef 2.12: «At I paa den samme Tiid vare uden Christo, fremmede, og uden Israels Borgerskab, og fremmede fra Forjættelsens Testamente; derfore hafde I intet Haab, og vare uden Gud i Verden.»

k2092. At] slik at

k2093. Hand hâr kiøbt os med sit Blod] Åp 5.9: «[...] thi du est slagted, og kiøbte os med dit Blood, af allehaande Slegt, og Tungemaal, og Folck, og Hedninge»; jf. 9.6 ovf.

k2094. Eeget] hans eget

k2095. Jesse-Rod] En Kristus-profeti hos Jes 11.1–2: «Og der skal opgaa et Riis af Jesse Slect, og en Qvist skal voxe af hans Roed. Paa hvilcken HERrens Aand skal hvile, Viisdommens og Forstandens Aand, Raads og Sterckheds Aand, Kundskabs og HERRENS Fryctis Aand.»

k2096. at] til å

k2097. Davids Stad] Sions borg, Jerusalem

k2098. Zion] Herrens tempel i Jerusalem, i Hebreerbrevet (12.22) tolket allegorisk, som «det himmelske Jerusalem»: «Men I ere komne til Zions Bierg, og til den lefvende Guds Stad, til det himmelske Jerusalem, og til mange tusende Engles Mangfoldighed.»

k2099. stedse staa] Jf. Mi 4.7: «[...] og HERREN skal være Konge ofver dem på Zions Bierg, fra nu indtil ævig Tiid.»

k2100. HErrens frugtbar Bolig] Sal 132.13–14: «Thi HErren hafver udvaldt Zion, og hafver Lyst til at boe der. Denne er min Rolighed ævindeligen; Her vil Jeg boe, thi jeg hafver Lyst til hende.»

k2101. bered] skapt

k2102. I vor Hiertis Sæde] Jf. 2 Kor 1.21–22: «Og Gud er Den, som stadfester os med eder i Christo, og salvede; Og beseglede os, og gaf Aanden til Pandt i vore Hierter.»

k2103. næt] propert, tiltalende

k2104. Troen er hands Bælte] Jes 11.5 (om den ventede Messias, av Isais (Jesse) slekt): «Retfærdighed skal være hans Lenders Belte, og Troen hans Nyris Belte.»

k2105. giør] frembringer, skaper

k2106. Hand sit Legems Hovet er] Kol 1.18: «Og Hand er Legemets Hofvet, som er, Meenighedens, hvilcken som er Begyndelsen, Den Førstefødde af de Døde, paadet at Hand skal hafve Førstedømme i alle Ting.»

k2107. Saft] Jf. Matt 24.32: «Lærer en Lignelse paa Figen-Træet: Naar der kommer Vædske i Greenene der paa, og det faar Blade, da vide I, at Sommeren er hart hos.»

k2108. sin Brud] sin kirke (eller menighet); betydningen beror på den konvensjonelt allegoriske fortolkningen av Salomos høysang, der brudgommen forstås som Jesus og bruden som hans kristne menighet.

k2109. Himmel-Dyder] Førsteleddet (himmel-) brukes forsterkende: Det dreier seg om store dyder. Gjennom troen på Jesus får de kristne styrke til å leve et gudfryktig liv.

k2110. Iid] virksomhet, gjerning

k2111. fælde] velte, få til å falle; uttrykket forutsetter at kirken både er å forstå som forsamlingen av de troende og en bygning murt av stein.

k2112. Med sin Fliig bedækker hand] Med dette uttrykket vises det til Jesu omsorg og beskyttelse. Han brer over dem som fryser. Samtidig kan det oppfattes som en allusjon til 1 Sam 24, der David i en hules stummende mørke skjærer en «flik» av Sauls kappe for etterpå å kunne bevise at han like gjerne kunne ha tatt livet av ham. Slik viser Jesus også de troende den «flik» som demonstrerer hans store nåde.

k2113. Bruden] Se komm. til 34.7 ovf.

k2114. Trengslers] nødens, undertrykkelsens

k2115. Møye] besvær, motgang

k2116. Til hun [...] Skuer ham] Dvs. ved dommedag; jf. Åp 1.7: «See! Hand kommer med Skyerne, og alle Øyen skulle see Hannem.»

k2117. Christe] Lat. vokativ (tiltaleform) av Christus

k2118. med Ræt] med rette, med rimelighet

k2119. sæt] satt

k2120. Satans Snare] Jf. Sal 18.6: «Dødens Snarer».

k2121. Ald vor] alle våre; apokope

k2122. I retfærdig Hellighed] Luk 1.74–75: «At naar vi vare forløsde af vore Fienders Haand, skulde vi tiene Hannem uden Rædsel alle vore Lifs Tiid; I Hellighed oc Retfærdighed, som Hannem er behagelig.»

k2123. hands Aag paatage] Matt 11.29: «Tager mit Aag paa eder, og lærer af Mig; thi Jeg er Sagtmodig og Ydmyg af Hiertet; saa skulle I finde Hvile for eders Siæle.»

k2124. I dyrt er kiøbt af ham] 1 Kor 6.20: «Thi I ere dyre-kiøbte» og 1 Pet 1.18–19: «Og vider, at I ere icke forløsde med forgængeligt Sølf eller Guld fra eders forfengelige Omgengelse efter Fædernes Skick: Men med Christi dyrebare Blod, som med et uskyldigt og u-besmittet Lams»; jf. 32.1 ovf. og Luthers lille forklaring: «[Jesus] haffuer frjet mig fra Synd, fra Død, oc fra Satans Rige, huercken met Guld eller Sølff, men met sit hellige oc dyrebare Blod, oc met sin uwbillige oc Wskyldige Død» (Luther 1616: 76).

k2125. Priiser] lovpris; imp. flt.

k2126. still] ubevegelig eller lavmælt

k2127. den HErre] bestemt from; høytidelig

k2128. Elsker, holder] elsk, overhold; imp. flt.

k2129. Huus og Bord] I prosadedikasjonen til sin familie sammenligner Dass tilegnelsen av Ordet gjennom katekismesang med inntakelsen av et måltid: «Maden indbæres paa Fadet, Fadet indbæres paa Bordet, Bordet indbæres i Huuset» (Ded.fam.). Dette gjelder ikke bare den «naturlige» maten, men også den «aandelige». Hva er så den åndelige mat? Ordet, men også nattverden. Gjennom nattverden gjør den troende Jesus til en del av seg selv.

k2130. At] slik at

k2131. smage] spise; å «smage» Jesus vil si å innta nattverden; jf. 8.2 ovf.

k2132. JEsu] vok. (tiltaleform av navnet)

k2133. bered] gjorde oss rede

k2134. At] til at

k2135. ey søvnig blunde] 1 Tess 5.6–8: «Thi lader os nu icke sofve, som de Andre; men lader os vaage, og være ædrue. Thi de, som sofve, de sofve om Natten; og de som ere druckne, de ere druckne om Natten. Men vi, som høre Dagen til, skulle være ædrue, iførde med Troens og Kiærligheds Pandser, og med Haabets Hielm til Salighed.»

k2136. aarvaagen] årvåkne; formen er kurant.

k2137. vi maa faa Seyer] 1 Kor 15.57: «Men GUD være Tack, som gaf os Seyer, formedelst vor HERRE JEsum Christum.»

k2138. Ærens Krone] 1 Pet 5.4: «Da skulle I (naar den ypperste Hyrde aabenbares) annamme Ærens Krone, som icke skal visne»; jf. 1 Tess 2.19.

k2139. Glædskabs] gledes; en «Glædskabs Tone» kan være en gledens lovsang.

k2140. Christe] vok.; tiltaleform av navnet

k2141. Møye] motgang

k2142. Verdens Damp] Uttrykket kan vekke forestillingen om damp som livgivende, slik det fremgår av 1 Mos 2.6: «Men der gick en Taage op af Jorden, og vandede all Jorde-rige», eller om damp som forgjengelighet, slik det fremgår av Jak 4.14: «I som icke vide, hvad i Morgen skee skal; thi hvad er eders Lefnet? Det er en Damp, som varer en liden Tiid, men derefter forsvinder det.»

k2143. Værelser] liv, levevis; Sal 16.11: «Du kundgiør mig Veyen til Lifvet; hos dig er ofverflødig Glæde, og en lystig Værelse hos din høyre Haand ævindeligen.»

k2144. Halleluja] lovet være Herren, pris Herren (hebr.); ordet brukes særlig hyppig i Salmens bok.

k2145. I denne sangen om unnfangelsen og inkarnasjonen apostroferes Jesus i første og siste strofe (17). I de mellomliggende utredes underet og dets konsekvenser i katekismeopplæringens didaktiske saksfremstilling rettet til leserne eller sangerne, skjønt henvendelsen til Jesus henger igjen i bruken av 2. person i strofe 2 og 6. Sangen faller i tre deler: Første del (1–6) insisterer på det uforståelige i det som Gud en gang lot hende, i annen del (7–11) peker dikteren på noen gammeltestamentlige skriftsteder til belysning av mysteriet, og så kommer tredje del (12–17) som en form for oppsummering: Jesu fødsel, det at Gud ble menneske, forandrer alt. Dermed kan dikteren i den nest siste strofen (16) også koste på seg å tiltale Djevelen i triumf. / Welhaven eksemplifiserer sin begeistring for Dass ved å sitere tre strofer (6–8) fra denne sangen i den første litteraturhistoriske presentasjonen av dikteren i 1856 (Welhaven 1992: 4.377). Samme år utgav Landstad en bearbeidet versjon av str. 13–17 i sine Jule-Salmer. Den ble 14 år senere (som én av syv Dass-salmer) innlemmet i hans store kirkesalmebok («Her er det Ny, som paa Jorderig skedte»). Ivar Roger Hansen kan fortelle at den ble populær, omtalt som «julsången hainns Petter Dass» (1997: 200–01). I Landstads reviderte utelates den, men den kommer tilbake i Norsk salmebok (1985) i ny bearbeidelse ved Andreas Aarflot («Hør nå godt nytt som på jorderik hendte»). / Laila Akslen analyserer sangen på grunnlag av den rådende lutherske dogmatikken (2008:116–30), Erik A. Nielsen bruker den som utgangspunkt for å utrede Petter Dass' «typologier» (2009: 319–21).

k2146. tit.] Luther 1616: 74: «vndfangen aff den hellig Aand, Fød aff Jomfru Maria»; forklaringen: «Jeg troer ocsaa, at hand er et sandt Menniske, fød aff Jomfru Maria [...]»

k2147. mel.] Fra Kingos Aandelig Siunge-Koors Anden Part (1681), «Dend XIV. Sang. Hver har sin Skæbne», gjengitt i KSS 3.233–36. Melodien, som hos Kingo finnes som noter bak i boken, er angivelig dikterens egen; jf. Mallling 4.397–401. Selv om dette senere skulle bli en av Kingos aller mest berømte salmer, ble den ikke opptatt i Kirkesalmeboken (1699). Hos dansken settes strofene opp som syv-versinger. Hos Dass, derimot, er strofen redusert til seks vers. Kingos femte og sjette er hos Dass slått sammen til ett (det femte), med innrim. Strofene er for øvrig identiske både med hensyn til takt og rim.

k2148. SØdeste] kjæreste; et adjektiv hyppig brukt om Jesus i svermeriske, mystikkorienterte kretser, senere hos pietistene (f.eks. Brorson); se Akslen 2008: 117. Sød brukt om personer i betydningen «kjær» ser ikke uten videre ut til å være kurant på 1600-tallet. Man kan imidlertid lett tenke seg at ordet vekker en forestilling om smakssansen og nattverden, som i den anonyme tyske salmen fra begynnelsen av 1700-tallet «Jesus, din søde forening at smage» (Malling 3.15–21), jf. TA 2.8.2 og 2.38.8.

k2149. dyppe min Pen] sc. i blekk, dvs. skrive

k2150. den Materj] det stoff; ordformen uten -e er kurant.

k2151. forsvar] vanskelig

k2152. lange] nå, rekke; spørsmålet ligger utenfor begripelsens rekkevidde.

k2153. Barn] Formen børen er belagt, men denne synes ikke å være vanlig. Utgavene skriver i stor utstrekning barn, til tross for at takten fordrer to stavelser her. D, som ligger dikteren nærmest, har Børen.

k2154. ald] noen som helst

k2155. vorder] blir

k2156. svanger] Kurant som flertallsform

k2157. Beblandelse] samleie; evfemisme

k2158. din Moder] Dvs. jomfru Maria

k2159. i Livet] i sitt morsliv (livmoren)

k2160. af Mand ey det ringeste veed] har ikke hatt hatt seksuell omgang med noen mann; Luk 1.34: «Da sagde Maria til Engelen: Hvorledis skal det gaa til; efterdi Jeg veed af ingen Mand.» Maria er «ren», virgo immaculata (uplettet jomfru).

k2161. Aanden, som før over Vandene svæved] 1 Mos 1.2: «Og Guds Aand svefvede ofver Vandet.» Flertallsformen av vand beror på det hebraiske språk, hvor ordet (máyim) bare forekommer i flertall.

k2162. Aanden som ud ifra Faderen gik] Den nikenske trosbekjennelsen: «Og [jeg tror] paa dend Herre dend Hellig-Aand, som lefvendegiørr, der udgaar fra Faderen oc Sønnen [...]» (Resen 1631: upag. [Mv]).

k2163. Aanden, som har ifra Ævighed levet] Den athanasianske trosbekjennelsen: «Faderen er evig, Sønnen er evig, dend Hellig-Aand er evig, oc ere dog icke tre Evige, men det er een Evig» (Resen 1631: upag. [H7v]).

k2164. undfik] ble fruktsommelig (gravid): pret. av undfange; at-setning uten konjunksjon

k2165. GUds Hellig Aand Bant selv det Baand] Metaforen er ikke bibelsk. Ved bebudelsen forkynner engelen Gabriel for Maria at «Den Hellig Aand skal komme ofver dig» (Luk 1.35).

k2166. Menniskens] Hankjønn er kurant.

k2167. Maria] Syntaktisk står navnet som indirekte objekt og burde hatt dativ: Mariae. Manuskriptene har ikke desto mindre akkusativ. Det er til å undres over at Dass og/eller Wirtmand har gjort en slik feil.

k2168. den Naade] nåden; høytidelig språk

k2169. begydis] overøses

k2170. Skriften det een Overskyggelse kalder] Luk 1.35: «Engelen svarede, og sagde til Hende: Den Hellig Aand skal komme ofver dig; og den Høyestes Kraft skal ofverskygge dig: Derfore ogsaa det Hellige, som skal fødis af dig, skal kaldes GUDS Søn», se også 9.34ff.

k2171. Maaden ret] for ikke å overskride grensen for det som passer seg

k2172. Hvordan at] hvordan

k2173. det Har sig beskaffet] det har blitt besørget

k2174. Det tier jeg] det unnlater jeg å sin noe om; den transitive bruken av verbet er kurant.

k2175. slet] simpelthen

k2176. Fostret] Her ville vi ventet ubestemt form: et foster (i sin alminnelighet).

k2177. bered?] skapt; spørsmålstegnet er uventet (om enn forståelig) etter en avhengig spørresetning. I avskriften D, som ligger dikteren nærmest, mangler det.

k2178. Christus er bleven mig liig] Dvs. et menneske. Med sin spørsmål-og-svar-metode forklarerer Knut Sevaldsen Bang (1681: 33) dette slik: «Hvorfore er hand [Christus] en Gud? Fordi hand er fød af Gud Fader, som er en Gud. Hvad troer du, at JEsus er meere? Jeg troer ocsaa, at hand er it sandt Menniske. Hvorfore er hand it Menniske? Fordi hand er fød af Jomfru Maria, som var it Menniske.»

k2179. du] Dvs. Jesus; 2. pers. pron. reaktiverer den direkte henvendelsen i str. 1.

k2180. slet] simpelthen

k2181. vorden] blitt; verbet vorde ordet synes å være gått helt ut av bruk i løpet av 1700-tallet, unntatt i bibelspråket og i presens partisipp.

k2182. Underlig] på uforklarlig vis; adv. uten -t er kurant.

k2183. din Afkom] Hankjønn er kurant.

k2184. Møe] jomfru, ung ugift kvinne

k2185. klar] lysende av renhet (til «Møe»)

k2186. Hundrede tusinde Sødskind'] Dvs. alle jordens mennesker

k2187. Stenen for Kongens af Babylons Øye] Her alluderes det til kong Nebukadnesars drøm, tolket av profeten Daniel som et varsel om de kommende verdensriker. Denne drømmen ble i sin tur lagt til grunn for den kristne verdens- eller «universalhistorien» helt frem til Dass' egen tid: Dan 2.34 (drømmen) og 2.45 (tolkningen): «Som du og saae en Steen afrifvis af Bierget foruden Hænder, som sønderknusede Jernet, Kaaberet, Leret, Sølfvet og Guldet. Saa hafver den store Gud gifvet Kongen tilkiende, hvorledis det skal gaae til herefter; Og denne er visseligen Drømmen, og Udtydelsen er vis.»

k2188. gesvindig] hurtig; adv. uten -t er kurant.

k2189. Hvo] hvem

k2190. Meen] lyte, synd; selv om han er menneske, har Jesus ikke del i arvesynden, takket være dogmet om Marias jomfrudom. Samme uttrykk brukes av Hans Thomissøn i hans versjon av en gammel mariavise (melodiforelegg for neste sang): «Maria hun er en Jomfru reen,/ hun fødde en Søn foruden meen» (Thomissøn 1569: 41).

k2191. Havde til Stenen dens Nedkomst behov] hadde behov for stenens nedkomst, dvs. at stenen falt.

k2192. kræver] innkaller, stevner

k2193. Prov] vitnesbyrd

k2194. Ordet er Kiød] Joh 1.14: «Og Ordet blef Kiød, og boede iblant os; og vi saae Hans Herlighed, en Herlighed, som en eenbaarne Søns af Faderen, fuld af Naade og Sandhed.»

k2195. Manddom] menneskenatur

k2196. tilhaabe] til hope, sammen

k2197. hissed] hist, der henne (dvs. i himmelen)

k2198. selver] selv

k2199. sin Ønske] Hankjønn er uvanlig, men belagt; mange tekster retter til «sit». «Ønske» kan også forstås som en gammel flertallsform (sine ønsker).

k2200. Strømmer] havstrømmer

k2201. Bierger] Normalt hadde vi ventet bierge eller bierg i flt.

k2202. Træer og Lunde] Takten forutsetter at «Træer» utgjør to stavelser; Sal 96.11–12: «Himmelen glæde sig, og Jorden fryde sig; Hafvet bruse, og alt det, som der i er. Marcken være glad, og alt hvad der er paa; og lader alle Træer i Skofven prise.»

k2203. de klappe med Haand] Sal 98.8: «Vandstrømmene slaa sammen af Glæde, og Biergene være glade» og Jes 55.12: «Biergene og Høye skulle glædis for eder med Priis, og alle Træ paa Marcken klappe med Hænderne.»

k2204. det David hand siger] det som David sier; Matt 22.41–45: «Der Pharisæerne vare nu tilsammen, spurde JEsus dem ad; Og sagde: Hvad tyckes eder om Christo? Hvis Søn er Hand? De sagde, Davids. Hand sagde til dem, Hvorledis kalder da David Hannem i Aanden en HErre? Der som hand siger: HERREN sagde til min Herre: Set dig hos min høyre Haand, indtil Jeg legger dine Fiender til en Skammel under dine Fødder. Efterdi David nu kalder Hannem en Herre: hvorledis er Hand da hans Søn?»

k2205. Sæd] avkom

k2206. indkiger] ser på

k2207. Gandske Naturen] hele skaperverket. Denne tanken, at skaperverket priser sin skaper, står sentralt hos Dass, f.eks. i «Herre Gud, ditt dyre navn og ære» (FV 2).

k2208. Dievelen, Døden og Verden til Trods] Jf. Luthers lille forklaring (Luther 1616: 76): «Jeg troer ocsaa, at hand er et sandt Menniske, fød aff Jomfru Maria, at hand er min HErre, der haffuer igienløst mig som vaar Fortabt oc Fordømt til den euige Død, som haffuer frjet mig fra Synd, fra Død oc fra Satans Rige.»

k2209. Rindende Kilde til Samson at leske] Her alluderes til en episode i Dommernes bok. Samson herjer blant filistrene; han dreper tusen mann med kinnbenet av et esel som slagvåpen. Etterpå holder han på å tørste i hjel. Da lar Herren en kilde velle frem av kjevebenet (slik det fremstilles i de eldre oversettelsene). Dom 15.19: «Da flacte GUD en Kindtand i Kæften, at der gick Vand ud; og der hand drack, kom hans Aand igien, og hand blef vederqveget.»

k2210. Frugt-bringende Vædske] Jf. 4.2 ovf.: «Frugtbarheds Saft».

k2211. beqvem] velegnet (til svangerskap); vanlig om jordsmonn, en jorbruksmetafor.

k2212. Det] det omtalte: unnfangelsen

k2213. udi Ring] Ikke umiddelbart klart. Uttrykket køre i ring brukes om gjentatt, forfeilet bevegelse: Man når ikke målet. Meningen her synes å være at denne spesielle typen unnfangelse ikke kan lykkes noe sted i verden, hvor mange ganger man enn prøver.

k2214. hentis] hendte

k2215. ald Verden omkring] noe sted i verden

k2216. Det] Dvs. unnfangelsen, det at Gud blir menneske.

k2217. den Port i GUds Helligdoms Sæde] Esek 44.2: «Og HERren sagde til mig: Denne Port skal blifve tillugt, og icke opladis; og der skal ingen gaa igiennem den, uden alleene HERren Israels Gud skal gaae der igiennem, og den skal blifve tillugt.» Profetordets port blir her forstått som et stengsel mellom Gud og menneske. Men Jesus åpner porten igjen.

k2218. Tugt] tillatelse; jf. uttr. med tugt at sige, «det må være tillatt å si». Tukt forbindes dessuten gjerne med visdom, som i Ordsp 1.7: «HERRENS Fryct er Begyndelsen til at lære; De Skiødisløse foracte Viisdom, og Tuct.» Og Kristus er å forstå som Guds visdom.

k2219. Det] Jf. 12.1. Pronomenet refererer til unnfangelsen, det at Gud ble menneske.

k2220. Hvorom i Bibelen talis saa frit] Dvs. ubegrenset, så mange steder, f.eks. Joh 3.16: «Thi saa elskte GUD Verden, at Hand gaf sin eenbaarne Søn, paa det at alle de som tro paa Hannem, icke skulle fortabes; men hafve det evige Lif.»

k2221. Hvorefter Fædrene sukket saa tit] Her refereres det til Messias-forventningen i Det gamle testamente; jf. 1 Pet 1.10: «Efter hvilcken Salighed Propheterne søgte, og randsagede, som propheterede om den tilkommende Naade i eder.»

k2222. seed] sett

k2223. skeed] inntruffet

k2224. Konger og Førster] konger og fyrster i eldre tid, da Messias-forventningen var sterk.

k2225. Formue] kraft

k2226. frydelig] frydefull

k2227. Besee] inspisere

k2228. Skik] tilstand, orden (etter frikjøpelsen fra Lovens forbannelse)

k2229. forhastig] for hastig, for fort

k2230. forgik] forsvant

k2231. vi bør oss at fryde] vi skylder å glede oss

k2232. hiertelig] hjertens

k2233. Ro] bekymringsløshet

k2234. fotnote] En av i alt tre teologiske anmerkninger i førsteutgaven. Opphavet er uvisst; se Innl. 1.4.

k2235. bryde] åpne. Fotnotene (det finnes i alt syv av dem) har usikkert opphav; de finnes ikke i manuskriptene. Sannsynligvis beror de på den som klargjorde manus for trykken, og i den egenskap peker Dass' svoger og kapellan, Steen Wirtmand, seg ut (se Innl. 1.4). Referansen til Apostlenes gjerninger (Acta apostulorum) befester oppfatningen om frelsen før og etter Kristus i bibelteksten (Apg 15.10–11): «Hvi friste I da nu GUd, at legge Aaget paa Disciplenes Halse, hvilcket hvercken vore Fædre, ey heller vi kunde bære? Men Vi troe at blifve salige ved vor HERRES JEsu Christi Naade, udi lige Maade som ogsaa De.»

k2236. Trods] la oss nå se; elliptisk uttrykk

k2237. klage] anklage; ordet djevel kommer fra gr. diábolos, som betyr anklager; jf. Åp 12.10.

k2238. forføre] føre vill, på avveie; jf. 2 Joh 1.7: «Thi der ere mange Forførere komne i Verden, som icke bekiende JEsum Christum, at Hand er kommen i Kiødet: Denne er den Forførere og Antichrist.»

k2239. vor Broder] Jf. 6.6 ovf.; Heb 2.17: «Derfore skulde hand [Jesus] være sine Brødre [menneskene] lig i alle Ting.»

k2240. Moder] en mor

k2241. Uden ald Lak] uten noe lyte, dvs. synd; jf. «foruden ald Meen» i 7.6 ovf. Men her er det «vi» som kvitter oss med arvesynden i og med nattverdskalken.

k2242. Velkom] velkomst, velkomstdrikk

k2243. Viin-Kalken] nattverdsbegeret

k2244. uddrak] drakk ut, tømte. Preteritumsformen kan forstås som en referanse til den troendes første nattverd. Etter denne «broderskaal» er han (eller hun) ett med frelseren.

k2245. Den delen av trosartikkelen som behandles i den fjerde sangen, omfatter fire momenter: (1) lidelsen, (2) korsfestelsen, (3) døden og (4) begravelsen. Sangen følger denne disposisjonen, men likevel slik at den i tillegg til selve lidelseshistorien retter søkelyset mot særlig ett teologisk spørsmål under hvert punkt og dets etiske konsekvenser (retorisk usus). Første del (str. 1–8), om lidelsen, retter søkelyset mot justismordet, det at Jesus, den uskyldsrene, måtte lide mens røveren gikk fri. Spørsmålet aktualiseres med en moralsk pekefinger rettet mot dommerstanden i dikterens egen samtid (str. 8). Annen del (str. 9–14) dreier seg om korsfestelsen, jødenes svik, som leder til en forsikring om at «vi nå» aldri vil svike. Tredje del (str. 15–18), om døden, innledes med den konfesjonelle språkhandlingen «vi tror» og poengterer det teologiske kjernepoenget: at Jesus ga sitt liv for at menneskene skulle kunne fris fra synden og fortapelsen. Fjerde del (str. 20–22) innledes også med språkhandlingen «vi tror». Den tematiserer begravelsen og oppstandelsen. Dermed foregripes den femte sangen («opstod tredie Dag fra de Døde»). Etter disse fire tematiske avdelingene av sangen apostroferes Jesus i str. 23 med takk. Avslutningen (str. 23–25) kommer i form av tre stofer om døden, som takket være Jesus ikke lenger skremmer. For frelsen, det evige liv, er takket være ham en realitet for alle troende. / Landstad valgte ut fem strofer av denne sangen til sin Kirkesalmebog: 19–20 og 23–25. Bernt Støylen gjendiktet Landstads versjon til nynorsk i Nynorsk salmebok (1925). I Norsk salmebok (1985) sløyfes str. 24. / Laila Akslen, som skriver utførlig om denne sangen på bakgrunn av luthersk homiletikk eller «preiketeori» (1997: 139–45), mener den fra dikterens side må være tenkt brukt «i kyrkjelyden» (s. 139). Det er imidlertid vanskelig å se hva det er som skulle skille denne sangen fra de øvrige hva bruken angår. Sangen henvender seg riktignok til Gud Fader (3.1), til jødene (3.2), til dommerstanden (7.1), til tilhørerne (12.1), til Helvete og Død (22.5–6) og til Jesus (15.1, 19.1–2, 23.1). Dikteren ytrer seg både som «jeg» og på vegne av et «vi». Utrop og retoriske spørsmål gir uttrykk for sterk affekt. Men denne retoriske variasjonen og dynamikken er regelen snarere enn unntaket i Katekismesangene.

k2246. tit.] Luther 1616: 74–75): «Pijnt under Pontio Pilato, Kaarsfest, død oc begraffuen». Forklaringen slår sammen de momentene som gjelder lidelseshistorien: «[…] at hand er min Herre, der haffuer igienløst mig som vaar Fortabt oc Fordømt til den evige Død, som haffuer frjet mig fra Synd, fra Død, oc fra Satans Rige, huercken met Guld eller Sølff, men met sit hellige oc dyrebar Blod, oc met sin wbillige oc Wskyldige Død, oc det haffuer hand giort altsammen derfor, at jeg skulde være hans egen, som en sønderlig Ting, oc paa det jeg skulde tjene hannem rætfærdig, wskyldig oc salig stedse i hans Rige, oc leffue oc regnere met hannem.»

k2247. mel.] Tekst og melodi hos Thomissøn (1569: 41–42), som selv skrev denne salmen på grunnlag av en middelaldersk mariavise, se Malling 3.292–95. Opptatt i Kingos Kirkesalmebok (1699: 124) i Kingos egen bearbeidelse. Nærmere om meloditilfanget hos Ivar Roger Hansen (1986: 75).

k2248. ACh] Denne interjeksjonen kan uttrykke alt fra sterk smerte til overstadig glede; her angir de følgende ordene («Jammer», «Nød» og «Hierte-Saar») retning for fortolkningen. Den brukes i 1600-tallets bibeloversettelser ofte der senere utgaver har «ve».

k2249. Den beste Mand paa Jorden vaar] den beste mann som var på jorden; relativpronomenet (subjunksjonen) er utelatt. Preteritumsformen av være ble tidligere (f.eks. i Chr. IVs Bibel, 1633) skrevet vaar, som her, men i den svaningske bibelen fra 1647 (og i senere utgaver av Chr. IV) erstattes vaar med var (se Sktr 2.344), og flere diktere enn Dass, f.eks. Elias Naur, fortsetter å rime saar på vaar.

k2250. Mage] sin like (make)

k2251. Een Morder og en Barrabas] Retorisk hendiadyoin («ett ved hjelp av to»); Barrabas og morderen er én og den samme. Luk 23.25: «Og hand [Pilatus] loed dem den løs, som var kast i Fængsel for Oprør og Mords skyld, om hvilcken de bade; men JEsum fick hand hen efter deris Villie.»

k2252. een Strikke] et galgetau; altså dødsstraff. C.5. no. lov (1687) fastsetter ingen bestemt henrettelsesmetode, men nøyer seg med å fastslå at morderen skal «bøde Liv for Liv» (6-6-1).

k2253. Supplicatz] Ordet (av lat. supplicatio) brukes på dansk i betydningen «bønneskrift» (jf. 2 Makk 9.18), selv om den latinske etymologien ikke forutsetter skriftlighet. Her er det i alle fall snakk om et muntlig votum; Luk 23.17–18: «Thi hand [Pilatus] skulde gifve dem Een løs, efter Høytidens Sædvane. Da raabte den gandske Hob, og sagde: Bort med denne, og gif os Barrabbam løs.»

k2254. Sverdet] den verdslige makt; slik brukes ordet både i Bibelen (f.eks. 1 Mos 31.26) og (lat. gladius) i Confessio Augustana, art. 16 (gjengitt til slutt i Chr. IVs Bibel, 1699).

k2255. Hvad vil I Jøder sige] Antisemittismens overbygning ligger i det faktum at jødene, en masse, så å si, sørget for å få Jesus henrettet. Ifølge C.5. no. lov (3-22-1) har jøder ikke adgang til riket «uden Kongens særdelis Lejdebrev». Et halvt hundre riksdaler (omtrent ti ganger det en skolemester kunne vente å få i årslønn) ble utlovet i belønning til angivere av jøder som oppholdt seg ulovlig i landet (3-22-2).

k2256. for Dom] til doms

k2257. At I for Dom skal stige] Faktisk er det den dømte, Jesus, som skal komme tilbake som dommer over alle mennesker, også jødene; jf. Åp 19.11–12.

k2258. stige] sc. frem, tre frem

k2259. styrte] utgyte

k2260. Hvor] hvordan

k2261. Jers] deres; markerer et lavere stilnivå enn eders.

k2262. skrige] smerte; dette verbet kan brukes uten at det egentlig vekkes noen forestilling om lyd, men som uttrykk for en nærmere bestemt tilstand, f.eks. smerte.

k2263. Fugle-Fængers] en fuglefangers

k2264. Duer] Fugleartene i denne strofen, duer og ravner, står som emblematiske motsetninger: duene på det godes side, ravnene på det ondes, hvitt mot sort. I Matt 10.16 står riktignok «eenfoldige» duer mot «snilde», dvs. «kloke», slanger. Men i 1 Mos 8.7–8 settes due og ravn opp mot hverandre. Under syndfloden sender Noa først ut en ravn fra arken, deretter en due. Ravnen finner ingenting, duen kommer tilbake med tegn til liv. Ordet ravn er innarbeidet i språket i betydningen «utiltalende person». En hvid ravn er en hykler (ODS).

k2265. fængslis] fanges; fængsle ser ellers ut til å være reservert for personobjekter.

k2266. Slet Rund forbi] hvor som helst rundt omkring. Adv. slet brukes i uttrykk for ubetingethet og uinnskrenket gyldighet; rund istf. rundt som adverb er kurant.

k2267. Trois] tros; formen, og skanderingen over to stavelser, er kurant.

k2268. Puncter] lærepunkter, dvs. i den aktuelle trosartikkelen

k2269. Pilati] Gen. av Pilatus (lat.), slektsnavnet til den romerske landshøvdingen over Judea og Samaria. Til tross for at Pilatus tre ganger insisterer på Jesu uskyld, gir han altså etter for jødenes press og lar frelseren korsfeste (Luk 23.1–25). I kristen retorikk er han blitt en mye brukt eksempelfigur som hykler; jf. PSyv 9716: «Pilatus tode sine hænder i vand, uskyldig vilde hand være.»

k2270. sær] spesielle; apokope

k2271. een u-redlig Mand] en hykler; se komm. til v. 2 ovf.

k2272. dreven] drevet; værk som hankjønn er kurant.

k2273. toede] vasket (av vb. to, eldre tode); skanderes her som to stavelser. Matt 27.24: «[...] da tog hand [Pilatus] Vand, og toede Hænderne for Folcket, og sagde, Jeg er uskyldig i denne Retfærdigis Blod; Seer I til.» Uttrykket at to sine hænder, dvs. «å fraskrive seg ethvert ansvar», stammer herfra.

k2274. Hands Siæl var ey dissreener] Når det her er mer enn hendene som trenger vask, vekkes forestillingen om ordtaket ravnen er ikke des hvidere, fordi han tor sig tit; jf. str. 4 ovf.

k2275. dissreener] så mye renere

k2276. Skin] blendverk, illusjon; jf. uttrykket skinnet bedrar.

k2277. Øyen-Steener] pupiller, øyne

k2278. alt forklar] altfor (syns)sterke; Sir 23.28: «[…] hand [synderen] tæncker icke, at HERrens Øyen ere meget klarere end Solen; og seer alt det, som Menniskene giøre, og skuer ogsaa i de lønlige Vraaer.»

k2279. Brille] Her i overført betydning: en uselvstendig eller forvrengt synsmåte

k2280. Det feyler dem det meener] det [at Gud ikke tar illusjon for virkelighet] glipper for dem som mener det.

k2281. Seer til] pass på; imp. flt.

k2282. hvad Dom] hvilken dom

k2283. Betænk, I skal for HErren staa] 2 Krøn 19.6: «Og hand sagde til Dommerne: Seer til, hvad I giøre, thi at I holde icke Dommen for Menniskene, men for HERren, og Hand er med eder i Dommen.»

k2284. Velde] herredømme

k2285. Betrængtis] nødstedtes, truedes

k2286. At] slik at

k2287. svag] ubetydelig, slunken (uten penger)

k2288. nødis] tvinges

k2289. sukke] leve i sorg, gi uttrykk for sin sorg (evt med sukk)

k2290. Anseer] ta hensyn til; imp. flt.

k2291. og ey] ei heller

k2292. Stoltis] mektiges

k2293. hand] den; se Jakobsen 1952: 63–64

k2294. paa Magten pukke] skrytende vise til sin makt; Jes 10.1–2: «Vee de, som giøre uretfærdige Love, Og lade skrifve uret Dom; Paa det de kunde forvende de Fattigis Sager, og bruge Vold i de Elendiges Ræt iblant mit Folck, at Enckerne maa være deris Rof, Og de Faderløse deris Bytte»; jf. 2 Mos 23.6.

k2295. Søde] kjære

k2296. JEsu] vokativ; tiltalekasus

k2297. at] for å

k2298. Træet] korset (lat. lignum crucis)

k2299. strakt] festet

k2300. Din gandske Huud] hele din hud

k2301. betagtis] ble dekket; av betække

k2302. Vunder] sår

k2303. Vidunder] mirakel

k2304. Hver dig til Spot tillagde sit] Luk 18.32 (Jesu egen forutsigelse), 22.63 (mennene som holder Jesus mens han forhøres av rådsmennene), 23.11 (Herodes og hans soldater), 23.35 (rådsherrene) og 23.39: «Men Een af Misdæderne, som vare hengde, bespottede Hannem, og sagde, Er Du Christus, da hielp Dig self, og os.»

k2305. GUds Lam] Denne betegnelsen for Jesus (lat. agnus Dei) er basert på flere bibelsteder, i særdeleshet Joh 1.29: «Den anden Dag seer Johannes JEsum komme til sig, og siger: See! Det er GUDS Lam, som bær Verdens Synder.» Her hos Dass fremstår Jesus riktignok ikke som noe offerlam, men som et uskyldig lam som rives i filler av rasende hunder.

k2306. bidske Hunde] glefsende hunder; men hund brukes også som skjellsord om skurkaktige personer.

k2307. beteed] vist, lagt for dagen

k2308. nogenlunde] på noen som helst måte

k2309. Mørkhedsens onde Magt] Solformørkelsen som inntreffer idet Jesus dør, utlegges her allegorisk, som en periode da død og djevel har overtaket. Luk 23.44–45: «Og det var ved den siette Time, og der blef et Mørck ofver det gandske Land indtil den niende Time. Og Solen miste sit Skin; og Forhænget i Templen refnede midt i to.»

k2310. Spille-Time] fritime, lekestund

k2311. Blussel bar] skammet seg for; den personifiserte sol orker med andre ord i Dass' versjon ikke tanken på å kaste lys over noe så forferdelig som det som skjer på Golgatha, ja, den dåner nesten.

k2312. Kors] lidelse

k2313. GUds Vredis Smerte] Guds vrede over menneskenes synd rammer Jesus i menneskenes sted.

k2314. Brud] Hver enkelt troendes sjel er å betrakte som Jesu brud i henhold til den tradisjonelle allegoriske fortolkningen av Salomos høysang. Dass skal selv ha skrevet et dikt på grunnlag av Høysangen, dessverre tapt (SS 1.LXV); om brudemystikken på 1600-tallet generelt, se Fet 1995: 144.

k2315. Dødsens bidske Galde] Matt 27.34: «Da gafve de Hannem Edicke at dricke, blandet med Galde: Og der hand smagede det, vilde Hand icke dricke.»

k2316. sød] kjær; men sødmen kontrasterer også gallens bitterhet.

k2317. Korsens] Hankjønn er kurant.

k2318. Græde-Huus] sørgehus; et hus hvor det gråtes og sørges.

k2319. holde […] Sørge-Stand] Ordspill: Utrykket holde stand betegner en form for standhaftighet (ved at man blir stående der man faktisk står); stand betyr her samtidig «tilstand», som i enkestand (som i sin tur blir en sosial kategori, en samfunnsklasse).

k2320. Skrig] Matt 27.50: «Men JEsus raabte atter høyt, og Hand udgaf sin Aand.»

k2321. hengte] hang; svak bøyning er kurant.

k2322. Dødens Magt Dog ødelagt] 2 Tim 1.10: «Men [Guds Mact] er nu aabenbaret, formedelst vor Frelseres JEsu Christi Aabenbarelse, som tog Magten fra Døden; og førde Lifvet og et uforgengeligt Væsen til Lyset.»

k2323. træffe] ramme

k2324. forvunden] overstått; hankjønnsbøyningen er kurant.

k2325. befunden] erfart; hankjønnsbøyningen er kurant.

k2326. At hand derved forstak sin Braad] at han [dvs. den personifiserte Døden] skadet sin brodd da han stakk; 1 Kor 15.55: «Død, hvor er din Braad? Helfvede, hvor er din Seyer?»

k2327. Aad] odd

k2328. Forsløved] helt sløv; verbprefikset for- betegner en skadelig eller ødeleggende virkning.

k2329. svunden] borte

k2330. Kongens Ko] Kongen må være Egypts farao, hvis drøm Josef tyder; 1 Mos 41.17–21: «Da sagde Pharao frem for Joseph: Mig drømte; Jeg stod paa Bredden hos Floden, og saae siv skiønne fede Køer opstige af Floden, og de ginge, og aade i Engen. Og efter dem saae jeg siv andre tørre, saare slemme og magre Køer opstige: Jeg hafver icke seet dem saa slemme i gandske Ægypti Land. Og de siv magre og slemme Køer opaade de siv første fede Køer. Og der de hafvde ædet dem op, da kunde man dog icke kiende det paa dem, at de hafde ædet dem, og de vare slemme ligesom tilforn: Og da vognede jeg op.»

k2331. hun] den; jf. Jakobsen 1952: 63–64.

k2332. opsløg] oppslukte, spiste opp

k2333. mavrer] magrere

k2334. Vor kolde Senner] Jf. Esek 37.6: «Jeg vil giøre eder Seener, og lade Kiød voxe ofver eder, og drage Huud ofver eder, og gifve eder Aand, at I skulle blifve lefvende igien.»

k2335. tære] spise, fortære

k2336. Den mavre Gast] det magre spøkelse, den magre ånd; det er altså den personifiserte Døden som omtales slik (i en variant til denne strofen har han latinsk navn: «Herr Mors»). Uansett hvor mange lik han momser i seg, forblir han like tynn, slik heller ikke kuene i Faraos drøm la på seg ved å spise sine fete artsfrender. De døde menneskekroppene tilhører allerede Gud, slik det fremgår av dogmet om legemets oppstandelse.

k2337. Hvad mand ham for vil bære] uansett hva man setter frem for ham

k2338. Du blev den rette Samson vist] du ble sannelig den rette Samson; dvs. fullbyrdelsen av Samson som prefigurasjon. Referansen er til Dom 16.3: «Samson laae til Midnat, saa stoed hand op om Midnat, og tog baade Deelene i Stads-Porten med begge Stolpene, og løftede dem op med Stængerne, og lagde dem paa sine Skuldre, og bar dem hen op øverst paa Bierget for Hebron.»

k2339. Som slog den dig tog fangen] som slo den som tok deg til fange; dvs. Døden.

k2340. Du bar oppaa din Skuldre bort / Den mørke Port] Byporten i Gaza, den Samson altså nappet opp, settes lik Dødsrikets port; jf. Matt 16.18: «Men Jeg [Jesus] siger dig ogsaa: Du est Petrus; og paa denne Klippe vil Jeg bygge min Meenighed; og Helfvedes Porte skulle icke faae Magt ofver hende [menigheten].» På vei tilbake til livet sprengte Jesus Dødrikets port slik Samson før ham hadde sprengt Gazas. Samtidig settes her korset lik porten. Det er korset i betydningen soningsofferet som overtrumfer døden. I kristen kunst fremstilles Jesus ofte som selv bærende på sitt kors, skjønt det i de synoptiske evangeliene helt klart sies at det er en mann ved navn Simon fra Kyrene som tvinges til å bære korset opp til Hodeskallehøyden (Matt 27.32).

k2341. Leyer-Sted] hvilested, grav

k2342. GUds grønne Qvist] 4 Mos 17.8: «Men anden Dagen der Mose gick ind i Vidnisbyrdens Tabernackel, fandt hand Aarons Kiæp af Levi Huus, at hand var grøn, og Blomsterne vare udsprungne, og bar Mandel.» Denne kjeppen eller kvisten symboliserer mellommannens embede, som Jesus senere skulle komme til å overta. Dessuten blir den blomstrende, tørre kvisten uvegerlig et oppstandelsessymbol.

k2343. Hvor] hvordan

k2344. Støvet] mulden, jorden

k2345. tære] fortære

k2346. Orme] Job vet vel at døden og forråtnelsen rammer alle, både lykkelige og ulykkelige (21.26): «Og de ligge lige med hver andre i Jorden, og Orme skiule dem.» Her kan man også komme til å tenke på ormen i Paradis, som jo nettopp er dømt til å ete «Støf» (1 Mos 3.14). I Jesu tilfellet har den, i egenskap av Ondskap og Død, likevel ingen sjanse.

k2347. roede] grave i, romstere i; her brukt transitivt

k2348. Naturernis Foreening] Jesu guddommelige natur og hans menneskenatur; jf. den athanasianske trosbekjennelse: «Ja hand er een (aldelis) icke ad de tuende Nature ere blandede, Men ad hand er een eeniste Person» (Resen 1631: upag. J).

k2349. Afgrunden] Helvete; jf. Luk 8.31.

k2350. Pak dig kun af] kom deg vekk

k2351. Spillet] Se 11.2 ovf. Seieren er vår, jf. 1 Kor 15.57: «Men GUD være Tack, som gaf os Seyer, formedelst vor HERRE JEsum Christum.»

k2352. min Leyerstæd] min grav; jf. 20.3 ovf.

k2353. Hvile] tilstand etter døden, dvs. (evig) liv

k2354. een ærlig Rolighed] en ærefull uforstyrrelighet

k2355. min Been] mine knokler, mitt skjelett; jf. Ossa Rediviva, «de tørre døde Been, som Propheten Ezechiel paa en aaben Marck hafver seet liggende, oc ved Guds Søns Ord tilhaabe samlet oc lefvende giort», og som Anders Arrebo prekte over. Prekenene ble trykt i 1681. Jf FV 2.3.3.

k2356. Hvo] hvem

k2357. Søvn] dødshvile. Spørsmålet vitner om en reell frykt for at man som død ikke skal få slippe fra jordelivet, men må «gå igjen».

k2358. føye] innrette, anordne

k2359. stoppe] presse

k2360. HErrens Fred] graven; jf. 23.3 ovf.

k2361. min Kiøds Skavank] mitt ufullkomne legeme; «min» står til «Skavank».

k2362. klar og blank] strålende og lysende, slik personer fra det hinsidige gjerne fremstilles, dvs. med glorie. Se også Luk 11.36: «Naar dit Legeme er gandske liust, at det hafver intet Stycke af Mørcket, da blifver det gandske liust, som naar Lyset med Skinnet oplyser dig.»

k2363. den] Dvs.»min Kiøds Skavank», det ufullkomne legeme

k2364. som Røg og Damp forgaa] sporløst forsvinne; ordspråklig uttrykk

k2365. It bedre Land at finde] for å finne et bedre land

k2366. Med utgangpunkt i trosartikkelens ordlyd beskriver denne sangen først (str. 1–16) en nedadgående bevegelse: nedfarten til dødsriket, og deretter (str. 17–23) en oppadgående: oppstandelsen på den tredje dag. I den første av disse to hoveddelene utgjør str. 1–9 en triumferende konstatering av den vidunderlige seieren over døden, str. 10–12 forankrer denne konstateringen i hhv. Det gamle og Det nye testamente, str. 13–14 inneholder en retorisk refutatio (tenkte innvendinger), og str. 15–16 kommer med takk og bønn (retorisk petitio). I den andre hoveddelen beskrives den oppadgående bevegelsen som en vending; det er nettopp oppstandelsen i motsetning til fornedrelsen som opptar dikteren. Sangen kan leses som en lovprisning av helten Jesus Kristus som beseiret Døden. Den retoriske genren er den epideiktiske, selv om sangen kan sies å ha like mye til felles med verdslig kongepanegyrikk som med en gammeltestamentlig lovsang. Lovprisningen forutsettes i seg selv å befeste sangernes eller lesernes tro. Den innledes (str. 1) med en emfatisk trippelapostrofe: av himmel, jord og mennesker, og den avsluttes med en apostrofe av den lovpriste selv, frelseren (str. 23). / Landstad valgte ut seks strofer av denne sangen til sin Kirkesalmebog: 18–23. I Landstads reviderte (1926) og Norsk salmebok (1985) sløyfes str. 20. / Hans Midbøe (1947: 117) påpeker en likhet mellom dette diktet og en sonette (1.28) av den tyske dikteren Andreas Gryphius (1616–1664). Begge gir uttrykk for en triumferende glede over at Jesus har beseiret døden. Men ingenting hos Dass ligger så tett på Gryphius' dikt at vi kan forutsette en direkte påvirkning. I motsetning til Rist ble da heller ikke Gryphius utgitt i København. Midbøe presiserer påpasselig at det likevel ikke er Gryphius, men «en hel tidsstil» Petter Dass her (og ellers) står i gjeld til. / Laila Akslen (1997: 155–61) leser sangen med særlig vekt på de typologiske momentene i den.

k2367. tit.] Luther 1616: 75: «[…] han nederfoer til Helffuede, Tredie dag opstod fra de døde». Ang. forklaringen, se komm. til forrige sang.

k2368. mel.] Sangen omhandler sjøslaget ved Nyborg i 1659, og må være skrevet ikke lenge etter av Jacob Andersen Scheffer. Den opprinnelige tittelen: «Fynske Skack-Spill exerceret paa Friderichs Dag, som var den 14. i Slagtemaaned 1660». Som melodiforelegg var sangen populær og mye brukt, se Schiørring 1.260 og I.R. Hansen 1986: 74. Dass bruker samme forelegg for evangeliesangen til første påskedag, om oppstandelsen (SV 3.270), og for «Samsons anden Historie» i BV (SV 2.48), som har tematiske paralleller til TA 5. «Kommer I Cimbriske Helte» fungerer godt som resonansbunn for Dass' «heltevise» (jf. Akslen 1997: 157). Om verdslige sanger som forelegg for åndelige, se Innl. 6.2.

k2369. HØrer] hør; imp. flt. Jf. Jes 1.2: «Hører i Himle; Og du Jord hør vel til, thi Herren taler.» Dette bibelstedet brukes som epigraf til traktaten Guds Bolig hos Menniskene (1668), skrevet av Edv. Edvardsen, Petter Dass' lærer ved latinskolen i Bergen. Åpningen av sangen har en klar parallell i Kingos innledning til pasjonssalmene i Vinter-Parten: «HØrer til I høye Himle, / Hører til I Engle-Koor! / Hører O I Folk som vrimle / Og som Jordens Klod beboer!» (KSS 4.276).

k2370. Himle] Flertallsformen har sitt opphav i hebraisk, hvor ordet himmel (šamáyim) kun forekommer i flertall. Forestillingen om en flerdelt himmel har på denne bakgrunn spredt seg i den kristne kirke; se 2 Kor 12.2; jf. den gamle oversettelsen av Fadervår: «Vor Fader, du som est i Himlene» (Luther 1616: 79).

k2371. tag at mærke] legg merke til

k2372. I Folk under Solen som boor] dere mennesker som bor under solen

k2373. hvor] hvordan

k2374. Løven af Juda] I 1 Mos 49 samler patriarken Jakob eller Israel sine tolv sønner, de kommende stamfedre til Israels tolv stammer. Juda er den fjerde: «Juda er en ung Løve, Du er høyt kommen, min Søn, ved stor Seyer: Hand hafver nedbøyet, og lagt sig som en Løve; og som en Løv-Inde; Hvo vil opsætte sig imod hannem?» (49.9). I Åp 5.5 er løven blitt en typus Christi: «Og Een af de Ældste siger til mig: Græd icke; See! Løven vandt, som er af Juda Slegt, Davids Roed, paa det at Hand skal oplade Bogen, og opbryde hendis syv Indsegler»; jf. Nielsen 2010: 189.

k2375. Neder] ned

k2376. berøved] stjal, plyndret. Guds mål med Jesu nedstigning til Helvete er å befri alle dem Djevelen har i sin varetekt; først i og med Jesus befris de fra arvesynden. I det apokryfe Nikodemus-evangeliet (22–24), som bl.a. skildrer Jesu nedfart til dødriket, representerer Adam Satans fanger.

k2377. Førstendoms Vælde] all jordisk (og Satans) makt; se Ef 1.20–21, hvor Paulus skriver om hvilken overmåte makt Gud har lagt for dagen, «der Hand opvagte Hannem fra de Døde, og satte Hannem hos sin høyre Haand i Himmelen; Ofver alle Førstendømme, Vold, Magt, Herredømme, og alt Det som kand næfnes, icke alleeniste i denne Verden, men ogsaa i den tilkommende.»

k2378. Aanderne maatte forfærdet undgiælde] Nærmere om disse åndene i str. 11–12 ndf. Det alluderes etter all sannsynlighet til 1 Pet 3.19–20: «I den samme gick Hand og bort, og prædickede for Aanderne i Fængselet: Som fordum icke troede der Guds tøfvede en gang, og hafde Taalmodighed i Noe Tiid, der mand beridde Arcken, i hvilcken faa, det er, otte Siæle blefve bevarede formedelst Vand.» Disse versene er ikke helt lette å forstå, og man har bl.a. forsøkt å avhjelpe problemet med å korrigere teksten. Dass synes imidlertid å forstå det slik at Jesus i løpet av sin korte tid i Helvete må ha forsøkt å omvende de gjenstridige som levde før inkarnasjonen, og som derfor satt «fengslet» i Dødens borg. En annen og kanskje bedre mulighet er at Jesus tidligere hadde prekt for de gjenstridige, som Gud, i Noas person, og at de først nå, da Jesus kom til Dødens rike, virkelig forsto hvor dumme de hadde vært som ikke hadde latt seg omvende. Nærmere diskusjon i Kelly 1969: 152–59.

k2379. forsiunet] utstyrt

k2380. Porte] Se TA 4.19.

k2381. bevaret] bevoktet

k2382. Circled] omgitt

k2383. Moratz] sump

k2384. forvaret] beskyttet

k2385. Graver] vollgraver

k2386. Lammet af Sion] Jesus er her altså både løve (1.3 ovf.) og lam: Åp 14.1: «Og jeg saae, og See! et Lam stod paa Zions Bierg, og med Det hundrede og fire og fyrretyve tusende, som hafde det sammes Faders Nafn skrefvet i deres Pander.» I Johannes' åpenbaring er Sion å forstå som himmelen, «det nye Jerusalem» (Åp 3.12). Det er altså ikke med makt Jesus bryter opp Helvetes porter. Men brytes må de, dersom det skal bli mulig å befri de døde; jf. 1 Kor 15.22: «Thi at ligesom de døe alle i Adam; saa blifve de alle lefvendegiorde i Christo.»

k2387. berent] stormet, inntatt

k2388. den Tørning] det angrep, den kamp

k2389. stande] utholde. Akslen (1997: 157–58) mistenker at Dass' drastiske skildring av Helvetes festning kan være influert av det apokryfe Nikodemus-evangeliets lignende fremstilling. Etter det jeg kan forstå, finnes det ingen tekstlige paralleller som tvinger oss til å forutsette Nikodemus-evangeliet som intertekst eller kilde for sangen. Riktignok omtales begge steder Helvete som en festning som skal inntas, og det refereres i det apokryfe evangeliet til Satans nøkler (se 4.5 ndf.), men disse forestillingene er kanoniske. Hos Dass nedkjemper Jesus Døden som offerlammet; i Nikodemus-evangeliet faller festningsverket for Jesu stråleglans (22).

k2390. rækket] rukket

k2391. svækket] Det kan ikke herske tvil om at Jesu seier over Døden er total. Vi behøver likevel ikke oppfatte «svækket» som et produkt av rimtvang. Døden er også etter Kristi soningsoffer en livets realitet, men håpet om oppstandelse til evig liv vil rimeligvis kunne gjøre den mindre skremmende.

k2392. den regierendis Første] Guds fyrste; Profeten Esekiels dom over «Tyrus' fyrste» (Esek 28.11–19) ble gjerne lest som en Guds dom over Satan og styrket dessuten den populære forestillingen om Satan som en nedstyrtet engel.

k2393. Under hvis Tyrranj Verden var lagt] Johannesevangeliet (14.30) omtaler Satan som «denne Verdens Første».

k2394. etlig] flere; apokope

k2395. Magt] våpen, krigsmakt

k2396. Nøgelen] Åp 1.18: «Jeg [Jesus] var Død, og see! Jeg er Lefvende fra Evighed til Evighed, Amen: Og Jeg hafver Helfvedes og Dødsens Nøgler.»

k2397. annamme] overta

k2398. hvad] hvorfor

k2399. stusse] prange, stoltsere

k2400. pusse] angripe, jage

k2401. Bram] pomp og prakt

k2402. Man] mann; må oppfattes som en direkte tiltale til Satan.

k2403. Scepter] tegn på kongeverdighet

k2404. lange] få, oppnå

k2405. Samson tog Porten i Gasa paa Ryggen] Se TA 4.19.3.

k2406. en mærkelig knæk] en alvorlig skade; jf. Sal 107.14 og 16: «[Herren] førde dem af Mørcket, og Dødsens Skygge, og sønderref deris Baand. [...] At hand sønderbryder Kaaber-porte, og sønderslaar Jern-stenger.»

k2407. den Himmelske Samson] Samson oppfattes som en prefigurasjon av Kristus, en typus Christi.

k2408. Uden] foruten

k2409. torde] kunne, formådde

k2410. Pølen] Pølen omtales i Åp. 19.20; jf. 20.10: «Disse to [dyret og den falske profet] blefve kaste lefvende i en gloende Pøl, som brende med Suofvel.»

k2411. Etlige] flere

k2412. deden] derfra

k2413. beholden] uskadd, i god behold

k2414. Førstendoms Velde] Se 1.5 ovf.

k2415. med engang] på én gang

k2416. aabenbarlig] på en tydelig måte

k2417. Og giennem Fiendens Leyer at gange] Et vågestykke som dikteren tidligere har alludert til; se TB 9.10.2.

k2418. Løven] Løven er et utbredt symbol på opphøyethet og kongemakt, men òg tyrannisk opptreden; jf. Sir 4.35: «Vær icke en Løve i dit Huus, og icke balstyrig mod dit Tiunde.» Med Samson friskt i minne vises vi til Dom 14.5–6: «Saa gick Samson med sin Fader, og sin Moder ned til Timnath: Og der de komme til Timnaths Viin-Bierge; See, da kom en ung Løve brølende imod hannem. Og HERrens Aand blef kraftig i hannem, og hand sønderref hende, som mand slider et Bucke Kid.»

k2419. Øgler] slanger; slangen er et symbol for Den onde (jf. 1 Mos 3.14). I 1600-tallets bibeloversettelser brukes av og til øgle der senere oversettelser har orm; se Apg 28.3.

k2420. traade] trå; sideform til træde

k2421. Og til en Skammel sin Fiend at faa] Sal 110.1: «HERren sagde til min HERre: Sæt Dig hos min høyre Haand, indtil ad Jeg legger dine Fiender til dine Fødders Fodskammel;» jf. Luk 20.43 og Hebr 1.13.

k2422. Slangen skal Hovedit knusis oppaa] på slangen skal hodet knuses; 1 Mos 3.15: «Og jeg vil sette Fiendskab imellem dig, og Qvinden; og imellem din Sæd, og hendis Sæd: Den samme skal søndertræde dit Hofvet, og du skal bide Hannem i Hælen.» Her tar Kristus Evas rolle; se også Sal 68.22: «Men Gud skal sønderslaa sine Fienders Hofvet og deris Isse, som fare frem i deris Synder» og Rom 16.20: «Men Fredens GUd skal inden en stacket Tiid træde Satan ned under eders Fødder.»

k2423. Rømte hand [...] Aldrig] Konjunktivisk pret. i irreell innrømmelsessetning: Om han enn, så likevel.

k2424. Christum] Lat. akkusativ.

k2425. undrømme] flykte fra

k2426. David kand Løven med Hænderne slide] Dikteren alluderer til den berømte episoden der David nedkjemper Goliat (1 Sam 17.31–54). Kong Saul avviser Davids tilbud om å utfordre filistrenes fremste kriger med den begrunnelse at han er for ung, en guttunge. Da svarer David: «Din Tiennere voctede sin Faders Faar, og der kom en Løve og en Biørn, og tog et Faar bort af Hiorden. Og jeg løb efter hannem, og slog hannem, og friede det af hans Mund; og der hand reyste sig op imod mig, da greb jeg hannem i hans Skeg, og slog hannem ihiel» (34–35).

k2427. tomle] rave; uttrykket er metonymisk; pannen står for hele mannen: Goliath skal rave med en sten i pannen.

k2428. Goliaths Pande skal tomle for Steen] 1 Sam 17.49: «Og David stack sin Haand i Tasken, og tog en Steen der af, og slog med sin Stafslinge, og ramte Philisteren i hans Pande, at Steenen sad fast i Panden, og hand faldt ned til Jorden paa sit Ansict.»

k2429. Tusind Philister] Kampen mellom David og Goliat er en representativ tvekamp (jf. 1 Sam 17.10): Utfallet av tvekampen avgjør utfallet av krigen. Etter at David har beseiret Goliat, flykter filistrene; ingen blir slaktet slik Dass uriktig antyder i 10.4.

k2430. alle som eeniste] hvert eneste

k2431. Betlehems Første] Betlehem er «Davids Stad», og Jesus er «af Davids Huus oc Slegt» (Luk 2.4).

k2432. lydagtig] lydige

k2433. Anderne, som udi Fengelet sade] Se 1.6 ovf.

k2434. Monne] mon; uttrykker usikkerhet eller tvil i spørresetningen.

k2435. Monne den Prædiken giorde dem glade] Spørsmålet er retorisk; vi venter et «nei» til svar; jf. Matt 25.41: «Da skal Hand og sige til dem hos den venstre (Haand:) Gaar bort fra Mig, I Forbandede, i den ævige Ild, som er beredt Diefvelen og hans Engle.»

k2436. føre] Potensiell konj.

k2437. entvige] unnvike, slippe fra

k2438. Væ] Interjeksjon brukt som forsterkelse av uttrykk for visse følelser, som ubehag ved fysisk smerte eller især sorg, fortvilelse, beklagelse av, medynk, medfølelse, medlidenhet med noen eller noe, eller som uttrykk for sterk avsky, ringeakt for, fordømmelse av eller forbannelse over en, eller som uttrykk for ønsket om at noe vondt må ramme en.

k2439. Jêr] dere (eder)

k2440. Bliver] forbli; imp. flt.

k2441. Husvale] husvalelse, trøst

k2442. Svovel og Lue skal givis til Rente] Åp 21.8: «Men de Mistrøstige, og Vantroe, og Gruelige, og Manddrabere, og Skiørlefnere, og Troldkarle, og Afgudiske, og alle Løgnere, deris Deel skal være i Pølen, som brænder med Ild og Svofvel, hvilcket der er den anden Død.» Dikteren dyrker ironien her: Én ting er å dømmes til «ævig U-roe» (som en annen ond ånd; jf. Luk 11.24). I tillegg kommer «rentene» av det innskudd den manglende troen utgjør: De betales ut i form av ild og svovel.

k2443. Forløsning] befrielse, frelse

k2444. fortrædelig] trossig

k2445. Troes] Skanderes ikke sjelden som to stavelser, slik også her.

k2446. give] legge, anbringe

k2447. Sæde] tilhold, stol (tilsv. pavestol)

k2448. intet] slett ikke

k2449. betænker] tenker på

k2450. Eya] Uttrykk (fra gr. og lat. via tysk) for glede, lystighet, jubel o.l.

k2451. Christe] Lat. vok. (tiltalekasus)

k2452. Hæderlig] ærefullt; -lig i intetkjønn (adv.) er kurant.

k2453. Taksigelsis Port] Helvetes port er rimeligvis en metaforisk port, men den har ikke desto mindre en stedlig tilknytning. Denne porten, takkens, er å forstå som rent billedlig, mer i slekt med de to portene i Matt 7.13, den trange og den vide.

k2454. Kronen for alle dig sømmer at bære] alle mener det er riktig at du bærer kronen; denne kronen er å oppfatte som et seierssymbol og en et symbol på kongemakt, samtidig som den må forstås som tornekronen (Mark 15.17).

k2455. fyldest har giort] har gjort opp (for menneskenes synd)

k2456. bekomme] få

k2457. Vaade] nød, elendighet, jammer

k2458. forharmer] gjør vred

k2459. Forfærdelsens] redselens

k2460. en Forbarmer] en som viser barmhjertighet; ordet finnes nesten utelukkende brukt om Gud eller Messias.

k2461. Faldet] syndefallet (1 Mos 3).

k2462. forglemmet] glemt

k2463. Puncter] lærepunkter; jf. TA 4.5.1.

k2464. anlanger] angår

k2465. undfanger] mottar (som ved en kjødelig konsepsjon).

k2466. Himmelske Liise] himmelsk hvile

k2467. Saft] livssaft; i eldre medisin brukt om den kropssvæsken som inneholdt livsskraften; jf. Sal 32.4: «Thi din [Herrens] Haand var Dag og Nat svar paa mig, at min Vedske blef forvandlet til Sommerens Tørcke, Sela.»

k2468. bepryde] måtte pryde (konj.); (gjerne med abstrakte kvaliteter, som i 1 Pet 5.5

k2469. Alle din Brødre det got ad kand nyde] alle dine brødre kan ha nytte av det; brødrene er å oppfatte som verdens mennesker, jf. TA 3.6.6.

k2470. Solen paa Himmelen lukket sit Øye] I og med solformørkelsen som inntraff da Jesus hang på korset; jf. TA 4.11.

k2471. Naturen i dobbelte Møye] Jesus, som Gud, er natur i betydningen skaperkraft; solen er natur i betydningen skaperverk.

k2472. Dobbel Formørkelse] Uttrykket forutsetter en oppfatning av Jesus som verdens sol eller lys (Joh 8.12). Slik medfører Jesu død en «formørkelse» også i overført betydning. I tillegg kommer selvsagt den naturlige solens formørkelse.

k2473. Begge de soler] Jesus som sol og den naturlige sol, jf. 18.4 ovf. Kingo spiller på den samme dobbeltheten i sin berømte påskesalme (fra Vinter-Parten, 1689), «Som dend Gyldne Sool frembryder», KSS 4.513–16.

k2474. Efter Fornedrelse skal mand ophøyis] Luk 14.11: «Thi hvo sig self ophøyer, hand skal nedtryckes: Og hvo sig self nedtrycker, hand skal ophøyes.»

k2475. Solen skal skinne, naar Regnen er endt] Ordspråklig om medgang og motgang; ikke hos PSyv; «Ofte kommer Regn efter Solskin» (Peder Laale; Mau 1879: 2.158). Se også Matt 5.45: «Paadet I skulle være eders Faders Børn i Himmelen: thi hand lader sin Soel opgaa ofver de Onde og de Gode; og lader regne ofver Retfærdige og Uretfærdige.»

k2476. Christe] Lat. vok. (tiltalekasus)

k2477. GUDs Høyestes] den høyeste Guds, som i Sir 7.9.

k2478. monne] mon, må

k2479. paa din Fiender] på bekostning av dine fiender

k2480. indlegget] vunnet

k2481. Har du dig bukket af Bækken at drikke] Uttrykket forstås tradisjonelt slik at Herren blir vred – for så, etter sin død, å opphøyes til herligheten; Sal 110.7: «Hand [Herren] skal dricke af Becken paa Veyen, derfore skal Hand opløfte Hofvedet.»

k2482. forklarede] lysende, strålende (Jesus som sol); jf. Matt 17.1–2: «Og sex Dage derefter tog JEsus Peder, og Jacob, og hans Broder Johannem til sig, og førde dem særdelis op paa et høyt Bierg, og blef forklaret for dem. Og Hans Ansigt skinnede som Solen, og hans Klæder blefve hvide som Lyset.»

k2483. Alt det dig syntis] alt det som for deg så ut til

k2484. at være til Mode] å være til bekymring, å gå [deg] imot

k2485. forhale] trekke ut

k2486. Tredie] Verstakten forutsetter at ordet skanderes som tre stavelser. I samtidens diktning brukes begge muligheter.

k2487. Forløbels] forløp

k2488. at tale] å snakke om

k2489. Hvad] hvordan

k2490. At] slik at

k2491. Kornet i Mulden] Et bilde på oppstandelsen; jf. Joh 12.24: «Sandeligen, sandeligen, Jeg siger eder, uden saa er, at Hvede-kornet falder i Jorden, og døer, da blifver det alleene; men dersom det døer, da bær det megen Frugt» og 1 Kor 15.35–37: «Der maatte nogen sige: Hvorledis skulde de Døde opstaa? Og med hvordanne Legemer skulle de komme? Du Daare; Det, som du saaer, blifver icke lefvende, uden det døer. Og det, som du saaer, er jo icke det Legeme, som skal blifve; men et blot Korn, som er Hvede, eller eet af de andre.»

k2492. Opvexten] planten

k2493. sig [...] tee] vise seg; i moderne dansk (og norsk) ville vi hatt en nektelse her: Aldri ligger kornet skjult så lenge at planten ikke til slutt kommer til syne.

k2494. Blomstret] blomsten

k2495. bedækket med] dekket av

k2496. blomstres] blomstre

k2497. forvisnet] døde

k2498. i Støvet lod stoppe] lot begrave i jorden; jf. TA 4.24.5.

k2499. Fisken] Det alluderes til den «hvalfisk» som slukte profeten Jonas da han ble kastet på sjøen etter å ha forsøkt å unnslippe sin profetgjerning; Jona 2.1: «Men HERREN skickede en stor Fisk, at indsluge Jonam; og Jonas var i Fiskens Lif tre Dage, og tre Nætter.» Men Jonas ba til Herren fra fiskens buk, og reddes: «Og HERren sagde til Fisken; og den udspydde Jonam paa Landet» (2.11).

k2500. Saa skal og] Jonas blir en prefigurasjon for Kristus, en typus Christi, slik Jesus selv gjør oppmerksom på; Matt 12.40: «Thi at ligesom Jonas var tre Dage og tre Nætter i Hvalfiskens Bug, saa skal Menniskens Søn være tre Dage og tre Nætter midt i Jorden.»

k2501. Hvor der er Roden, der voxer vel Greene] Roten er å forstå som Jesus, grenene som de troende; jf. Joh 15.1ff: «JEg er et ret Viin-træ» og Rom 11.16: «Er den første Grøde hellig, da er og Deyen hellig; Og er Roden hellig, da ere og Greenene hellige.»

k2502. forleene] gi (som nådegave). «Frugten», som tilhører det impliserte treet i forrige vers, settes her eksplisitt lik saligheten, det evige liv.

k2503. Sjette sang til trosartiklene handler om Jesu himmelfart. Den faller i to hoveddeler motivert av den tilgrunnliggende tekstens to ledd. Himmelfarten strekker seg frem til og med strofe 13, tilværelsen ved Guds høyre hånd tar til med str. 14. Hver av de to hoveddelene er igjen delt i to, slik at det vil være nærliggende å dele sangen som helhet i fire. I første del, en retorisk narratio (str. 1–6), fortelles det summarisk om hva som hender etter oppstandelsen: at Jesus stort sett holder seg skjult, men likevel viser seg for disiplene. Annen del (str. 7–13) nærmer seg forsiktig spørsmålet om hvor himmelen vel kan befinne seg, og hva slags sted det kan være snakk om. Tredje del (str. 14–18) slår fast at frelseren sitter ved Guds høyre hånd og fortsatt drar omsorg for menneskene. Fjerde del (str. 19–24), som innledes med en apostrofe («Kiæreste Broder»), tar form av en bønn om frelse og evig liv: «Kom din Sødskin ihu» (19.2), «Tænk, hvad vi lider» (19.3), «GUD give! vi komme derhen» (21.1), «Trøst os» (23.2), «Selfv du os lære» (23.3) og «Lad da vor Siæle hensamlis til dig» (24.2).

k2504. tit.] Luther 1616: 75: «[…] opfoer til Himmels, sidendis hoss Gud Faders Allmæctigis høyre Haand.» Forklaringen: «Ligerviss som hand ocsaa opstod fra Døde, leffuer oc regnerer i Euighed.»

k2505. mel.] Manuskriptene viser til «Hvo vil anklage mig? Christus er fød», en åndelig sang eller salme som ikke lenger lar seg oppspore. Hvorfor boktrykkeren i dette tilfellet har holdt melodiforelegget hemmelig, lar seg ikke umiddelbart forklare. Det var de verdslige foreleggene som voldte besvær. Nærmere om melodiforeleggene og formelen «sin egen Melodie» i Innl. 6.2.

k2506. der] da

k2507. i Lave] i god orden (av lag). Denne orden består i at Jesus har kommet seg opp fra Helvetes avgrunn, hvor han jo ikke hører hjemme.

k2508. vil [...] have forlat] vil forlate. Tempus er formelt futurum exactum (avsluttet fremtid); på denne måten antydes et visst hastverk.

k2509. Lysted] sc. det (lystede) ham; han hadde ikke lyst

k2510. give ald Verden god Nat] unne all verden en god natt. Uttrykket forutsetter at livet på jorden uten Jesus er å betrakte som en natt.

k2511. oppstaar] Her hadde vi ventet perfektum, ikke presens.

k2512. vaar] Preteritumsformen av være ble tidligere skrevet vaar, som her, men i den svaningske bibelen fra 1647 erstattes vaar med var (Sktr 2.344). Flere diktere enn Dass, f.eks. Elias Naur, fortsetter å rime vaar med andre ord på -aar.

k2513. Lod for sin Skare Sig aabenbare] Jesus åpenbarer seg for disiplene i Matt 28.16–20, Mark 16.14–18, Luk 24.36–43 og Joh 20.19–25.

k2514. Uden ald Fare] uten noen frykt.

k2515. omgaar] omgås

k2516. Qvinderne] Jesus åpenbarer seg for kvinnene som har fulgt ham fra Galilea i Luk 24.4–8.

k2517. oplod] åpenbarte

k2518. Besvære] bekymring

k2519. sorge-fuld Mod] sørgfulle sinn

k2520. Uden for Staden] Evangeliene stedfester det siste møtet mellom Jesus og hans disipler ulikt. Ifølge Matt 28.16 gjenforenes de på et fjell i Galilea, noe som synes å bygge på Markus (16.7); Lukas (24.50) skriver at Jesus etter å ha møtt de elleve i Jerusalem ledet dem ut «mot Betania» (rett sørøst for Jerusalem), og Johannes hevder at møtet fant sted «ved Tiberias-sjøen», dvs. Genesaretsjøen.

k2521. antvordet] overleverte

k2522. Order og Bud] På dette punkt gir Matteus (28.18–20) og Markus (16.15–18) den utførligste fremstillingen, dvs. om hvordan Jesus gir disiplene den såkalte misjonsbefalingen.

k2523. indstille] forberede

k2524. HErren opløfted sin Hænder] Luk 24.50–51: «Og Hand førdte dem hen ud indtil Bethania; og opløfte Hænderne, og velsignede dem. Og det skeede, der Hand velsignede dem, skildtes Hand fra dem, og foer op i Himmelen.»

k2525. Bød dem udfare] Se 4.2 ovf.

k2526. Løst] lyst; om vokalåpningen, se Sktr 2.343.

k2527. Øynen' omslog] vendte blikket (mot himmelen)

k2528. See da kom Skyen og hannem optog] Apg 1.9: «Og der Hand dette sagde, blef Hand opløft, at de saae der paa; Og en Skye tog Hannem op for deris Øyen.»

k2529. hvad] hvilken

k2530. skik] utseende

k2531. afpatzer] gir passende mål, tegner

k2532. Circler] passere

k2533. Vrik] vridninger, håndens bevegelser med passeren. Dikteren påpeker at de mest imponerende sirkelrunde offentlige uterom, som f.eks. Petersplassen i Roma, er basert på arkitekters innsats.

k2534. Himlernes Himler] Forestillingen om himlenes høye antall går tilbake på det hebraiske ordet for himmel, som er et flertallsord (šamáyim). Uansett hvor mange himler det finnes, vil de ikke kunne romme Gud.

k2535. begriber] rommer, omfatter. Det forholder seg heller omvendt: Ved sin guddommelige natur omslutter Jesus alt.

k2536. Sæde] tilholdssted

k2537. et Stræde] en gate

k2538. det] til det

k2539. saadant et Lius] Himmelens lys, som Jesus trer inn i ved oppstandelsen.

k2540. Vinen i Krus] Guddommen (Jesus) sammenlignes med vin, himmelen med et krus. Poenget fra 8.2 ovf. gjentas her.

k2541. er at være] befinner seg

k2542. begiære] måtte ønske; potensiell konj.

k2543. Hisset og hære] i det hinsidige (himmelen) og her på jorden. Dikterens fremstilling har på dette punkt en slående parallell i Augustins berømte prolog til Confessiones (1.2–3).

k2544. den Stæd] Hankjønn er kurant.

k2545. tilreede] for hånden, i beredskap

k2546. da] så

k2547. Bram] pomp og prakt

k2548. at] for å

k2549. Og at regiære sin Fiender til Skam] Sal 132.18: «Jeg vil klæde hans Fiender med skam; Men hans Krone skal blomstris ofver hannem.»

k2550. JEsu] Lat.-gr.vokativ (tiltalekasus)

k2551. hvor hærlig est du?] I et retorisk spørsmål av denne typen ville vi i moderne norsk (og dansk) ha tilføyd en nektelse: Hvor herlig er du ikke?

k2552. Stæder] Flt. av stad (by) eller sted.

k2553. din Christen Almue] ditt kristne folk; betegnelsen almue har sosiale konnotasjoner: Det er snakk om «småfolk». Vanligvis ville den utlydende -e uttales; her må den sløyfes, av rimtvang.

k2554. skattere] verdsette

k2555. Ypperlighed] herlighet

k2556. dig er der beteed] som er vist deg der

k2557. Stoler] troner

k2558. Violer] Her kan det strengt tatt være snakk om både blomster og musikkinstrumenter; det siste er rimeligvis mest sannsynlig, ettersom forestillingen om den himmelske musikk (særlig harpe og siter; jf. Sal 43.4) står så sterkt.

k2559. Manddom] menneskenatur

k2560. i Guddommens Baand] omsluttet av, integrert i, guddommen (treenigheten)

k2561. Sætte] satte; kurant form

k2562. nest hos GUds Høyestes Haand] like ved siden av den høyeste Guds hånd; jf. Mark 16.19: «Og HErren, efter at Hand hafde talet med dem, blef Hand optagen til Himmelen; og sidder sig hos GUds høyre Haand.»

k2563. Konning at være] for å være konge

k2564. sætte] satte; jf. 14.2 ovf.

k2565. Faderen nest] nærmest Faderen

k2566. Lige [...] med] av samme art som; Den nikenske trosbekjennelsen: «Gud af Gud» (Resen 1631: upag. [Mv]). Jf. TA 2.30.6.

k2567. som sømmer det best] som det anstår seg best for

k2568. Som nu var glemt ald Omhyggelighed] som om all omsorg nå var glemt

k2569. din Naader] dine nådegaver

k2570. fremtraader] fremtrer, viser seg

k2571. Talsmand] Joh 14.16: «Og Jeg vil bede Faderen, og Hand skal gifve eder en anden Trøstere [Talsmand, 1647], at Hand skal blifve hos eder ævindeligen.» I 1 Joh 3.2 er talsmannenen og Jesus én og den samme.

k2572. giør klar] bringer i orden

k2573. Hvo] hvem

k2574. stræve] komme til livs

k2575. kræve] kreve til ansvar eller regnskap

k2576. mon] må, vil

k2577. Synderne] syndene

k2578. Eya] Uttrykk (fra gr. og lat. via tysk) for glede, lystighet, jubel o.l.

k2579. lader] sender, anbringer

k2580. Meen] skade, feil

k2581. din Sødskind] Jf. TA 3.6.6.

k2582. hvad] hvordan

k2583. ønskeligt] attråverdig

k2584. Stand] tilstand

k2585. saare] sterkt

k2586. Ville GUD give] Måtte Gud unne oss

k2587. vi komme] at vi kommer

k2588. Hvor skull' vi qvæde] i hvilken grad skulle vi ikke synge; moderne norsk (og dansk) tilføyer en nektelse i slike sammenhenger.

k2589. tilforne] tidligere

k2590. udstod] tålte, utholdt

k2591. glædelig] Adv. uten -t er kurant.

k2592. Bod] skadeserstatning, vederlag

k2593. Pontii Domme] Pontius Pilatus' dommer. Genitiven er latinsk. Strengt tatt var det bare én dom landshøvdingen avsa over Jesus (Luk 23.24–25), så her tar dikteren seg en frihet.

k2594. Blodig og kromme] grusomme og urettferdige

k2595. ævig] til evig tid; adv. uten -t er kurant.

k2596. udfrid] befridd

k2597. Selfv du os lære] måtte du selv lære oss; ønskende konj.

k2598. Besvære] bekymring; jf. 3.4 ovf.

k2599. Taalig] tålmodig; adv. uten -t er kurant.

k2600. slide] henleve

k2601. naar at] når

k2602. Sorrig og Skriig] Åp 21.4: «Og Gud skal aftøre alle Taarer af deris Øyen; og Døden skal icke meere være, ickeheller Sorg, og ey Skrig, og eyheller Pine skal meere være.»

k2603. Den sentrale delen av den sangen om dommedag utgjøres av str. 7–34. Denne delen er henvendt til de gudsbespottere som ikke forstår alvoret («I skendige Giække», 7.1). Redegjørelsen for dommedag er motivert av en innledning (str. 1–6), som først påminner om Jesu tilbakekomst (str. 1–2) og deretter gjengir tvilen på at så skal skje, motargumentene (retorisk refutatio). Alt ser jo ut til å være slik det alltid har vært (str. 3–6). Så, i str. 35, etter hoveddelen, vender sangen tilbake til utgangspunktet. På ny apostroferes jordens mennesker idet de formanes om å leve et gudfryktig liv, slik at de er rede når dommen en dag kommer (str. 35–42). Sangen avsluttes med én enkelt strofe (43): en bønn til Jesus om hjelp til å leve slik at vi, sangerne, tilhørerne eller leserne, vil ha gjort oss fortjent til frelse og evig liv. / Lars Roar Langslet (1984: 23) påpeker at denne sangen synes å ha visse likhetstrekk med den katolske rekviemmessen «Dies irae» (anon., antakelig skrevet av en fransiskaner på 1200-tallet). Likhetene er imidlertid betinget av emnet; de er ikke så påfallende at vi behøver forutsette et avhengighetsforhold.

k2604. tit.] Luther 1616: 75: «Deden hand skal igenkome, til at døme Leffuende oc døde.» Forklaringen behandler ikke forestillingen om Kristi gjenkomst spesielt.

k2605. mel.] Teksten er Arrebos, hans gjendiktning av Sal 90, 1627-versjonen, «En Christelig Lijg-Psalme» (1968: 2.552). Arrebos melodiangivelse er i sin tur «Prudentij Hymni, Met sorgen oc klagen holt maade», dvs. Peder Hegelunds oversettelse av Prudentius' gamle begravelseshymne «Jam moesta quiesce querela». «Herre Gud, vor våning og bolig» ble mye brukt som melodiforelegg til tross for at den ikke var inkludert i Thomissøns salmebok (jf. Schiørring 1.189 og I.R. Hansen 1986: 69).

k2606. I Folk her paa Jorderig bygge] dere folk som bor her på jorden; relativpronomenet (subjunksjonen) er utelatt, verbalet står i flertall. Jorderig(e) må forstås som et motstykke til himmerig(e); jf. Sal 96.13.

k2607. stedse] stadig, alltid

k2608. trygge] ubekymrede

k2609. Midler] penger

k2610. Rente] Ordet har ingen udelt god klang i luthersk sammenheng; Ordsp 28.8: «Hvo som formeerer sit Gods, med Aager og Ofvergifft, hand samler det til ad skienckes de Fattige»; jf. 5 Mos 23.20. Samtidig blir sangen til mens pengeøkonomien vokser seg stadig større og bankvesenet institusjonaliseres. Dass ynder å hente metaforer fra økonomiens område.

k2611. Som] som om

k2612. Seer til] se til, pass på; imp. flt.

k2613. bedragen] lurt, forledet

k2614. Betænkker] tenk på; imp. flt.

k2615. vor Dommer I skyerne] Åp 1.7: «See! Hand kommer med Skyerne, og alle Øyen skulle see Hannem, og de Hannem igennemstunge; og alle Jordens Slegter skulle hyle: Ja; Amen.»

k2616. Bespottere] gudsbespottere

k2617. Hvad skal mand for Dommedag sørge] hvorfor skal man tenke på dommedag

k2618. Tilkomelsis] ankomsts, gjenkomsts (om Jesus)

k2619. Hvor er hands Tilkomelsis Løfter] hvor ble det av løftene om hans komme; 2 Pet 3.3–4: «Og I skulle det først vide, at der skulle komme i de sidste Dage, Bespottere, som vandre efter deris egen Lyst; Og sige; Hvor er hans Tilkommelses Løfte; thi efter at Fædrene vel ere hensofvede, da blifver ald ting ligesom det var af Creaturets Begyndelse.»

k2620. End staar baade Klipper og Kløfter] Jf. Esek 38.20: «[...] og Biergene skulle omkastis, og Volde, og alle Muure nedfalde» og FV 2.8.1.

k2621. ved Lave] i sin rette orden

k2622. vorden] blitt (til del)

k2623. befunden] erfart

k2624. er [...] runden] har stått opp; jf. Apg 2.20: «Solen skal omvende sig til Mørckhed, og Maanen til Blod, førend HERrens store og aabenbarlige Dag kommer.»

k2625. Nyed og Neden] sine faser (ny og ne); av ny (intetkj.) og næde (hankj.), «nymåne» og «nemåne».

k2626. End løber og Stierner ved Polen] fremdeles går også stjerner i bane på nordhimmelen (ved Nordpolen); jf. Matt 24.29: «Men strax efter den samme Drøfvelses Tiid skulle Soel og Maane miste Skinnet; og Stiernerne skulle falde af Himmelen; og Himmelens Krafter skulle røre sig.»

k2627. intet Nyt under Solen] Fork 1.9: «Hvad er det, som skeet er? Lige det samme, der skal skee herefter: Hvad er det, som man hafver giort? Det er ligesom det samme der mand skal giøre herefter; og der skeer intet nyt under Soelen.»

k2628. hører] hør; imp. flt.

k2629. skendige Giække] skamløse tåper el. klovner

k2630. forsvække] gjøre kraftløse

k2631. blive] skje

k2632. u-mugligt at lyve] 4 Mos 23.20: «GUd er icke et Menniske, at han liuger; ey heller et Menniskis Barn, at Hannem angrer noget; Skulde Hand sige noget, og giøre det icke? Skulde hand tale noget, og holde det icke?»; jf. Tit 1.2.

k2633. dannede] skapte

k2634. at blive] for at den skulle bli til

k2635. rygge] tilintetgjøre, tilbakekalle

k2636. Order annammet] befaling mottatt

k2637. Skal siunligen for hannem møde] Jf. Matt 25.32: «Og alle Folck skulle forsamles for Hannem; og Hand skal skille dem fra hver andre, ligesom en Hyrde skiller Faar fra Geder.»

k2638. Adam den gamle] Jf. 1 Kor 15.21–22: «Efterdi at Døden (kom) ved et Menniske, og de Dødes Opstandelse formedelst et Menniske. Thi at ligesom de døe alle i Adam; saa blifve de alle lefvendegiorde i Christo»; se også Ef 4.22 og Johann Arnds Lyset i Mørket (1690: 2.67–68).

k2639. hands Sønner] Dvs. verdens menn(esker); jf. Sir 40.1: «Adams Børn» (1647).

k2640. Linne] (slekts)ledd

k2641. skinbarlig] i egen person

k2642. fremtrinne] tre frem

k2643. De som er i Mulden begraved] Dan 12.12: «Og mange af dem, som ligge under Jorden og sofve, skulle opvogne, somme til det ævige Lif, og somme til ævig Skam og Skiendsel.»

k2644. fordrugned] druknet; Åp 20.13: «Og Hafvet gaf de Døde, som der vare udi, og Døden og Helfvede gafve de Døde, som der vare udi, og de blefve dømte, hver efter sine Gierninger.»

k2645. steyled] lagt på steile, dvs. anbrakt paa hjul og stejle, en vanærende og avskrekkende tilleggsstraff: Et hjul var festet vinkelrett på en påle (stejle), og på det hjulet ble den henrettedes lik lagt. Det var gjerne kropper som var radbrukket eller halshugget. For eksempel foreskrev loven (C.5. no. lov 6-16-1) «Stægle og Hiul» for fredløse røvere.

k2646. brente] henrettet på bål; straffen foreskrives trollmenn og hekser (C.5. no. lov 6-1-9).

k2647. GUds Røst] 1 Tess 4.16: «Thi HErren self skal komme ned af Himmelen med et Anskrig og Ofver-Engels Røst, og med GUds Basune.»

k2648. heftelig] kraftig, voldsomt

k2649. Basunen skal [...] skralle] Matt 24.31: «Og Hand skal udsende sine Engle med en Basuune og stor Røst: og de skulle forsamle hans Udvalde af de fire Væir fra den ene Ende paa Himmelen til den anden.»

k2650. Som ligger i Støvet og sove] Jf. 11.1 ovf.

k2651. Grove] uforskammede, uvitende

k2652. hendis] får

k2653. de første] 1 Tess 4.14–17: «Thi dersom vi troe, ad JESUS er død og opstanden, saa skal og GUD føre dem frem med Hannem, som sofve ved Christum. Thi dette sige vi eder, som HERrens Ord, at vi, som lefve og ofverblifve i HErrens Tilkommelse, vi skulle icke komme førend de, der sofve. Thi HERren Self skal komme ned af Himmelen med et Anskrig og Ofver-Engels Røst, og med GUds Basune; og de Døde i Christo skulle først opstaa. Derefter skulle vi, som lefve, og ofverblifve, ryckes tillige bort med dem i Skyerne mod HERREN i Luften; og vi skulle saa altiid blifve hos HERREN.»

k2654. Regningen] Forholdet mellom Gud og menneske blir hos Dass gjerne omtalt i økonomiske vendinger. For det har han solid støtte i Skriften: Jesus har med sitt blod kjøpt oss fri, innløst vår gjeld med sitt blod; se særlig TA 10. Regningen det her er snakk om, er altså den gjeld arvesynden utgjør.

k2655. klar er og reede] er betalt kontant

k2656. Synderne] syndene

k2657. dem] Dvs. de fromme. På dommens dag skilles bukkene fra fårene (Matt 25.33).

k2658. Saasom de i Troen hendødde] slik de som ikke tror (må finne seg i); for dem er regningen ikke betalt.; jf. Joh 5.24: «Sandeligen, sandeligen, siger Jeg eder: Hvosom hører mit Ord, og troer Den, som Mig udsendte, hand hafver det evige Lif, og kommer icke til Dommen; men hand er trængt igiennem, fra Døden til Lifvit.»

k2659. afhandlede] avgjorte

k2660. ey eller] ei heller

k2661. Skylden] gjelden; det forholder seg altså slik at den gjelden Jesus har innløst, den skal ikke innbetales én gang til av hver enkelt troende; jf. Hebr 10.10: «I hvilcken Villie vi ere helligede, som skeede eengang, formedelst JEsu Christi Legemes Offer»; jf Hebr 9.25–28.

k2662. Rantzoning] løsepenger; ordet er etymologisk forbundet med lat. redemptio, løskjøpelse.

k2663. hvis] det som

k2664. Skylden klarere] betale gjelden

k2665. de Slemme] de onde; mots. «De fromme» i 13.1 ovf.

k2666. Sentenze] dom

k2667. opskrevet] Åp 20.12: «Og jeg saae de Døde baade Store og Smaa staa for Gud, og Bøgerne blefve opladne: Og der blef en anden Bog opladen, hvilcken der er Lifsens: Og de Døde blefve dømde efter Skriften i de Bøger, efter deris Gierninger.»

k2668. selver] selv

k2669. Forvendinger] omfortolkninger, bortforklaringer

k2670. hvis] det som

k2671. sin Velgierning] sine gode gjerninger; flertallsformen er kurant.

k2672. Part [...] Part] noen – andre – andre igjen

k2673. Forretninger] handlinger

k2674. tegne] anføre

k2675. Og Dievler i GUds Navn uddrevet] Matt 7.22: «Der skulle Mange sige til Mig paa den Dag, HErre, Herre! hafve vi icke spaaet i dit Nafn? Hafve vi icke uddrefvet Diefle i dit Nafn? Hafve vi icke giort mange kraftige Gierninger i dit Nafn.»

k2676. Almisser] barmhjertighetshandlinger el. -gaver; jf. Matt 6.2: «Naar du nu gifver din Almisse, da skal du icke lade blæse i Basuune for dig, som Øyen-Skalcke giøre i Skoler og paa Gader, paadet ad de kunde roeses af Folcket.»

k2677. hvor de] hvordan de enn

k2678. besmykke] pynter på, unnskylder

k2679. ringeste Stykke] det minste gran

k2680. Sin Gierninger selver forsvare] Rom 14.12–13: «Saa skal nu hver giøre Gud Regenskab for sig self. Derfore lader os icke meere den eene dømme den anden; men dømmer det meget meere, at Ingen sætter noget Stød eller Forargelse for sin Broder.»

k2681. Skenkatzer] bestikkelser (av skænkads)

k2682. Den Arme fra Rætten fortrenge] Jes 10.1-2: «Vee de, som giøre uretfærdige Love, Og lade skrifve uret Dom; Paa det de kunde forvende de Fattigis Sager, og bruge Vold i de Elendigis Ræt iblant mit Folck, at Enckerne maa være deris Rof, Og de Faderløse deris Bytte.»

k2683. vigtige] tunge, vektige

k2684. Taske] pung

k2685. braske] skryte, prale

k2686. ey agtis Personer] 1 Pet 1.17: «Og efterdi at I kalde paa den Fader, som dømmer uden Personers Anseelse, hver efter sin Gierning; da bruger eders Omgengelse med Frygt, saa lenge som I her vandre.» Jf. Johann Arndts Lyset i Mørket (1690: 1.219): «Gud anseer ikke Gierninger eller Personer, men eftersom en hvers Hierte er, saa dømmer Gud om ens Gierninger.»

k2687. Statz] prakt

k2688. Kroner] kongekroner (som symbol på makt og rikdom)

k2689. Lønnen] Ordet betyr både «lønn» og «straff».

k2690. efter hvers Levnet] Matt 16.27: «Thi det skal jo skee, at Menniskens Søn skal komme i sin Faders Herlighed med sine Engle: Og da skal Hand betale hver efter sine Gierninger.»

k2691. Saul] Verset forutsetter at diftongen uttales som to separate vokaler; jf. TB 10.1.1.

k2692. For Saul mon Samuel bede] Herren kunngjør for sin profet Samuel at han angrer på å ha gjort Saul til konge, for Saul har vendt seg bort fra ham og ikke gjort som han var befalt (1 Sam 15). Dermed må Samuel forkynne Herrens nådeløse dom for synderen Saul. Saul griper bønnfallende etter Samuels kappe idet denne snur seg for å gå, slik at en flik av kappen rives av: «Da sagde Samuel til hannem: HERren ref i Dag Israels Konge-rige fra dig, og gaf din Næste det, som er bedre end Du» (15.28). Episoden lærer oss at når Herren har bestemt seg, står beslutningen fast, uansett om det er en konge som bønnfaller.

k2693. Og Moses] I 4 Mos 11 straffer Herren det knurrende folk ved å sende en ild som fatter i utkanten av leiren. «Da raabte Folcket til Mose, og Mose bad til Herren, saa forsvandt Ilden» (11.2). I samme kapittel henvender Moses seg på ny til Herren, etter at folket har klaget på maten. Og i 4 Mos 21 klager jødene igjen på kosten, slik at Herrens vrede opptendes. Han sender giftslanger inn blant folket, og de forårsaker store tap av liv: «Da kom Folcket til Mose, og sagde: Vi hafve syndet, at vi hafve talet imod HERREN og imod dig, Bed HERren, at Hand vil tage disse Hug-Orme fra os: Og Mose bad for Folcket» (21.7). Moses-eksempelet viser, i motsetning til eksemplet med Saul i verset over, at Herren kan være lydhør for bønner. Moses hadde rimeligvis lagt seg opp større fortjeneste enn Saul.

k2694. tilreede] parat

k2695. sukke] gi uttrykk for mismot, som i 2 Mos 2.23 og Mark 7.34.

k2696. bevilged] innvilget, hørte

k2697. Hvo løfte tør for hannem Munden] hvem tør tale for ham; jf. uttr. løfte (el. heve) stemmen.

k2698. Afsigt] dom, kjennelse

k2699. I Skyen] Jf. TA 6.6.2 og 4.4 ovf.

k2700. Over-Engels Basune] 1 Tess 4.16: «Thi HERren self skal komme ned af Himmelen med et Anskrig og Ofver-Engels Røst, og med GUds Basuune.»

k2701. hvor vil de Mordere grue] i hvilken grad vil ikke de morderne gripes av frykt

k2702. indstunge] spikret; pret. flt.

k2703. Og spottelig vrenged sin Tunge] Matt 27.39–42 og Sal 22.8: «Alle de Mig see, bespotte Mig; oplade Munden, og røste Hofvedet.»

k2704. forkrænkke] bestikke: jf. Luk 22.3–6 (Judas' forræderi).

k2705. Hvor] hvordan

k2706. vorde] bli

k2707. raabe til Bierger og Dale] Luk 23.30: «Da skulle de begynde at sige til Biergene: Falder ofver os; og til Høyene: skiuler os.»

k2708. lukker] lukk; imp. flt.

k2709. ind i een Hule] Jes 2.19: «Da skal mand gaa i Klippernis Huler, og i Jordens Kuler for HERrens Frygt, og for hans herlige Majestæt, naar han giør sig ferdig at forstyrre Jorden.»

k2710. Giemsel] gjemmested

k2711. leede] oppsøke

k2712. Ja Satan] Åp 20.1–2: «Og jeg saae en Engel fare ned af Himmelen, Hand hafde Nøgelen til Afgrunden, og en stor Lencke i sin Haand. Og hand greb Dragen, den gamle Hugorm, som er Diefvelen og Satan, og bandt hannem tusinde Aar.»

k2713. Hand med sine Engler] Åp 12.9: «[...] og hans [Satans] Engle blefve og udkaste med hannem.»

k2714. hands Snedighed] Ef 6.11: «Fører eder i Guds Harnisk, at I kunde blifve stadige imod Diefvelens listige [sneddige, 1647] Tilløb.»

k2715. forrige Vælde] Ef 6.12: «Thi vi hafve icke at stride med Kiød og Blod, men med Førster og Veldige [Vælde, 1647], som er, med Verdens Herrer, som regnere i denne Verdens Mørck; med de onde Aander under Himmelen.»

k2716. rigtig Betaling bekomme] få rettferdig straff

k2717. Fortræd] ondskap

k2718. Rættens Bisiddere] Matt 19.28: «JEsus sagde til dem: Sandeligen, siger Jeg eder; at I, som hafve efterfuldt Mig, I skulle udi Gienfødelsen, naar Menniskens Søn skal sidde paa sin Herligheds Stoel, ogsaa sidde paa tolf Stoele, og dømme de tolf Israels Slegter.»

k2719. Hvad] hvilken

k2720. Afsigter] kjennelser, dommer

k2721. Skalken] skurken

k2722. Lønnen paa Nakke] lønn til besvær; lønn brukes også i betydningen «straff».

k2723. hvor] hvordan

k2724. omsveve] streifer om

k2725. Frodsen og Drukkenskab] Rom 13.13: «Lader os vandre ærligen som om Dagen; icke i Fraadseri, og Drukkenskab; icke i Kammer, og Utugt; icke i Kiif, og Afvind.»

k2726. Indvikle Jers Siæler i Strikke] Jf. Ordsp 5.22: «Den Ugudeligis Misgierning skal gribe hannem, og hand skal holdis med sine Synders Snarer.»

k2727. Strikke] galgetau

k2728. som I vil ansvare] slik dere vil innestå for

k2729. Tilkommelse] komme, gjenkomst

k2730. tager [...] Vare] vær [imp.flt.] oppmerksom på

k2731. aarvogen] oppmerksom; flertallsformen er kurant; jf. Matt 24.42: «Vaager derfore: thi I vide icke, paa hvad Stund eders Herre kommer.»

k2732. værer […] beder] vær […] be; imp. flt.

k2733. Mod Dommen Jer flittig bereder] forbered dere [imp. flt.] iherdig på dommen

k2734. hvilken een Time] Matt 24.36: «Der veed ingen af den Dag og af den Stund [Time, 1647]; icke heller Englene i Himmelen; men min Fader alleeniste.»

k2735. forsvime] falle i avmakt, besvime; jf. 1 Tess 5.3: «Thi naar de sige: Det er Fred; her er ingen Fare; Da skal Forderfvelsen hasteligen falde dem ofver, ligesom Pjnen en frugtsommelig Qvinde.»

k2736. Anskrig] tilrop; 1 Tess 4.16: «Thi HERren self skal komme ned af Himmelen med et Anskrig og Ofver-Engels Røst, og med GUds Basune.»

k2737. Som Liunet gesvindelig blinker] Luk 17.24: «Thi som Lynet lyner ofven af Himmelen, og lyser ofver alt det som er under Himmelen, saa skal Menniskens Søn være paa sin Dag.»

k2738. omvinker] blinker her og der

k2739. Som Tyven] 1 Tess 5.2: «Thi I vide self visseligen, at HERrens Dag skal komme ligesom en Tyf om Natten», jf. 2 Pet 3.10.

k2740. slommer] sover, slumrer

k2741. Som Fuglen indviklis i Snare] Fork 9.12: «Og Mennisken veed icke sin Tid; men ligesom Fisken fangis med en skadelig Krog; Og ligesom Fuglen fangis med Snaren, saa blifver og Mennisken bortryct i den onde Tid, naar hun falder hasteligen ofver dem.»

k2742. slet] helt, ganske

k2743. med] for

k2744. indfalde] inntreffe

k2745. Alt Got er den Tiennere værdig] Det alluderes til Jesu lignelse om den gode tjener, Matt 24.45–51: «Salig er den Svend [Tiennere, 1647], naar hans Herre kommer, og finder hannem giøre ligesaa. Sandeligen siger jeg eder: Hand skal sætte hannem ofver alt sit Gods» (v. 46–47).

k2746. opvarte] stå til tjeneste med

k2747. selver] selv

k2748. Fromme] gavn, nytte

k2749. De Jomfruer kaldis og kloge] Det alluderes til lignelsen om brudepikene, Matt 25.1–13: «Men de kloge toge Olie i deres Kar med deres Lamper. [...] Og de som vare rede, ginge hen ind med hannem [Brudgommen] til Bryllup» (v. 4 og 10).

k2750. Svenne] underordnede, tjenere

k2751. trolig] trofast

k2752. værdis] verdiges

k2753. Her kommer den første sangen til den tredje troens artikkel, den første av i alt fem. Dikteren apostroferer Den hellige ånd gjentatte ganger (str. 1, 5, 7, 18 og 25) og lar sangen nesten sammehengende henvende seg til den apostroferte i 2. person. I de tre siste strofene (28–30) slår han imidlertid over til 3. person. / Sangen faller i to hoveddeler, den ene om form, den andre om funksjon, henholdsvis hva Den hellige ånd er (str. 1–18) og hva Den hellige ånd gjør (str. 19–30). Luther kaller dette i sin Store forklaring for «Aandens Embede eller Gierning» (1629: 86v). I den første delen etableres Den hellige ånd som et aspekt ved treenighetens Gud (str. 1–4), før dikteren tematiserer sin manglende evne til å beskrive og forstå ham (str. 5–7). Deretter poengterer han at Den hellige ånd i sin usynlighet befinner seg overalt (str. 8–11). Og så følger den retoriske refutatio, en imøtegåelse av kjettere som ikke inkluderer Ånden i treenigheten (str. 12–15). Første del avsluttes med tre strofer som til sammen utgjør en såkalt priamel, dvs. en hel serie av alternativer som forkastes til fordel for det opprinnelige, i dette tilfellet Den hellige ånd (str. 16–18). På dette punkt står også dikterjeget frem som nettopp den som velger den «søde Aand» (18.3). Annen del løfter frem Åndens gjerninger. Den gir trøst og glede (19), den kommer med Guds nåde (21), den hjelper troende til et gudfryktig liv (25), den sørger for at evangeliet når frem til dem som hører det (27), den kommer med forskjellige nådegaver (28–29), og så, til avslutning, prises treenigheten (30). / Luther utlegger i sin Store katekisme den tredje troens artikkel som læren om «Helliggiørelsen»: «Thi, lige som Faderen kaldis en Skabere, Sønnen en Frelsere: saa skal oc dend Hellig Aand af sin Gierning kaldis en Helligere eller Helliggiørere» (1629: 81v–82).

k2754. tit.] Luther 1616: 77: «Jeg tror paa den H. Aand». Forklaringen innledes slik: «Jeg troer at jeg icke aff min Styrcke eller fornufft kand tro paa Christum, eller komme til Christum min HErre, men det er den Hellig Ånds Gierning, som haffuer kaldet mig ved Evangelium, haffuer opliust mig met sine Gaffuer, Haffuer Helliggiordt mig i den sande Tro, oc opholdet, Ligervijss som hand ocsaa alle andre, som ere i Meenigheden, Kalder, forsamler, Hellig giør, oc vdi den sande oc eeniste Tro til Christum opholder» (Luther 1616: 78).

k2755. mel.] Teksten beror på en morgensang («En anden Bøn om Morgenen, korteligen at bede») i Sthens Vandrebog (Sthen 1994: 23, Lysters komm. s. 241 f); Arrebo gir henvisning og trykker melodien, som antakelig har verdslig opprinnelse, til sin salme 126 (1968: 2.775). Sthens salme inkluderes i Kingos Kirke-Psalme-Bog (1699). Se I.R. Hansen 1986: 77, Malling 4.101–02 og Schiørring 1.189.

k2756. vi siger dig Een ævig GUD at være] vi sier at du er en evig Gud; akk. m. inf.

k2757. ald Mayestat og Ære] Den athanasianske trosbekjennelsen: «Men Faderen oc Sønnen oc Dend Hellig-Aand er een eeniste Gud, lig i herlighed, lig i evig Majestet» (Resen 1631: upag. [H7v]).

k2758. deslige] på samme måte

k2759. Værelse] vesen; jf. den athanasianske trosbekjennelsen: «Saaledis er Faderen Gud, Sønnen er Gud, den Hellig-Aand er Gud. De ere dog icke tre Guder, Men det er een Gud» (Resen 1631: upag. [H7v–H8]).

k2760. Een for den anden tegnet staar] den ene står (skrevet) for den annen (hva person angår); som personer innenfor treenigheten har de tre altså samme status.

k2761. anrører] angår

k2762. Men Een for anden dog ey vaar] den ene kunne ikke skiftes ut med den annen (med hensyn til guddommelig kraft). Preteritumsformen av være ble tidligere skrevet vaar, som her, men i den svaningske bibelen fra 1647 erstattes vaar med var (jf. Sktr 2.344), og flere diktere enn Dass, f.eks. Elias Naur, fortsetter å rime f.eks. staar på vaar.

k2763. Guddoms Kraft] Jf. Rom 1.16: «Thi jeg blues icke ved Evangelium om Christo; thi det er GUds Kraft, som giør dem alle salige, som tror der paa; Jøderne besønderlige og Græker ogsaa.»

k2764. Væjret] vinden; Joh 3.8: «Væiret blæs, hvor det vil, og du hører det vel bruse; men du veed icke, hvæden det kommer, og hvort det far hen; saa er hver den, som er fød af Aanden.»

k2765. Dyyd] dydighet, innbegrepet av menneskets moralsk gode og verdifulde egenskaper

k2766. hører] Jf 6.1; man hører åndens dydighet og dens nådegaver på samme måte som man hører vinden.

k2767. det Værk] den gjerning; det at ånden driver sin virksomhet overalt

k2768. fører] utfører

k2769. At mand der paa kand tage] Luk 17.20–21: «Og der Hand blef adspurdt af Pharisæerne: Naar kommer GUds Rige? Da svarede Hand dem, og sagde: GUds Rige kommer icke med udvortis Skickelse, som kand tages vare paa: Mand skal og icke sige: See her, eller der er det; thi see! GUds Rige er indvortis i eder.»

k2770. Som paa et Lius og Stage] Luk 8.16: «Og ingen tender et Lys, og skiul det med et Kar, eller sætter det under en Benck; men hand sætter det paa en Lyse-Stage, paadet at hvosom gaar ind, skal se Lyset.»

k2771. Væjret blæser] Se str. 6 ovf.

k2772. Forlov] tillatelse

k2773. paafalder] kommer over

k2774. Hvort] hvor (til)

k2775. henfly] flykte bort; Sal 139.7–10: «Hvort skal jeg gaa hen for din Aand? Og hvort skal jeg flye bort for dit Ansict? Far jeg til Himmelen, da er Du der; Giør jeg min seng i Helfvede, See, da er Du der. Tager jeg Morgenstiernens Vinger, og blifver hos det yderste Haf: Saa skulde dog din Haand føre mig der, og din høyre Haand holde mig.»

k2776. een Plads opleede] finne et (uoppdaget) sted

k2777. Far] farer; presensformen er kurant.

k2778. Verdens Ende] Matt 28.20: «Og see! Jeg er hos Eder alle Dage indtil Verdens Ende.»

k2779. GUds Navn og Titel nægter] 2 Pet 2.1: «Der vare og falske Propheter iblant Folcket, ligesom der skulle og være falske Lærere iblant eder, som der hos skulle indføre forderfvelige Parti, og negte den Herre, som dem kiøbte, og de skulle føre ofver dem self en hastig Fordømmelse»; jf. 1 Tim 4.1: «Aanden siger klarligen, at der skulle nogle traade fra Troen i de sidste Tider, og henge ved de bedragelige Aander, og Diefvelens Lærdom.»

k2780. Secter] dissenter- el. kjettersamfunn; dvs. logisk sett disse samfunnenes medlemmer.

k2781. GUds reene Sandhed hader] Luk 12.10: «Og hvosom taler et Ord imod Menniskens Søn, hannem skal det forlades: Men hvosom bespotter imod den Hellig Aand, hannem skal det icke forlades.»

k2782. Vey] feilaktige oppfatning

k2783. forlader,] Denne strofen mangler i mss., men alle de trykte utgavene har, i likhet med Lynovs førsteutgave, punktum til slutt her. Sammenhengen fordrer komma.

k2784. i Skriften] Det stedet som særlig anføres som grunnlag for treenighetsdogmet, er Matt 28.19: «Gaar fordi hen, og lærer alle Folck, og døber dem i Nafn Faders, og Søns, og Hellig Aands»; se også 2 Kor 13.14

k2785. vorden] blitt

k2786. vidner] viser sitt sinnelag

k2787. Mammonisten] den pengekjære; denne og den neste strofen kan synes å ha en parallell i Ordsp 23.1–10. Ordet brukes av Elias Naur, i hans Aandelig Tids-Fordrif («En Kiøbmands Andagt»): «Lad ey Gierighed til Penge/ Sig i Sind og Hiertet trenge/ Paa en Mamministis viis» (Naur 1700: 29).

k2788. Løst] lyst

k2789. Ager-Reener] upløyde jordstrimler som danner grensen mellom to jordeiendommer eller marker

k2790. den lækre Tand] slikkmunn, gourmet; ofte i ett ord: lækkertand

k2791. Hos] i nærheten av

k2792. Verden] jordelivet, i motsetning til livet etter døden

k2793. bemøye] gjøre umake

k2794. søde] kjære

k2795. Troens Øye] Ef 1.17–18: «At vor HERres JESU CHRISTI GUD, Herlighedens Fader, skal gifve eder Viisdoms og Aabenbarelsens Aand til sin egen Kiendelse; Og oplyse eders Forstands Øyen, at I kunde kiende, hvilcket det Haab er, som I ere kaldede til, og hvilcken Hans herlige Arfves Riigdom er til hans Helgen.»

k2796. Du giør, at jeg er glad i GUD] Rom 14.17: «Thi Guds Rige er icke Mad og Dricke; men Retfærdighed, og Fred, og Glæde i den Hellig Aand.»

k2797. Trøstes] Genitivsformen er kurant, jf. adj. trøstesløs.

k2798. Naar Hiertet er i Klemme] Jf Sal 94.19: «Jeg hafde megen Bekymrelse i mit Hierte; men din Trøst vederqvægede min Siæl.» Den «Talsmanden» (Joh 14.16) Jesus i sin avskjedstale til disiplene lover at Gud vil sende dem, kalles også «en trøster».

k2799. Vand-Vovers Floder] stormfloder, oversvømmelser; som syndfloden (1 Mos 6.9 ff). Særlig det utsatte Vest-Jylland hadde opplevd flere store stormfloder på 1600-tallet, den største i 1634, da flere tusen mennesker omkom. Denne typen naturkatastrofer ble i samtiden tolket som uttrykk for Guds vrede. Men oversvømmelsen her må i første instans oppfattes figurlig, jf. bergprekenen, Matt 7.24–25: «Derfore, hvosom hører denne min Tale, og giør den; den ligner Jeg ved en forstandig Mand, som bygde sit Huus paa en Klippe. Der nu en Støb-Regn falt; og kom et Vand-Løb; og Væiret stormede, og stødte paa Huset; da falt det dog icke: Thi det var grundfest paa en Klippe.»

k2800. ivrig] vred

k2801. Naadens Olje-Blad] 1 Mos 8.10–11: «Da bide hand [Noa] end i siv andre Dage, og loed atter en Due flue af Arcken. Og den Due kom til hannem ved Aftens Tid; Og see, hun hafde et afbrut Olie-blad i sin Mund: Da fornam Noe, at Vandet var faldet af Jorden.»

k2802. du Himmel-Due] Duen som brakte Noa bud om at syndfloden var i ferd med å avta, blir å forstå som en prefigurasjon av den duen som senere kommer til Jesus med Den hellige ånd, under dåpen, Matt 3.16: «Og der JEsus var døbt, gick Hand strax op af Vandet; og See! Da aabnedes Himmelen ofver Hannem; og Johannes saae GUds Aand fare ned som en Due, og komme ofver Hannem.»

k2803. at grue] å grue deg for

k2804. Hvad reddis du] hvorfor er du redd

k2805. formedelst] på grunn av

k2806. JEsu Blod] 1 Joh 1.7: «Men dersom vi vandre i Lyset, ligesom Hand er i Lyset, da hafve vi Samfund med hver andre; Og JESU Christi Hans Søns Blod, giør os reene af alle Synder.»

k2807. eftertænkket] overveid (med tanke på straff)

k2808. langt] ganske

k2809. Løst] lyst

k2810. Pine] Den som følger sine onde lyster, unngår ikke evig død og pine; jf. Ef 5.5: «Thi det skulle I vide, at ingen Skiørlefnere, eller Ureen, eller Gierig (hvilcken der er en Afguds Tienere) hafver Arf i Christi og Guds Rige», og Åp 21.8. «[...] deres Deel skal være i Pølen, som brænder med Ild og Svofvel, hvilcket der er den anden Død.»

k2811. den beste Viin] Her alluderes det til Johannesevangeliets fortelling om bryllypet i Kana, der Jesus, da vinen tok slutt, sørget for å skjøte på festen ved å gjøre vann til vin. Men dermed stusset kjøkemesteren over at den beste vinen ble servert mot slutten av bryllupsfesten, og ikke først; Joh 2.10: «Og siger til hannem [Jesus]: Hver mand gifver først den gode Viin, og, naar de er blefne druckne, den, som ringere er: Du hafver forvaret den gode Viin indtil nu.»

k2812. Bærme] bunnfallet i vin; Sal 75.9: «Thi HERREN hafver et Begere Haanden, og er fuldt skenckt af stærk Vjn, og hand skencker der af: Men de Ugudelige skulle alle dricke, og uddricke Bærmen.»

k2813. sænkke] la synke, drikke

k2814. Fred og Fryd] Rom 14.17: «Thi Guds Rige er icke Mad og Dricke: men Retfærdighed, og Fred, og Glæde i den Hellig Aand.»

k2815. fra Dyd til Dyd] Jf. Fil 2.13: «Thi GUD er Den, som arbeyder i eder, baade Villien og Gierningen, efter sin Behagelighed.»

k2816. Alt frem og frem indtræder] for absolutt all fremtid trer inn i Guds rike

k2817. skynde til] tilskynde, få til

k2818. At raabe: Abba, Fader] Rom 8.15: «Thi I hafve icke annammet en Trældoms Aand, at I skulle atter frygte eder; men I hafve annammet en sønlig Udkaarelses Aand, formedelst hvilcken vi raabe, Abba, kiære Fader.» Det samme utropet gjengis i Gal 4.6. Abba er det arameiske ordet for «far». Jf. FV.3.2.6.

k2819. Kirkens Tienner] Dvs. prestene

k2820. indgiver] meddeler, pålegger

k2821. Ørets Dør] Jf. Ded.fam. 119.

k2822. Dør-Vogteren] Jf. Joh 10.2–3: «Men den, som gaar ind ad Dørren, Hand er Faarenes Hyrde. Denne lader Dørvocteren op fore, og Faarene høre hans Røst: Og hand kalder sine Faar ved Nafn, og fører dem ud.»

k2823. Lægedom] legekunst. Oppregningen av åndens nådegaver går tilbake på 1 Kor 12.7–11: «Aandens Gafver gifve sig tilkiende udi hver til Meenighedens Nytte. Den Eene gifves formedelst Aanden, at tale on Vijsdom; den anden gifves, at tale om Forstand, efter den samme Aand: Den anden Troen, i den samme Aand: En anden Gafven til at helbrede, i den samme Aand: En anden at giøre underlige Gierninger; En anden Prophetie; En anden at giøre Forskiel paa Aanderne; En anden adskillige Tungemaal; En anden at udlegge Tungemaal. Og alt dette giør den samme Eeniste Aand, og deeler hver besynderligen sit til, eftersom Hand vil.»

k2824. Naturens Gaver] medfødte egenskaper

k2825. Part [...] Part [...] Part [...] Part] noen – andre – andre igjen – enda noen

k2826. vender Tungemaaler om] tyder fremmede språk el. tungetale; flertallsformen på -er er kurant.

k2827. færdig] dyktig

k2828. Konster] håndarbeid, håndverk

k2829. næt] flink

k2830. bestiller] besørger

k2831. Hand løser bunden Tunge-Baand] Luk 1.64: «Og strax oploedes hans Mund, og hans Tunge; og hand talede og prisede Gud.»

k2832. Hand lærer GUD at kiende] 1 Kor 2.12: «Og vi hafve icke annammet Verdens Aand; men den Aand, som er af Gud, at vi kunde vide, hvad os er gifvet af GUD.»

k2833. Skee Priis] være lovet; jf. Gud ske lov.

k2834. Sangen om kirken, det kristne fellesskapet, sorterer altså under bekjennelsen av troen på Den hellige ånd. Likevel henvendes sangen ikke, kanskje noe overraskende, til Ånden. Det er frelseren, Jesus Kristus, han som i henhold til den allegoriske lesningen av Salomos høysang har tatt kirken til sin brud, sangen forutsetter som sin mottaker. De i alt 44 strofene kan tematisk sett inndeles i seks: Første del (str. 1) inneholder den grunnleggende bekjennelsen av troen på kirken som de helliges samfunn. Annen del (str. 2–12) besvarer spørsmålet om hva kirken er – og ikke er, og hvem den rommer. Her dreier det seg altså om en definerende manøver. Tredje del (str. 13–16) presenterer de to fellesskapskonstituerende sakramentene, dåpen og nattverden. I fjerde del (str. 17–26) drøftes spørsmålet om frelsen, dvs. om tilhørigheten til kirken i seg selv er en tilstrekkelig garanti mot fortapelsen, og om rekrutteringen, Kirkens vekst. Femte del (str. 27–36) handler om den forfølgelsen Guds kirke har måttet tåle og fortsatt vil måtte regne med. Til slutt, i den sjette delen (str. 37–44), slår teksten over i bønnens modus. Bedende utsagn rettet til Guds sønn, frelseren, først i 3. person, på vegne av Kirkens lemmer, så, i de tre siste strofene, på vegne av et jeg. Slik ender sangen i en retorisk patos av det inderlige slaget. / Landstad hentet strofer til to salmer fra denne sangen. «Gud, jeg tror og det bekjender» har sitt tekstlige grunnlag i Dass' str. 1, 5/6, 3, 8, 9, 13 og 14 (den åttende strofen må Landstad ta på egen kappe), «Verden i det onde sænkes» i str. 24, 26–32 og 37. I Landstads reviderte sløyfes str. 32.

k2835. tit.] Luther 1616: 77–78: «en hellig almindelig Kircke (eller Meeninghed) helliges samfund»; med tilhørende forklaring: «Ligervijss som hand ocsaa alle andre, som ere i Meenigheden, Kalder, forsamler, Hellig giør, oc vdi den sande oc eeniste Tro til Christum opholder.»

k2836. mel.] Manuskriptene har melodiangivelsen «Galathe kand konster mange», etter alt å dømme en verdslig vise i den pastorale genre; Galatea tilhører hyrdepoesiens faste persongalleri. Søren Terkelsen (anden snes, 1653) viser til «Galathee min i Live» (Schiørring 1.374). Innledningen (6.2) gjør nærmere rede for problemene knyttet til bruk av verdslige forelegg.

k2837. ald Jordens Ender] Jf. Jes 41.9: «Jeg som styrckede dig her til, fra Verdens Ende, og kallede dig fra hendis Vældige, og sagde til dig: Du skal være min Tienere; thi Jeg udvælger dig, og forskyder dig icke.» I den bibelske forestillingsverden finnes det fire verdenshjørner; se f.eks. Matt 24.31 og Åp 20.8.

k2838. reen] uten synd; alle troende vil i henhold til luthersk dogmatikk bli frelst.

k2839. klar] lysende (av renhet og glede)

k2840. derhos] samtidig, dessuten

k2841. det og betragtis] tas det også hensyn til

k2842. Hun] at den, dvs. Kirken. Ikke sjelden brukes hun istf. den på 1600-tallet, selv om man i språket ikke lenger skiller mellom han- og hunkjønn av substantiver. Hunkjønnet kan her, i tillegg til norr. kyrkja, være betinget av det greske ordet for kirke, overlevert gjennom det latinske ecclesia. Ordet betyr opprinnelig «folkeforsamling». Ordet kirke har også gresk etymologi; det kan føres tilbake til adj. kyriakós, «det som tilhører Herren».

k2843. agtis] æres som, anses for

k2844. Det] det at

k2845. got ad nyde] ha nytte el. gavn av

k2846. HErrens Billed og dig liig] Kirken er altså lik «HErrens Billed», dvs. hvert enkelt menneske, og «dig», dvs. Jesus; 1 Mos 1.27: «Og GUd skabte Mennisken udi sit Billede; Hand skabte hannem udi Guds Billede; og Hand skabte dem Mand, og Qvinde.»

k2847. din Brud] I henhold til den konvensjonelt allegoriske fortolkningen av Salomos høysang oppfattes Krisus og hans kirke som henholdvis brudgom og brud. Denne brudemetaforikken preger store deler av salmediktningen og bønnebokslitteraturen på 1600-tallet (Fet 1995: 144). Dass skal selv ha skrevet et dikt på grunnlag av Høysangen, dessverre tapt (SS 1.LXV).

k2848. ævindelig] til evig tid

k2849. Adam maatt' et Ribbeen tabe] 1 Mos 2.21: «Da lod GUD HERREN en dyb Søfn falde paa Mennisken, og hand sof: Da tog Hand et af hans Rif-been, og lucte Steden igien med Kiød.»

k2850. din egen Hud] ditt eget liv; hud brukes ikke sjelden i denne betydningen; se TBB, SV 3.141.

k2851. Stok og Stener] PSyv 9740: «Kirken er et gammelt hus, og fanden en skalk.» I selve kirkebygningen synes det å ligge en fare for avgudsdyrkelse, jf. 5 Mos 28.36: «HERren skal drifve dig, og din Konge, som du hafver sæt ofver dig, bort til det Folck, som hvercken Du eller dine Fædre kiende, og der skal du tienne fremmede Guder, Stocke oc Steene.»

k2852. nogen bygdt Pallatz] Hankjønn er kurant.

k2853. stafferit] utsmykket

k2854. Timmeratz] tømmerarbeid; ordet har ikke latt seg finne belagt annetsteds, men synes å være konstruert på grunnlag av det germanske (danske) timber el. timmer («tømmer») og det latinske orddannelsessuffikset -atio, ty. -az (tilsv. Horatio > Horaz). Slike hybride orddannelser var ikke uvanlige omkring 1700, jf. Ded.Jesp. 7, «frastantz».

k2855. en Samqvem] et samvær, et samfunn; hankjønn er kurant. I sin store katekisme uttrykker Luther (1629: 83v–84) misnøye med den tyske oversettelsen «Gesellschaft»: «Thi det ord Ecclesia kaldis egentlig paa Tydsk en forsambling. Men vi ere bevaandte ved det ord Kircke: huilcket de Eenfoldige icke forstaae om nogen Forsambling, men om det indviede Hus oc Bygning, alligevel ad dette Hus icke skulde kaldis en Kircke, uden aleene for dend Sags skyld, ad Folck der komme tilsammen.»

k2856. atskillig] Adjektiver på -ig får vanligvis ikke flertallbøyning. Men verstakten forutsetter her at vi leser atskillige (fire stavelser).

k2857. Nationer] Spesielt før 1800 brukes ordet ikke sjelden også om landsdelsbefolkninger, som den jydske, bornholmske eller norske.

k2858. ihvor] hvor enn

k2859. monne boe] vel bor, måtte bo

k2860. Har en Daab, en GUD, en Tro] Ef 4.5: «Een HERRE; Een Tro; Een Dåb.»

k2861. Mameluk og Hund] slyngel og usling. En mameluk er opprinnelig et medlem av den egyptiske sultans livgarde, en (frafallen) kristen slave. Peder Syv (1663) definerer ordet slik: «utroo, som har forladt opriktighed (et Arabisk oord, malak ɔ: emit) Thi de hafde forladt dend Christne troo» (Syv 1915: 139–40). Ordet brukes vanlig i betydningen «kjetter» eller «hykler». På denne bakgrunn kunne det òg være fristende å oppfatte hund i betydningen «hunner», men slik finnes ordet ikke uten videre belagt.

k2862. Blant] i

k2863. Alt saa lenge] like så lenge som

k2864. Klinten groer blant Hvedens Sæd] Matt 13.24–30, særl. v. 30: «Lader dem baade [klinten og hveten] voxe tilsammen indtil Høsten: Og naar det er Tiid at høste, vil Jeg sige til Høst-Folcket: Sancker først Klinten tilsammen, og binder dem udi Knippe, at mand kand opbrænde dem; men samler mig Hveden ind i min Lade.»

k2865. Saasom Noah] 1 Mos 7.1–2: «OG HERREN sagde til Noe: Gack ind i Arcken, Du, og dit gandske Huus, thi Jeg hafver seet dig Retfærdig for Mig i denne Tid. Tag ind til dig af allehaande reent Qveg; Ja siv og siv; Han og Hun: Men af det ureene Qveg jo et Par, Han og Hun.»

k2866. fordom-dage] i gamle dager

k2867. Saa] slik

k2868. Figuur] bilde; ordet henspiller på den figurale eller typologiske fortolkningen av GT, at profeten Jonas for eksempel er en figur eller typus for Kristus. Figuren behøver ikke være en person; det kan òg være snakk om en historie, som fortellingen om Noas ark. Denne «figuren» har referanse til Matt 24.37: «Ligesom det var i Noe Tiid; saa skal og Menniskens Søns Tilkommelse være.»

k2869. Naar at] når

k2870. HErrens Bord] nattverden; jf. 1 Kor 10.21: «I kunde icke tillige dricke HERrens Kalck, og Dieflenes Kalck: I kunde icke tillige være deelagtige i HERRENS Bord, og i Dieflenes Bord.»

k2871. færdig] rede, dekket

k2872. uden ald Forskel] på like vilkår

k2873. Somme ilde, somme vel] noen ufortjent, andre fortjent

k2874. Partiiske] inndelt i (to) klare grupper (partier); adjektivet er imidlertid ikke funnet belagt i denne betydningen annetsteds. Her stusser man også over bøyningsformen, som kan være motivert av verstakten.

k2875. At] slik at

k2876. oprigtig] troende

k2877. grant] tydelig

k2878. Hvo] hvem

k2879. Lemmer] medlemmer, enkeltdeler

k2880. bekient] bekjent sin tro på

k2881. Christi Faar] Joh. 10.11: «Jeg [Kristus] er en god Hyrde: En gode Hyrde lader sit Lif for Faarene.»

k2882. Christi Røst] Joh. 10.4: «[…] Og Faarene følge efter Hannem [gjeteren]; thi de kiende Hans Røst.»

k2883. bør at lære] bør lære, skylder å lære

k2884. HErrens Værk og Gavn] gagns arbeid for Herren

k2885. lyksalig] lykkelig

k2886. skatter] verdsetter

k2887. tvende Patter] to bryster; ikke nødvendigvis vulgært uttrykt, jf. Esek 23.3 («deris Jomfrudoms Patte»). Her ligger Salomos høysang 4.5 under: «Dine to Bryster ere ligesom to unge Raa tvillinge, som fødis under Lilier.»

k2888. GUds Brud] Kirken; jf. 3.4 ovf.

k2889. tvende Brøst] Med dette refereres til de to sakramentene, dåpen og nattverden (jf. 16.1). Knud Sevaldsen Bangs katekismeforklaring fra 1681 fremstiller Bibelens to testamenter som «Guds Kierligheds Bryste» (tittelen).

k2890. suis] suges

k2891. Saft] livssaft, kraft

k2892. Løst] Lyst

k2893. Det] det er; verbet underforstått

k2894. flux] straks

k2895. indrenter] gir som utbytte; subjektet i setningen er «som», dvs. sakramentene, «vor Herre» er indirekte objekt (den som får inntekten) og det som regnes som inntekt, «Et velsignet Folke-Tall», objekt.

k2896. Kongens Sal] Guds himmel; Gud er verdens konge, jf. Sal 95.3: «Thi HERren er en stor GUD, og en stor Konge ofver alle Guder.»

k2897. Vel er sandt, det Tal er større] riktignok er det sant at det tallet er større

k2898. Hvilke] som angir hvem (løs, muntlig syntaks)

k2899. mon forføre] vel forfører

k2900. den Vey er meget bred] Matt 7.13: «Gaar ind ad den snefre Port: thi den Port er viid, og den Vey er bred, som fører ned til Fordømmelsen; og de ere Mange, som vandre der paa.»

k2901. Pølen] ildsjøen i Helvete; den omtales i Åp. 19.20; jf. 20.10: «Disse to [dyret og den falske profet] blefve kaste lefvende i en gloende Pøl, som brende med Svofvel.»

k2902. Rolden] bokrullen, registeret over de utvalgte; se 19.1 ndf.

k2903. Mangen en u-tallig Siæl] svært mange sjeler

k2904. kysset Bel] vist Bel ærbødighet. Bel er en alternativ navneform til Baal, guden i Babylon; se 1 Kong 19.18:» Og Jeg vil lade ofverblifve siv tusinde i Israel, alle Knæ som icke hafve bøyet sig for Baal; og alle Munde, som icke hafve kysset hannem.»

k2905. Bogen] Åp 20.12: «[…] Og der blef en anden Bog opladen, hvilcken der er Lifsens: Og de Døde blefve dømde efter Skriften i de Bøgger, efter deres Gierninger.»

k2906. Deres Tall u-rokket bliver] Åp 14.1: «Og jeg saae, og See! et Lam stod paa Zions Bierg, og med Det hundrede og fire og fyrretyve tusende, som hafde det sammes Faders Nafn, skrefvet i deris Pander.» De utvalgte er de som er «de kiøbte af Jorden» (Åp 14.3); Kristi «betaling» strekker altså ikke til for flere enn som så. Hvis tallet på de utvalgte står fast, kan dette få konsekvenser for den lutherske forestilllingen om predestinasjonen, forutbestemmelsen til frelse; jf. Gal 1.15 og Ef 1.4.

k2907. ihvor det gaar] hvordan det enn går

k2908. Skade skal ey til et Haar] Jf. 1 Joh 5.18: «Vi vide, at hvosom er født af Gud, hand synder icke: Men hvosom er født af GUd, hand bevarer sig, og den Onde skal icke røre hannem»; en parallell til selve uttrykksmåten finnes i 1 Kong 1.52.

k2909. Manden] en mann; den bestemte formen synes å være et produkt av rimtvang.

k2910. Avler […] Faaer] Asyndetisk setningsstruktur: sideordning uten binderord.

k2911. End som] enn

k2912. eenlig] enslige, ugifte; Kirken får altså stadig flere medlemmer, til tross for at hun (den) ikke er gift. Jesus er riktignok Kirkens brudgom; det er muligen nettopp dette faktum som motiverer dikterens insistering på den «eenlig Stand».

k2913. Samler Børn som Hafsens Sand] Rom 9.27: «Og Esaias raaber [Jes 10.22] for Israel: Dersom det Tal paa de Børn af Israel blev ligesom Sand i Hafvet, saa skulle dog de ofverblefne vorde salige.»

k2914. hende] Dvs. kirken

k2915. Verdens Ende] Matt 13.38–39: «[…] Den gode Sæd ere Rigens Børn; Klinten ere den Ondes Børn: Fienden, som dem saaede, er Diefvelen; Høsten er Verdens Ende […].»

k2916. med Skind og Been] helt og holdent, med hud og hår

k2917. Vækkis op af Kampe-Steen] Matt 3.9: «Tæncker (jo) icke, at I vilde sige ved eder self: Vi hafve Abraham til Fader; thi Jeg siger eder, at Gud kand opvæcke Abraham Børn af disse Steene.»

k2918. Verden i det Onde senkis] verdsligheten går til Helvete

k2919. krænkis] ødelegges, forderves

k2920. Dog har GUD sig nogle faa] dog rår Gud over noen få; Matt 22.14: «Thi mange ere kaldede; men faa ere udvalde.»

k2921. Snuble kand vel de Udvalde] Rom 11.11: «Saa siger jeg nu: Løbe de derfore paa, at de skulde falde? Det være langt fra; men af deris Fald er Salighed vederfaren Hedningerne, paadet at de skulde være nidkiere efter dem.»

k2922. endlig Troe] en fast tro; synkope.

k2923. De med Loth i Sodoma] Matt 17.29–30: «Men paa den Dag, der Loth gick af Sodoma, da regnede der Ild og Svogel af Himmelen, og ødelagde dem alle»; jf. 1 Mos 19.16–24 og 2 Pet 2.6.

k2924. Om saa var] Dvs. at ett feiltrinn skulle være tilstrekkelig til å gå glipp av frelsen

k2925. snyde] klippe av den ytterste delen av veken på

k2926. Morder-Sax] et mordersverd; metaforikken er trippel: (1) i bokstavelig forstand halshugges den troende av verdens despoter for sitt feiltrinn; (2) intertekstuelt forstår vi at den troende er å sammenligne med et lys som «snytes» (i den grad at det slukkes) med en lysesaks, og (3) i tillegg «snytes» Gud for en sjel på denne måten.

k2927. det Lius] Matt 5.15: «Mand tænder og icke et Lys, og sætter det under en Skeppe, men paa en Lyse-Stage; saa lyser Det da for dem alle, som ere i Huset.»

k2928. nogle Lemmer] noen medlemmer el. bestanddeler

k2929. GUD i Hiertet giemmer] I Bibelen er det gjerne Guds ord som gjemmes i hjertet; se f.eks. Sal 119.11 og Luk 2.19. Hjertet rommer ifølge gamle forestillinger menneskets følelser, men også dets hukommelse. Å lære noe by heart innebærer å huske noe utenat; jf. Carruthers 1990: 44.

k2930. Blev de Gods og Liv end qvit] selv om de mistet både liv og eiendom

k2931. Stephanus] Kirkens første martyr, Apg 7.57–60: «Og de steenede Stephanum: Hand paakaldede, og sagde: HErre JEsu, annamme min Aand. Men hand faldt ned paa Knæ, og raabte høyt: HERre, tilregne dem icke denne Synd» (v. 59–60).

k2932. trygt] tillitsfullt

k2933. tykt] tett

k2934. tilhaabe] til hope, alle som én

k2935. JEsu Navn for Folk udraabe] Jf. Mark 16.15: «Og Hand [Jesus] sagde til dem [apostlene]: Gaar bort i all Verden, og prædicker Evangelium for alle Creature.»

k2936. Alt] likevel

k2937. Raad og Dom] To ganger anklages apostlene for Det høye råd og dømmes: Apg 4.13–22 og 5.21–42.

k2938. hudflengis] eg. flås; piskes, forfølges; Apg 5.39–40: «Da samtyckte de [rådsmennene] med hannem [fariseeren Gamaliel]: Og kaldede ad Apostlerne; hudstrøge dem; og bøde dem, at de skulde icke tale i JEsu Nafn; og de loede dem gaa.»

k2939. runden om] rundt omkring

k2940. Kast Johannem hen i Fengsel] Matt 11.2: «Men der Johannes hørde i Fængselet Christi Gierninger, sendte Hand to af sine Disciple hen, og loed Hannem sige: Er Du den, som skal komme? eller skulle vi vente nogen anden?»

k2941. Christi Brud] jf. 3.4 ovf.

k2942. kleen] spinkel, sped

k2943. visis maa] kan synes

k2944. undergaa] gå under el. til grunne

k2945. Sodoma skal staa i Lue] Gud straffet Sodoma, Gomorra og to andre byer sørøst for Dødehavet (1 Mos 14.8) for deres umoral; han lot ild og svovel regne over dem (1 Mos 19).

k2946. Zoar-Stad] byen Soar; hit søkte Lot og hans famile da de hadde flyktet fra Sodoma. Av de fem byene Herren ville ramme, var Soar den eneste som gikk fri (1 Mos 19.22). I likhet med historien om Noa (se v. 25.3 ovf.) blir historien om Lot og Sodoma og Gomorras undergang en prefigurasjon av dommedag: 2 Pet 2.6–9: «Og Hand giorde de Stæder Sodoma og Gomorra til Aske, omvende oc fordømdte dem; Og Hand satte de Ugudelige der med et Exempel, som skulde komme derefter. Og Hand frelste den retfærdige Loth, hvilcken de skiendelige Folck giorde alt Ont med deris u-tugtige Omgiengelse […]. HERREN veed at frelse de Gudelige af Fristelse; og at bevare de U-retfærdige til Dommedag at piine.»

k2947. hand] den (byen)

k2948. en liden Flek] 1 Mos 19.20: «See, der er en Stad hart hos, den kunde jeg flye til, og er liden, der vil jeg frj mig; Hand er dog liden, at jeg kand der blifve ved Lifvet.» I en note til v. 22 opplyser den svaningske Bibel (korrekt) at navnet («Zoar») betyr «liden».

k2949. Brek] skade; hankjønn er kurant.

k2950. lide Velde] bli ofre for voldsmakt

k2951. Saa har Klippen mangt et Hull] Hebr 11.37–38: «De [forfulgte] ere steenede, safvede, forsøgte, dræbte med Sverd: De ginge omkring i Skind-kiortle og Giede-Skind, med Fattigdom, med Drøfvelse, med Trengsel; Hvilcke Verden icke var værd, og de ginge Elendige i Ørcken, paa Bierge, i Jordens Kløfter og Huler.»

k2952. fordom-dage] gamle dager

k2953. ginge] gikk

k2954. slit og reven] med slitte og fillete klær

k2955. Hungers skarpe Sværd] Rom 8.35: «Hvo vil skille os fra Guds Kiærlighed? Drøfvelse, eller Angist, eller Forfølgelse, eller Hunger, eller Nøgenhed, eller Farlighed, eller Sværd?»

k2956. Dog de var langt bedre værd] selv om de hadde fortjent mye bedre; jf. Hebr 11.38, se 33.3 ovf.

k2957. den hadske Jessabel] Slottshøvdingen Obadja skjulte hundre profeter i to huler da de ble utsatt for forfølgelse av dronning Jesabel; se 1 Kong 18.4.

k2958. HErre] Dvs. Jesus, jf. 42.1 ndf.

k2959. som Avn for Væir] som agner for vinden; Sal 1.4–5: «De Ugudelige ere icke saa, men ligesom Avner, der Veiret bortspreder. Derfor blifve de Ugudelige icke bestandige i Dommen, eyheller Syndere i de Rætferdigis Meenighed.» Se også Bordings versjon (1984: 320).

k2960. De paa Sions Ryg vil pløye] Sion er tempelhøyden i Jerusalem, metonymisk brukt om Jerusalem som Kirkens hovedstad, her og i det hinsidige; Mi 3.12: «Derfore skal Zion blifve pløyet som en Ager, for eders skyld, og Jerusalem til en Steen-hob; og Templens Bierg til en vild Høyelse.»

k2961. nedslaae] tilintetgjøre

k2962. Møye] fortred

k2963. Vee] smerte, pine

k2964. GUds Foragtelse] gudsforakt

k2965. La dem vendis snart tilbage] la dem straks vende om (fra synden); her er det likevel ikke snakk om en «omvendelse» i teologisk forstand..

k2966. en Ende tage] gå til grunne; jf. Sal 92.10: «Thi See, dine Fiender, HErre, See, dine Fiender skulle forfare, og alle Misdedere skulle bortspredis.»

k2967. Paa det] slik at

k2968. Du] at du; subjunksjonen er underforstått.

k2969. Mand] brudgom; jf. 3.4 ovf.

k2970. Sion] Jf. 38.1 ovf. Ofte brukes Sions datter synonymt med Sion i betydningen «Jerusalem», som i Sef 3.14–15: «Fryd dig du Zions Daatter; raab Israel; fryd dig, og vær glad af gandske Hierte, du Jerusalems Daatter. Thi HERren hafver borttaget din Straf, og bortvendt dine Fiender: HERREN Israels Konge er hos dig, at du tør icke mer frygte for nogen Ulycke.»

k2971. Pryd du hende] Esek 16.11: «Og [jeg, Herren] prydede dig [Jerusalem] med Klenode, og lagde Armbaand paa dine Arme, og Kæder paa din Hals.»

k2972. en Konges Datter] Sion er strengt tatt ingen prinsesse, men venter likevel på sin konge; Matt 21.5: «Siger Zions Daatter; See! Din Konge kommer til dig Sagtmodig, og rider paa et Asen, og paa den undertvingte Asenindes Føll.»

k2973. At hun hvis du biuder giør] gjøre hvis du befaler

k2974. Giester] Dvs. dem som søker Gud – og Kirken, men som ennå ikke kan regnes blant de troende.

k2975. Faar] Jf. 14.1 ovf.

k2976. Inden] som innenfor; relativpronomenet (subjunksjonen) er underforstått.

k2977. fremtrinner] trer frem

k2978. Stand] tilstand

k2979. en din Broder] en av dine brødre; Jf. TA 3.17.1. Dikteren føler åpenbart ikke noe ubehag ved at de konvensjonelle metaforikkene her kan synes å harmonere mindre godt: Hvis Kirken er Jesu brud, passer det dårlig at den samtidig er hans mor. Men en slik logikk er kanskje upoetisk?

k2980. Tag min Siæl nu til din Brud] Tidligere (se 3.4 ovf.) har Kirken vært tolket som Jesu brud; her får den enkelte troendes sjel denne rollen. En slik allegorisk vakling har gjort seg gjeldende så lenge denne typen tolkning har vært vanlig, dvs. siden kirkefaren Hippolytos tidlig på 200-tallet e.Kr.

k2981. dit Huses Bolig] din kirke, jf. Sal 26.8: «HERRE, jeg elsker dit Huusis Sted; Og den Sted, som din Ære boer paa.»

k2982. trolig] trofast; jf. Sal 26.3: «Thi din Miskundhed er for mine Øyen; Og jeg vandrer i din Sandhed.»

k2983. hin] hinsidige

k2984. Jerusalem] Åp 21.2: «Og jeg Johannes saae den hellige Stad, det ny Jerusalem fare hid ned af Himmelen fra Gud, tilberedt, som en prydet Brud mod sin Mand.»

k2985. Sangen faller i to like store hoveddeler: den første, str. 1–15, hvor dikteren eller jeget bekjenner sin synd, men trøster seg med at han har fred for den store kreditor takket være Kristi sonoffer på korset, og den andre, str. 16–30, hvor tvilen setter inn og han overlegger med seg selv om dette virkelig kan stemme, eller om hans synd er for stor, tross alt. Første del innledes med en apostrofe av Gud («HErre!»), annen del med en apostrofe av Djevelen («Trods deg, Dievel»). / I den første delen tar teksten en vending fra og med str. 7, der frelseren Jesus introduseres (og apostroferes i str. 8). I den andre delen introduseres først Djevelen noe overraskende som regnskapsfører (str. 16–18), en rolle som jo ellers tilhører Gud, deretter reflekterer dikteren over forholdet mellom synd og nåde: Hva betyr dette for ham? Er han «gjeldfri» eller sitter han ennå i klisteret? I løpet av strofene 21–26 stiller han seg selv i alt ti tvilrådige spørsmål, men konkluderer med forvisset tro i str. 27. Etter en liten ekstraomgang i str. 28–29 avslutter han så med å mane tvilen bort, den som kom med Djevelen i str. 16. Det konfesjonelle nedslaget er støtt nok: «JEsus min Forløser er.» / Sangen omtales av Laila Akslen (1997: 207–09).

k2986. tit.] Luther 1616: 77–78: «[Jeg tror paa] syndernes forladelse»; forklart slik: «Fremdeles skencker hand [Den hellige ånd] mig oc alle dem som tro i samme Meenighed, dagligen en fuld Synders Forladelse».

k2987. mel.] Melodiforelegget er Dorothe Engelbretsdatters berømte «Afften Psalme» fra Siælens Sang-Offer, som for de aktuelle sangene inneholdt et notetillegg (DESS 184 og 517).

k2988. bekiender mig] tilstår åpent

k2989. andre Kiød og Blod] Metonymi for «mennesker»

k2990. Ville jeg mig sige fri] Dvs. fra synd. Vi hadde ventet «vilde» her (konjunktivisk).

k2991. legger Haand paa Mund] tier; jf. Mi 7.16: «At Hedningene skulle det see, og alle deris Veldige skulle skamme dem, og legge Haanden paa deris Mund, og holde for deris Øren.»

k2992. af gandske Hierte-Rod] av hele sitt hjerte; jf. Matt 22.37: «Du skal elske GUD din HERRE af gandske Hierte; af gandske Siæl, af gandske Sind.»

k2993. Forladelse] tilgivelse; jf. Mark 1.4: «Johannes var i Ørcken, døbte, og prædickede om Bedrings Daab, til Syndernes Forladelse.».

k2994. tee] åpenbare

k2995. Rygte] gunstige (om enn usikre) omdømme. Ifølge GT viser Gud første gang nåde overfor Noa idet han planlegger syndfloden (1 Mos 6.8).

k2996. en Naadis Smule Brød] Jf. Matt. 15.27: «Ja HERRE, smaa Hunde æde dog af de Smuler, som falder af deris Herrers Bord» og Joh 6.35: JEsus sagde til dem: Jeg er Lifsens Brød; hvo som kommer til Mig, hand skal icke hungre.»

k2997. svar] tung, vanskelig (især om avgift, arbeid, livsvilkår, eller om synd); jf. 1 Mos 18.20 (om Sodoma og Gomorra).

k2998. Frelsermand] hjelper, redningsmann; her om Kristus. I de danske oversettelsene av NT brukes «frelser» og «gjenløser» om hverandre.

k2999. Skyld] gjeld, skyldighet (særlig av økonomisk art)

k3000. klareret] betalt (gjeld)

k3001. den fulde Summ] samlet pengebeløp, den fulle verdi; jf. 3 Mos 5.25

k3002. Fald] synd; syndefald; straffskyldighet

k3003. Naade] godhed, mildhed, lat. gratia, takk, gunst, nåde, hvorav gratis (adv.), eg. «for takken», dvs. uten betaling eller forventning om gjengjeld. Når nåde settes for fall, betyr det at den synden som er blitt begått ikke behøver gjenopprettes. Nåden står sentralt i luthersk teologi, jf. debatten mellom Erasmus og Luther om den frie vilje, dvs. om gode gjerninger kvalifiserer for frelse eller om et syndig menneske ikke kan annet enn å håpe på at Gud lar nåde gå for rett.

k3004. plat] likefrem, rent ut

k3005. Var] fantes; preteritum brukt om irrealis i nåtid, tilsvarende «blev» i helsetningen

k3006. JEsu] den greske kasusbøyningen, her vokativ (kasus for tiltale) av navnet Jesus (gr. Iesous), bevares i dansk (og senere norsk) språkbruk.

k3007. et fortabet Faar] Luk 15.1–7: «Glæder eder med mig; thi jeg hafver fundet mit Faar, som var fortabt» (v. 6). Lukas' lignelse parallellfører det ene fåret (av de 99) med den ene synderen som omvender seg.

k3008. den Synd, som i mig boer] arvesynden, menneskeslektens nedarvede syndige natur (etter syndefallet, da Adam og Eva ble drevet ut av Paradis; 1 Mos 3)

k3009. Større dog] Jesu død overgår eller oppveier – er «større» enn – arvesynden, den som her visualiseres som «heele Klipper». Klippe brukes gjerne om det som volder ulykker, fortred eller hemmer, stanser noe (f.eks. en klippe i havet som forårsaker skipbrudd)

k3010. Thi] derfor, følgelig

k3011. fornøye] tilfredsstille en med en gave, utbetaling el.l. Jesus betaler for menneskenes synd (arvesynden) med sin død, sitt blod. Han innløser menneskenes gjeld til Gud; derfor kan Paulus i Gal 3.13 skrive at Kristus «forløste os af Lovens Formaledidelse».

k3012. Restantz] ubetalt gjeldspost; ubetalte avgifter, renter eller skatter (eg. lat. «det som gjenstår (å betale)).

k3013. Qvitantz] det å la en fordring gå opp imot en motfordring. Ordet kan òg bety «kvittering», som gir mening her, ettersom «fuld Qvittanz» er «Skreven med hans eget Blod». Jesu kvittering blir de troendes forsikring om syndsforlatelse; jf. Kol 2.13–14: «Og Hand forlod os alle Synder. Og udslætte den Haandskrift, som var imod os, hvilcken der blef ved Skickelser, og var os imod; og Hand tog hende bort, og slog hende til Kaarset.» Jf. FV 6.13.2.

k3014. Cræsi Pung] Herodot forteller om den legendariske lyderkongen (Kroisos, ca 560–ca 546 f.Kr.) i bok 1.1–94. Hans rikdom er ennå berømt. Uttrykket «rikere enn en Krøsus» kommenteres av Erasmus i Adagia 1.6.74. Jf. TB 6.19.8. De trykte utgavene noterer oe og ae med samme tegn.

k3015. Lammets Hierte-Blod] Lammet er Guds lam, dvs. Kristus, sonofferet; jf. Åp 7.13–14: «Og der svarede Een af de Ældste, og sagde til mig: Hvo er disse, som ere klædde i disse hvide Klæder? og hvæden ere de komne? Og Jeg sagde til Hannem: HERre, du veed det; Og Hand sagde til mig: Disse ere de, som ere komne af stor Bedrøfvelse, og hafve toet deris Klæder, og hafve giort deris Kiortler klare i Lammets Blod.» Jf. Joh 1.29.

k3016. Kaar] forhold, betingelser; især om økonomisk stilling

k3017. Skat] samling av ting som har stor pengeverdi, særlig om edle metaller, penger el.l.

k3018. ævindelig] til evig tid; jf. f.eks. 1 Mos 3.22.

k3019. alt] helt og fullt. Freden er en konsekvens av Jesu sonoffer; jf. Ef 2.14–15: «Thi Hand er vor Fred, som giorde Eet af dem baade, og nedbrød det Skillerum som der var imellem; i det at Hand formedelst sit Kiød borttog Fiendskab, som var, Loven, hvilcken der var skicket i Budene: paadet at Hand af tvende vilde skabe eet nyt Menniske i sig self, og giøre Fred.»

k3020. Trods dig Dievel] Kom an, Djevel. Substantivet trods er her brukt. som interjeksjon med betydning av en utfordring, en hånlig avvisning av en annens mulighet til å måle seg med en.

k3021. Svig] listig, bedragersk hensikt; falskhet; jf. 30.3 ndf.

k3022. dadle paa] klage over (motsatt «rose»).

k3023. bestaa] stå imot

k3024. Tæller du] Dass lar Djevelen føre menneskets synderegnskap. Tanken om et oppgjør for menneskenes synder, en regnskapets dag, ligger allerede i GT; jf. f.eks. Sal 10.4. I Matteusevangeliet (18.21–23) telles tilgivelser: «HERRE, hvor ofte skal jeg da forlade min Broder, som synder mod mig? Er det nock syv gange? JEsus sagde til hannem: Jeg siger dig icke, syv gange; men halffierdesinds tive gange syv gange. Derfore lignes Himmeriges Rige ved en Konge, som vilde holde Regenskab med sine Svenne.» Også Elias Naur (1973: 147, str. 1071) lar Djevelen føre regnskapet.

k3025. de Draaber] Jf. Joh 19.34 (om den døde Jesus på korset): «Men Een af Stridsmændene aabnede Hans Side med et Spyd; og strax gick der Blod og Vand ud.»

k3026. grant] nøyaktig

k3027. Fly] gi, rekk; imp. ent.

k3028. Tælle-Stok] stokk, hvorpå et bylags bøteregnskap ble ført; i overført betydning: regnskap; jf. Rom 14.12.

k3029. lenge nok] Uansett hvor lenge Djevelen adderer, blir summen null, for Jesus har med sitt blod strøket alle gjeldspostene.

k3030. Løgnens Aand] Djevelen som falsk profet; jf. f.eks. 1 Kong 22.22. Bare løgn kan gjøre mennesket til skyldner (debitor) etter at Gud, ved Kristi død, har slettet all gjeld.

k3031. Sant er det, en staaend' Mand] sant er det at en stående mann; subjunksjonen (at) er underforstått.

k3032. Meen] (moralsk) feil, lyte

k3033. GUds Hierte-Mand] en mann som Gud holder særlig av, jf. «hjerte-barn». Ordet er ikke registrert i ordbøkene; 1 Sam 13.14 kan ligge til grunn: «HERREN hafver opsøgt sig en Mand efter sit Hierte, Den hafver HERren bødet at være en Første ofver hans Folck.»

k3034. Er dog] Subjektet ikke gjentatt: «Han er dog [...]»

k3035. tegnet] notert, dvs. hans navn er notert eller oppskrevet

k3036. Rand] side; debetsiden i regnskapet

k3037. Ihvor] Brukt som gradsadverb i forbindelse med innrømmelse.

k3038. hellig] Jf. Sal 89.21: «Jeg [dvs. Herren] fandt David min Tienere; Jeg salvede hannem med min hellige Olie.»

k3039. Helgen] Også brukt av lutheranere i betydningen «hellig, saliggjort menneske». Her flertall, som i allehelgensdag.

k3040. Pardon] tilgivelse, nåde

k3041. det grønne Træ] Uttrykket alluderer til Luk 23.31, der Jesus, på Golgatha, overfor «Jerusalems døtre» sammenligner seg selv med et friskt tre og byens folk med et tørt: «Thi at giør mand det med et grønt Træ, hvad vil skee med det Tørre?» Tresymbolikken tas her opp fra Luk 3.9 og 13.6–9.

k3042. Usle] fattige, ubetydelige. Jeget i sangen har flere synder på sin konto enn det David og andre hellige menn hadde på sine. David må i denne sammenhengen være å forstå som «det grønne Træ», jeget det tørre.

k3043. Holt man still] Imperativ av holde still: stopp en halv, vent nå litt; «man» er her adverb: «bare», «kun».

k3044. her staar ey paa] Muntlig uttrykk, ennå bevart i norske og danske dialekter: «alt i orden», «det er ingen fare»

k3045. Naade-Dørren] Ordet er ikke registrert i ordbøkene. Vi kan forstå det som et synonym til «Perleporten» eller «Paradisets port». Lutheranere kommer til himmelen ikke fordi de eventuelt har gjort seg fortjent til det, men fordi de gjennom troen på Gud har fått hans nåde.

k3046. slet] likefrem. Ordet brukes i denne betydningen nesten utelukkende i uttrykket «slet og ret» (no.: «rett og slett»), som det her spilles på ved hjelp av rimordet i verset under.

k3047. Hvor til tienner JEsu Fred] Tar opp igjen forsikringen fra str. 15.2–4. Jf. Luk 19.42: «Dersom du det vidste, da skulde du og betæncke, i denne din Tiid, hvad som tien til din Fred.»

k3048. Korsens Død] Proleptisk: korset som volder død, Jesu død på korset. Kors brukes på 1600-tallet ofte i hankjønn.

k3049. forskiudis] avvises, styrtes i unåde

k3050. plat] uten videre

k3051. GUds Løfters Skat] Dvs. evig liv. Joh 3.16 gir et klart løfte om evig liv til vederlag for tro: «Thi saa elskte GUD Verden, at Hand gaf sin eenbaarne Søn, paa det at alle de, som tro paa Hannem, ikke skulle fortabes; men hafve det evige Lif.» Løftet gjentas i 11.25–26.

k3052. Forjættelser] løfter, tilsagn. Både GT og NT inneholder løfter om at det vil gå den godt som gjør det gode, f.eks. det fjerde bud, «forjættelsens bud», Tobit 4.6 og 1 Pet 3.13–14.

k3053. en og hver] Ordrekkefølgen er ikke uvanlig, men sjeldnere enn «hver og en».

k3054. Før skal Bierge falde ned] Her og i følgende vers har vi et retorisk adynaton (en umulighet), som brukes for å uttrykke emfase; jf. Luk 16.17: «Og det er lættere at Himmel og Jord forgaa, end at en Pricke af Loven falder.»

k3055. smeltis] gå i oppløsning, omdannes til væske. Slik ville havet bli bunnløst.

k3056. grov] simpel, umoralsk

k3057. besynderlig] særlig

k3058. Brøst] forseelse, forbrytelse. Jf. Rom 5.20: «Men hvor Synden er blefven ofverflødig, der er Naaden blefven meget ofverflødigere.»

k3059. hvo mest Forladels' skeer] den som får mest tilgivelse

k3060. elske] sc. Gud. Store syndere skylder i høyeste grad å elske Gud til gjengjeld for den nåde de er blitt vist; jf. Luk 7.47: «For den skyld, siger Jeg dig: Hende ere mange Synder forladne; thi hun elskte meget: Men hvilcken som lidet forlades, hand elsker lidet» (om synderinnen i fariseerens hus).

k3061. Vantro] tvil, mistillit (til Gud)

k3062. Fristelser] prøvelser; jf. Luk 4.1–13.

k3063. Forløser] befrier, gjeldsinnbetaler; jf. Gal. 4.5.

k3064. Sangen faller i fire deler: Første del (str. 1–9) slår fast at oppstandelsen er et vilkår mennesket ikke kan unndra seg, på linje med fødsel og død. Så vitner da også naturen om dette gjennom solens gang og årstidenes veksling. I annen del (str. 10–11) kommer motsigelsen, den retoriske refutatio, som går ut på at mennesket neppe kan sies å ha andre vilkår enn dyrene, og at man derfor bør «gripe dagen»: nyte jordelivets gleder så lenge man kan. Tredje del (str. 12–23) fastslår, uten synderlig teologisk argumentasjon, at «vi», de troende, vet at oppstandelsen venter. Det betyr at sykdom, alderdom og død ikke lenger kan ramme oss. Det betyr videre at kroppen og sjelen vil finne sammen igjen, og at hedningene vil få sin dom. Så avsluttes sangen med en enslig strofe (24), hvor et jeg for første gang trer frem med en bønn til Herren om å få være blant dem som står opp fra de døde på dommens dag.

k3065. tit.] Luther 1616: 77–78: «[Jeg tror paa] Legems (eller kiøds) opstandelse», forklart slik: «Oc paa den yderste Dag skal hand opvecke mig met alle andre aff døde, oc sætte mig met alle andre, som troe, i det euige Liff.» I sin Store katekisme distanserer Luther seg fra oversettelsen «Kiød»: «Thi naar vi Tydske (oc Danske) høre Kiød næfnis, da tæncke vi icke vijdere hen, end til Slacterbodene. Men paa ræt Tydsk (oc Dansk) da skulle vi saa sige, Aufferstehung des Leibes oder Leichnams, Lifsens eller Legemens Opstandelse: Dog ligger her icke saa stor mact paa, naar vi ickun ræt forstaae Ordenes meening» (1629: 86v).

k3066. mel.] Håndskriftene oppgir den ellers ukjente «Hvad skall vi gjøre og hvad skall vi snake?» som forelegg. Nærmere om de verdslige foreleggene i Innl. 6.2.

k3067. beskikket er vorden] er blitt bestemt til

k3068. blomstris] blomstre; verbet var gjerne deponent (passiv form, aktiv betydning) på 1600-tallet.

k3069. det før] det som før; relativpronomenet (subjunksjonen) er underforstått.

k3070. Hø] høy, tørt strå; jf. Jes 40.6–8: «[…] Alt Kiød er Hø, og all hendis Hellighed er ligesom et Blomster paa Marcken. Høet tørris; Blomsteret visner; thi HERrens Aand blæs der paa: Ja Folcket er Hø. Høet tørris, Blomsteret visner; men vor Guds Ord blifver fast ævindeligen.»

k3071. Hvorvel] skjønt, selv om

k3072. Fornuft] Oppstandelsen, i likhet med treenigheten (jf. TA 2.2.4), lar seg ikke gripe med fornuften.

k3073. Alle de Ting i Naturen til ere] alle de ting som finnes (er til) i naturen; relativpronomenet (subjunksjonen) er underforstått.

k3074. At] om at

k3075. den Artikel] det lærepunkt, den trossetning

k3076. giøres os got] godtgjøres oss, bevises for oss

k3077. Figurer] forbilder, prefigurasjoner; jf. TA 9.10.4.

k3078. om Vinter] Ubestemt form er kurant.

k3079. Jordens Formue] skaperverket; jf. TA 1.41.10.

k3080. Stilker og Vekst] planteskudd; retorisk hendiadyoin: ett fenomen beskrives ved hjelp av to sideordnede ord.

k3081. oprinder] vokser opp

k3082. tilforne] tidligere

k3083. os […] minder] påminner oss om

k3084. udviser] demonstrerer

k3085. atter oprinder] gjenoppstår

k3086. Bevisninger] bevis

k3087. grasserer] herjer, raser

k3088. Elementerne] naturkreftene

k3089. noksom saa] tilstrekkelig, meget

k3090. Skulle de Luften i Splinter end sprenge] Tvetydig? Man kan oppfatte «Luften» som «Himmelen» (jf. 1 Tess 4.17: «mod HERREN i Luften»), og den er hos Dass – som følger Bibelens skapelsesberetning – å forstå som en hvelving over jorden, med planeter, sol og måne festet til seg (TA 1.23). Det at himmelhvelvingen sprenges «i Splinter», gir i så fall god mening. Solen ville da, ifølge dikteren, fortsatt gå i sin vante bane, selv om den ikke lenger kunne følge himmelhvelvingen i dens omdreininger. Det er derimot ikke like lett å tenke seg luften – ett av de fire elementer – i splinter, men vi kan nok oppfatte uttrykket sprænge i splinter i overført betydning, som «å tilintetgjøre». Men det er ikke umiddelbart innlysende at det ville ha like alvorlige konsekvenser for solen om luften forsvant.

k3091. engang] før eller senere

k3092. Solen […] fremskinner af Sky] Bildet minner om Kingos, i hans berømte påskesalme: «SOm dend Gyldne Sool frembryder/ Giennem dend kulsorte Sky» (KSS 4.513).

k3093. Svalen opkommer, der liggger i Dvale] svalen, som ligger i dvale, gjenoppstår. Før man helt hadde forstått at svalen faktisk er en trekkfugl, trodde man den overvintret nedgravd i mudder eller sandbanker. En tolkning av svalens sang går ut på at den i realiteten sier «I tænkt' vel jeg var død, men såmænd var jeg ej!» Ett sagn går ut på at svalen har fått sitt navn fordi den ropte «sval ham!» da Jesus hang på korset (Brøndegaard 1985: 2.244, 246 og 247). Hos Anders Arrebo utlegges svalens overvintring i «dynd» som et naturens tegn på oppstandelse, i forfatterens femte preken i samlingen Ossa rediviva, utgitt av hans sønn i 1681 (s. 42): «[…] Øyenskinlig Forfarenhed lærer at de [svalene] sig i store Morotzer oc Ufør nedsvinge oc ligge der Vinteren ofver slet døde, oc blifver i Foraared, naar Dyndet varmis, lefvendis igien; Skeer da saadant med Ormene, Fluer, Scaler oc andre Creatur at de kand saa til Lifve igien, skulde vi da om voris Opstandelse oc Guds Almæctighed bære nogen Tvifl?»; jf. FV 2.3.3.

k3094. Skilsmissis] atskillelses (ved døden)

k3095. Vale] farvel; lat. imp. ofte brukt som substantiv

k3096. Forklarelsis Stand] de herliggjorte kår (dvs. den himmelske tilværelse)

k3097. de afhuggede Stilker] Jf. 1.5 og 3.4 ovf.

k3098. grønnis] Jes 66.14: «I skulle det see, og eders Hierte skal glæde sig, og eders Been skulle grønnis, som Græs: Da skal man kiende HERrens Haand hos hans Tienere, og hans Vrede hos hans Fiender.»

k3099. dyrer] vanskeligere fortjent

k3100. Skulle GUds Træer ey knoppis] Job 14.7–9: «Et Træ haabis, naar det er end afhugget, at det skal forvandle sig igien, og Qvistene der paa lade icke af. Alligevel at Roeden blifver gammel i Jorden, og at Stubben døer hen i Støf: Saa grønis det dog igien af Vandets Lugt, og skyder Grene, ligesom det var plantet.» Matt 24.32: «Lærer en Lignelse paa Figen-Træet: Naar der kommer Vædske i Greenene der paa, og det faar Blade, da vide I, at Sommeren er hart hos.»

k3101. skønnis] bli vakkert el. vakrere

k3102. Gemes] regel, praksis

k3103. Lyster vor HErre det Blomster at klæde] finner Vårherre det for godt å gi blomstene klær (å la blomstene blomstre); jf. Luk 12.27–28: «Gifuer act paa Lilier paa Marcken huorledis de voxe: De arbeyde icke, de spinde og icke. Men jeg siger eder, at Salomon i all sin Herlighed, vaar icke klædt som een af dem. Klæder da Gud Græsset saa, som i Dag staar paa Marcken, og skal i Morgen kastis i Onen, huor meget meere skal hand klæde eder, I lidet troendis?»

k3104. Der i Dag staar, og i Morgen er væk] Se også Jona 4.10: «Du ynckis ofver Græs-Karet [iflg. Luther (Kürbis), etter Septuaginta; 1647: «det Kikajon»; Vulgata: «den eføy»], for hvilcket du hafver icke arbeydet, og du elskte det icke heller op, hvilcket som blef til paa en Nat, og blef forderfvet paa en Nat. Og skulde Jeg icke ynckis ofver Ninive, saadan en stor Stad, i hvilcken der er mer, end Hundrede og tive tusende Mennisker […]?»

k3105. GUds Helgen] Guds saliggjorte (den troende); jf. trosartikkelens «helliges samfund».

k3106. Deylig] vakker, herlig

k3107. Blomstret] blomsten

k3108. træde] fremtre

k3109. ald Lyder og Bræk] alle skavanker og skader

k3110. Havde vi derved os intet at trøste] Kunne vi ikke trøste oss ved dette (at naturen kommer til liv igjen, dvs. oppstandelsen)

k3111. Hvad var da Siælens U-dødelighed?] Jf. Sal 94.17–19: «Hafde icke HErren hiulpet mig, da laae min Siæl paa det næste i det stille. Jeg sagde: Min Foed snublede; Men din Naade, HErre, opholder mig. Jeg hafde meget Bekymrelse i mit Hierte; men din Trøst vederqvægede min Siæl.»

k3112. i Livet] i brystet

k3113. jamerlig brøste] briste på ynkverdig vis

k3114. Haaret af Redsel paa Hovedet] Vanligvis er det hodet man rister (da. ryster) på som et uttrykk for håpløshet, ikke håret. Som et uttrykk for skrekk, derimot, rejser håret sig på hovedet. Her synes uttrykkene å være slått sammen til ett.

k3115. at hælde sig ved] å støtte seg til; jf. 1 Pet 1.13: «Derfore da omgiorder eders Sinds Lænder; værer ædrue, og sætter eders Haab aldeelis til den Naade, som eder tilbydes formedelst JEsu Christi Aabenbarelse.»

k3116. Om] dersom; den påfølgende helsetningen er underforstått, dvs. den ligger latent i adverbet «saa» (10.2): «Dersom den ugudelige tungen setter i gang med sitt skvalder, så sier den:» Eriksen (SS) retter «Om» til «Og» for å løse problemet. Men det burde være unødvendig.

k3117. Tungen] Jf. Jak 3.8: «Men Tungen kand intet Menniske temme; det urolige Onde, fuld af dødelig Forgift.» Se også TB 8.2.6 og 8.13.

k3118. Sqvalder] løst snakk, løgn

k3119. bringer […] for] fremfører

k3120. Aand] sjel

k3121. den] Dublering (av subjektet); en muntlighet.

k3122. opfarer] sc. fra det jordiske legemet til himmelen

k3123. Folkenes Vilkor] menneskenes betingelser

k3124. med Bæsterne svarer] hører til dyrene; O retter (unødvendig) til genitiv, «bæsternis», for å skape logisk parallellitet mellom menneskets og dyrenes livsbetingelser, men verbalet her (svare med) gjør ikke dette like påkrevd som i en konstruksjon med tilsvare eller motsvare.

k3125. med] i forhold til

k3126. nærværende Gode] de jordiske goder

k3127. Pæler] krus; 1 Kor 15.32: «Stridde jeg af Menniskelig Meening med vilde Dyr i Epheso? Hvad hielper det mig, dersom de Døde icke opstaa? Lader os æde og dricke; thi i Morgen ere vi døde.»

k3128. for Fald og for Stød] når vi har lidt tap (eller begått en synd), og når vi trenger støtte.

k3129. Gienkommelse] (Jesu) gjenkomst

k3130. at formode] å vente

k3131. Dødninger] døde (mennesker)

k3132. er] finnes

k3133. fanger] får

k3134. Aande] tenkeevne; normal språkbruk ville ha fordret aand i denne betydningen, men grensen mellom aand/aande (tilsv. lat. animus/anima) er ikke skarp.

k3135. belanger] angår

k3136. indganger] går over; den gamle verbformen gange rimes her, som ofte ellers på slutten av 1600-tallet, med den tilsvarende fange. Ellers brukes (også av Dass) gaa og faa helt fritt.

k3137. Til] for

k3138. blive] skje fyllest, bli noe av

k3139. begive] avstå fra, la fare. Dass tenker seg at et gudfryktig liv, inkludert gode gjerninger, mister sin fornuftsgrunn dersom belønningen – frelse og evig liv – ikke kan stilles i utsikt. Dermed har altså nestekjærligheten og de gode gjerninger ingen verdi i seg selv.

k3140. Propheter] Profetene i GT – fire store og tolv små – er i det vesentlige å betrakte som «domsprofeter», dvs. at de refser folket for å ha vendt ryggen til Gud eller for å ha praktisert urettferdighet, og at de truer med straff og undergang dersom ingen forbedring er å spore. Tanken er her altså den at truslene (som i det kristne perspektiv gjelder alle mennersker og ikke bare jødefolket i en gitt historisk situasjon) må anses som tomme dersom det ikke finnes noe liv etter dette.

k3141. Snak] tomme ord, vås

k3142. forfengelig Snaab] innholdsløst forfengelig håp, en unyttig karamell å sutte på («Snaab» er samme ord som moderne da./no. snob/snop, «godteri»). Om den dennesidige forfengeligheten eller tomheten taler særlig Forkynneren (Fork 1).

k3143. tilforne] tidligere (før Guds inkarnasjon)

k3144. giemmet i Muld] Dan 12.12 (12.2): «Og mange af dem, som ligge under Jorden og sofve, skulle opvogne, somme til det ævige Lif, og somme til ævig Skam og Skiendsel.»

k3145. det HErren os skabte] det at Herren skapte oss

k3146. Naar at] når

k3147. Hvor om at alle GUds Skrifter er fuld] som alle Bibelens bøker er full av. Utsagnet innebærer rimeligvis en overdrivelse. Slett ikke alle «GUds Skrifter» er fulle av løfter eller håp om frelse og udødelighet.

k3148. Lærerne] forkynnere av Guds ord, prestene; jf. 1 Kor 12.28: «Og GUd satte i Meenigheden først Apostlerne; dernæst Propheterne; for det tredie Lærere; dernæst dem, som giører underlige Gierninger; dernæst Gafver at giøre helbrede; Hielpere; Regierere; adskillige Tungemaal.»

k3149. fore mon give] pålegger (oss)

k3150. løse Mænds ord] uforpliktende ord ytret av mennesker

k3151. eene] utelukkende, bare

k3152. i Live] her på jorden; 1 Kor 15.19: «Haabe vi alleeniste paa Christum i dette Lif, da ere vi de elendigste iblant alle Mennisker.»

k3153. Hvilke] vi som

k3154. skabet af Jord] 1 Mos 2.7: «Og GUD HERREN hafde giort Mennisken af en Jord-klimp, og blæsde en lefvende Aand i hans Næse; Og saa blef Mennisken til en lefvende Siæl»; jf. 1 Kor 15.47.

k3155. et Huus uten Hænder bered] 2 Kor 5.1: «Vi vide og, dersom dette vort Tabernackels Jordiske Huus blifver nederbrudet, at vi hafve en Bygning opbygt af Gud, et Huus, som icke er giort med Hænder, hvilcket der er evigt i Himmelen.»

k3156. Basunen] Det dreier seg om dommens basun, som ikke bare lar seg høre i Åpenbaringen, men også hyppig hos profetene og i Paulus' brev; se 1 Kor 15.51–52: «See! Jeg siger eder en hemmelig Ting: Vi skulle icke alle sofve, men vi skulle alle forandres; Og det skal skee hasteligen, udi et Øyeblick, i den sidste Basunes Lyd; thi Basunen skal lyde, og de Døde skulle opstaa uforkrænckelige, og vi skulle forandres.»

k3157. Fremgaar en hver af sin Huler og Sted] Jes 2.19–21: «Da skal mand gaa i Klippernis Huler, og i Jordens Kuler, for HERrens Frygt og for hans herlige Majestæt, naar hand giør sig færdig at forstyrre Jorden. Paa den Tiid skal hver mand bortkaste sine Afguder af Sølf og Guld (som de hafde ladet giøre sig, at bede til) i Muldvarpers og Aften-backers Huler. Paa det hand kand bryde ind i Steen-rever, og i Klippers Huler for HERRens Frygt, og for hans herlige Majestæt, naar hand giør sig ferdig ad forfærde Jorden.»

k3158. Ephata] Mark 7.34 (Jesus helbreder en døvstum): «Og [Jesus] saa op til Himmelen, suckede, og sagde til hannem [den stumme]: Ephphatha, det er, lad dig op.» Ordet er arameisk, og brukes gjerne som belegg for at arameisk var det språk Jesus faktisk talte. I Markus-evangeliet er det den døvstummes ører som skal åpne seg; her bruker dikteren det som et sesam til å åpne de jordiske huler hvor de døde avventer dommedag. Her har vi altså med Guds «store» effata å gjøre; «det lille» ble rimeligvis brukt av Jesus da han helbredet den døvstumme.

k3159. klinge] lyde

k3160. tvinge] volde besvær, plage

k3161. den halte Mephiboset] Sønn av Jonathan, sønnesønn av Saul var ifølge 2 Sam 4.4 lam, ikke halt: «Og Jonathan Sauls Søn hafde en Søn som var lam paa Benene, og hand var fem Aar gammel, den Tid det Røcte kom om Saul og Jonathan af Jesreel: Og hans Amme tog hannem, og flyede; Og der hun saa hasteligen flyede, da faldt hand, og blef lam; Og hand heed MephiBoseth.» Omtalt i TB 8.19.7.

k3162. springe] hoppe (frem), løpe (fort)

k3163. Mathusalem] 1 Mos 5.27: «Og hans [Methusalas] gandske Alder blef ni hundrede, ni og tresinds tive Aar: Saa døde hand.» I Bibelen oppnår intet menneske noen høyere alder. Navneformen Metusalem synes særlig utbredt: «Gammel som Metusalem» (PSyv 210).

k3164. ey eller] ei heller

k3165. hands Hofters Skavank] 1 Mos 32.24–25: «Og hand [Jacob] blef alleene: Da brøds der en Mand [dvs. Gud] med hannem til det dagedis. Og der hand saa, at hand kunde icke ofvervinde hannem, rørde hand saa hart ved hands Hofte-Led, at hans Hofte-Been gick af Led, i det hand brødis med hannem.» Flertallsformen (gen.) «Hofters» kan rett og slett bero på at bibeltekstens -Led feilaktig er blitt oppfattet som flertall.

k3166. Krøblingen] Jes 35.4–6: «Siger til de mistrøstige Hierter: Værer trøstige; Frycter icke; See! Eders Gud kommer at hefne; Gud som da betaler, kommer og skal frelse eder. Da skulle De Blindis Øyen opladis, og de Døfvis Øren skulle aabnis. Da skulle de Halte springe som Hiorte, og de Dummis Tunger skulle sige Lof»; jf. Matt 11.5.

k3167. Lazarus] I Joh 11 fortelles det om hvordan Jesus vekker Lasarus opp fra de døde: «Og JEsus sagde, Tager Steenen af; Martha, den Dødes Syster, siger til Hannem, HErre, hand lugter nu ilde; thi hand hafver ligget fire Dage» (11.39).

k3168. Forglemmelsens Stræde] glemselens egn; dvs. graven til dem som døde før inkarnasjonen; jf. Sal 88.13: «Kunde da dine underlige Gierninger kiendis i Mørcket? eller din Retfærdighed i det Land, som man intet tæncker [forglemmelsis Land, 1647]?»

k3169. levered Forraadnelsen hen] overlevert til forråtnelsen

k3170. Da] Tidsadverb; gjentar uttrykksmåten i 17.1 og 17.4, og innleder altså ingen leddsetning. Syntaksen her følger ikke skolegrammatikken. Normalt ville «Kroppe» ha vært subjekt også i helsetningen, med passivt verbal: Kroppene ville ha blitt gjenforent med sjelene. I stedet gjøres handlingen aktiv, med «Siæle» som subjekt og «Kroppe» som objekt. Dermed får sjelene den aktive rollen. De befrir så å si kroppene fra forråtnelsen.

k3171. indtræde] trer inn i (med objekt: «dem»)

k3172. Hvad] i hvilken grad, hvor meget

k3173. Sammenkomst] forening, stevnemøte

k3174. blive] komme til å finne sted, skje; i moderne språk ville vi ha tilføyd en nektelse (ikke) her.

k3175. de to Venner] Dvs. kroppen og sjelen. At de to i 20.1 så fremstilles som søstre, kan neppe sies å by på noen alvorlig motsetning, ettersom både vennskapet og slektskapet her uansett er av metaforisk art.

k3176. findis] treffes

k3177. Søster] Personifikasjoner er som oftest av hunkjønn, rimeligvis etter innflytelse fra latin; slik også her, til tross for at både kropp og sjæl grammatisk sett er hankjønn (felleskjønn) på dansk.

k3178. tillige] sammen, i forening

k3179. Skilsmisse] atskillelse

k3180. vige] gi etter; verbalet personifiserer skilsmissen.

k3181. Da] Konstruksjonen fra 17.1, 17.4 og 19.3 gjentas her. Tidspunktet det refereres til, er altså dommen, da sjelene skal gjenforenes med kroppene; jf. 1 Kor 15.51–54. Samtidig skilles også bukkene fra fårene, de utvalgte fra de fortapte; se Matt 25.31–46 og Åp 20.11–15.

k3182. Alle Samvittigheds Bøger og Blade] «Blade» her om de enkelte bladene en bok består av, jf. Åp 20.12: «Og jeg saae de Døde baade Store og Smaa staa for Gud, og Bøgerne blefve opladne: Og der blef en anden Bog opladen, hvilcken der er Lifsens: Og de Døde blefve dømde efter Skriften i de Bøger, efter deris Gierninger.»

k3183. Afsigter] dommer

k3184. Bogstaven] teksten, loven; jf. Rom 2.12–13: «Hvilcke som hafve syndet uden Loven, de blifve og fortabte uden Loven: Og hvilcke som hafve syndet i Loven, de blifve fordømte formedelst Loven. Efterdi de ere icke Retfærdige for GUd, som høre Loven, men de som giøre Loven, skulle blifve Retfærdige.»

k3185. GUds Regenskabs Tavler] Jf. 1 Pet 4.5: «Hvilcke [hedningene] der skulle giøre Hannem Regenskab, som er rede til at dømme de Lefvende og de Døde.»

k3186. en skrekkelig Summ] I likhet med avlatshandlerne, som Luther i sin tid reagerte så sterkt på, regner Dass synder om til gjeld, dog i form av metaforiske penger; et liknende uttrykk brukes i TA 10.7.4.

k3187. hand] Dvs. hedningen (22.1 ovf.).

k3188. tilforne] før

k3189. det] så vidt som

k3190. Uretferdigheds Veye] Jf. 2 Pet 2.15: «De [forbandelsens Børn] forlade den rette Vey, og gaa vild, og følge efter Balaams Bosor (Søns) Vey, hvilcken der elskte Uretfærdigheds Løn.»

k3191. velyndet] foretrukket

k3192. Thi] derfor

k3193. forlene] gi (som nådegave); oppfordr. konj.

k3194. Trolig at passe min Frelsere paa] at jeg trofast bryr meg om min frelser

k3195. lyster] finner det for godt

k3196. i Skyen fremtræde] Luk 21.27: «Og da skulle de see Menniskens Søn komme i Skyerne med stor Kraft og Herlighed.»

k3197. iført i Retfærdigheds Klæde] Åp 19.7–8: «[…] thi Lammets Bryllup er kommen, og hans Hustru hafver beredt sig. Og det blef hende gifvet at føre sig i reent og deyligt Silcke (men Silcket er de Helliges Retfærdighed).»

k3198. Maatte i Ære for hannem bestaa] måtte forenes med ham i ære

k3199. Utlegningen av trosartiklene avsluttes med sangen om det evige liv. Hoveddelen av sangen (str. 4–15) omsluttes av en tre strofers innledning (exordium) (str. 1–3) og en like lang avslutning (peroratio) (str. 16–18). Hoveddelen tar utgangspunkt i et kateketisk spørsmål om hva det evige liv faktisk er. I sitt svar avviser dikteren først spørsmålet ved å vise til den menneskelige fornufts uformuenhet, men beskriver så den himmelske tilværelse i en lang rekke motsetningspar og forsetter (i str. 12–15) med å eksemplifisere salighetens vilkår med flere bibelske personers gjenforening i det hinsidige. Innledningen åpner med en apostrofering av alle «Folk» som trenger opplysning om saken og fortsetter med å poengtere det store i denne endelige løsning på verdens jammer. Avslutningen innledes i likhet med hoveddelen med et kateketisk spørsmål om hvem som skal føre oss til himmerike. Og her svarer dikteren uten å nøle: Vårherre, dvs. Kristus. Den nesten obligatoriske bønnen til slutt glimrer med sitt fravær; isteden konstateres det med full forvissning at «vi» vil bli hos Herren til evig tid. / Laila Akslen (1997: 169–72) sammenligner sangen med Dorothe Engelbretsdatters beslektede («Om det Evige Liff») i Sjælens Sang-Offer (DESS 1.149) og påpeker blant annet hvordan frelseren, Jesus Kristus, er merkelig fraværende i Dass' kjøligere fremstilling. Denne sangen hører åpenbart til blant de mest rendyrket didaktiske.

k3200. tit.] Luther 1616: 77: «[…] oc det euige liff», forklart slik: «Oc paa den yderste Dag skal hand opvecke mig met alle andre af døde, oc sætte mig met alle andre som troe, i det euige Liff.»

k3201. mel.] Samtlige håndskrifter oppgir «Hen Musæ hen I blødhjertige Qvinder» som melodiforelegg. Om verdslige viser som forelegg for åndelige, se Innl. 6.2. Det aktuelle forelegget er ukjent (Schiørring 1.252), men Dass bruker det også i evangeliesangen til Kristi himmelfartsdag (SV 3.294) – hvor tematikken til en viss grad er beslektet – dessuten i leilighetsdiktet «Ny Bergen, Ny Lykke» (SV 1.244). Den metriske strukturen minner sterkt om den vi finner i «Kommer i Cimbriske Helte», brukt i TA 5. Avvik finnes bare i annet og fjerde vers, som i TA 5 har mannlig utgang, her kvinnelig.

k3202. KOmmer] kom; imp. flt.

k3203. sørgelig] Ordet kan oppfattes enten som adjektiv i betydningen «sørgmodig» eller som adverb i betydningen «bedrøvelig».

k3204. Verden] tilværelsen på jorden (mots. himmeriket)

k3205. Underretninger] forklaringer, undervisning

k3206. rente] gi avkastning; jf. tilsvarende uttrykk i TB 7.19.3, TA 7.1.3, TA 12.1.6, FV 3.9.2.

k3207. Kalken] Jf. Jesu ord i Getsemane, Matt 26.39: «Og Hand [Jesus] gick noget længer frem; falt ned paa sit Ansigt, og bad, og sagde: Min Fader, er det mueligt, da gaa denne Kalck fra Mig! dog icke som Jeg vil; men ligesom Du vil.»

k3208. Tænker] tenk på at; imp. flt.

k3209. Lives] Genitivsformen er kurant.

k3210. Ævigheds Glæde] Jf. Jes 35.10: «HERRENS Igienløste skulle igienkomme, og komme til Zion med Glædskab, ævig Glæde skal være ofver deres Hofvet, og de skulle faa Glæde, og Fryd, og Pjne og Suk skulle flye bort fra dem.»

k3211. det] Dvs. livet

k3212. hundrede tusinde Dage] Tar vi tallet som en eksakt angivelse av et livs lengde, tilsvarer det 374 år. (Aber sie zählten natürlich nicht.)

k3213. GUds Ævigheds Støtte] Jf. Sal 55.23: «Kast din Omhu paa HErren, Hand skal forsørge dig; og hand lader den Rætferdige icke faae Uroe evindeligen.»

k3214. Forandring] Substantivet personifiseres som subjekt for «bortfløtte».

k3215. slet] ganske, helt

k3216. skatter] verdsetter

k3217. med Sind eller Hierter] med forstand eller tanker; jf. Hebr 4.12: «Hiertets Tancker, og Sind».

k3218. u-forkrenkelig Varer] uforgjengelige ting; det alluderes rimeligvis til Matt 6.19–20: «I skulle icke samle eder Liggende-Fæ paa Jorden, som Møll og Rust æde dem, og der som Tyfve grafve derefter og stiæle dem. Men samler eder Liggende-Fæ i Himmelen, der som hvercken Møll og ey Rust æde dem, og der som Tyfve icke grafve derefter, og ey stiæle dem.»

k3219. som ingen Omvexling paafalder] som det ikke er aktuelt å bytte

k3220. forrustis] ruster opp

k3221. Poser] Slike var i vanlig bruk til oppbevaring av penger (og til tigging).

k3222. grue] frykte for

k3223. Tyvene] Se ref. til Matt 6.19–20 i 5.4 ovf.

k3224. din Midler] din formue

k3225. forvustede] ødelagte, herjede; jf. Am 3.10–11: «De agte ingen Ræt, siger HERren; de samle Liggende-Fæ med Uret og Rof i deris Palladser. Derfore siger den HERre HERre saa: Mand skal belegge dette Land trint omkring, og rifve dig ned fra din Magt, og plyndre dine Palladser.»

k3226. deden] bort fra

k3227. den Gaars-Dag forleden] gårsdagen som akkurat er forbi; Sal 90.4: «Fordi at tusinde Aar ere for Dig som den Dag, der fremgick i Gaar, og som en Natte-væct.»

k3228. For] på grunn av

k3229. Herligheds Ære] den berømmelige salighet som finnes i himmelen

k3230. for U-videnhed sørge] sørge over at han eller hun mangler kunnskap; jf. 1 Kor 13.8–10: «Kiærlighed blifver icke træt: Spaadomme skulle aflade, og Tungemaal skulle aflade, og Vijsdom skal ogsaa aflade. Thi vort Vidskab er u-fuldkommen, og vor Prophetie er u-fuldkommen. Men naar det Fuldkomne kommer, da skal det U-fuldkomme aflade.»

k3231. anden] en annen

k3232. adspørge] spørre

k3233. hin anden at lære] å leve på hverandre(s bekostning)

k3234. Lykkens Omskiftelse] Forestillingen om Lykken som snurrer menneskene på et slags pariserhjul, slik at de som på ett tidspunkt troner på topp, i neste øyeblikk befinner seg på bunnen, fikk særlig utbredelse gjennom den senantikke dødscellefangen Boethius' dialog Filosofiens trøst (524 e. Kr.). Vandrebogens forfatter, Hans Christensen Sthen, skrev ut denne allminneliggjorte forestillingen på vers i 1581, illustrert ved en lang rekke historiske eksempler, og det uten å nevne Boethius: «Den ene ophøyis, den anden tryckis ned,/ Saa pleyer at vere Verdsens sed.» Jf. TB 3.4.7–8. «Alting er omskiftelig / Verden er, Verden er bedragelig,» skriver Bording i «Lykken kommer, lykken går» (1984: 302–03), som byr på flere paralleller til strofene her hos Dass. Se også Kingos «Om de sovende Disciple», str. 8 (KSS 6B: 598).

k3235. Hisset] i det hinsidige

k3236. u-omskiftelig] uforanderlige

k3237. Hisset er alt det vor Hierte begiærer] Åp 21.4: «Og Gud skal aftøre alle Taarer af deris Øyen, og Døden skal icke meere være, ickeheller Sorg, og ey Skrig, og eyheller Pine skal meere være; thi det Første forgick.»

k3238. roligt] sorgløst

k3239. idel i Vandring] kontinuerlig på vandring; som en pilgrim. Sthens «Jeg veed et evigt Himmerig» (1994: 170–71), som bygger på en eldre tysk versjon, har flere paralleller til Dass her og baseres helt på pilgrimsmotivet. Sthens sang var vidt utbredt i 1600-tallets salmebøker, men ble ikke opptatt hos Kingo (1699). I Norge er salmen nå særlig kjent i Bernt Støylens gjendiktning, «Eg veit i Himmerik ei Borg» (Malling 2.465–68).

k3240. Hisset ey Sool eller Maane behøvis] Åp 21.23: «Og Staden behøfver hvercken Soel eller Maane, ad de skulle skinne i den: thi Guds Herlighed oplyser dend, og Lammet er dens Lys.»

k3241. de Ægypter her Folket betrykte] Jf. Dom 6.9: «Og [jeg, Herren] fride eder af Ægypternis Haand, og af alle deris Haand som tvingde eder, og Jeg udstøtte dem for eder, og gaf eder deris Land.»

k3242. Skilsmisse] atskillelse

k3243. sankede blive] samles, forenes

k3244. Jacob] Patriarken tjente først syv år for Rakel, men ble lurt og fikk den eldre søsteren Lea isteden. Så, etter enda syv år, fikk han Rakel og «hafde Rachel kierere end Lea» (1 Mos 29.30). Rakel dør i barselseng med sønnen Benjamin: «Saa døde Rachel, og blef jordet paa Veyen til Ephrath, som nu kaldis Bethlehem. Og Jacob rettede et Tegen op ofver hendis Graf, og det er Rachels Grafs Tegen indtil paa denne Dag» (1 Mos 35.19–20). Teksten røper ikke noe om Jakobs gråt (annet enn ved deres første møte, 1 Mos 29.11); dette må være dikterens i og for seg rimelige tolkning.

k3245. David [...] sin Lille] sc. sønn; Herren straffer David ved å ramme det barnet Batseba har født ham, med sykdom. David faster og våker, men «Den sivende Dag døde Barnet» (2 Sam 12.18).

k3246. Martha seer Lazarum nu] Jesus vekker faktisk Lasarus opp fra de døde allerede på jorden, i dette liv. Her hos Dass gjenforenes med andre ord Lasarus med sin søster Marta for annen gang etter døden. I evangeliet uttrykkes det ikke direkte at Marta gråter, det fortelles imidlertid om hennes søster, Maria. Men det står at mange, inkludert Jesus, var kommet til Marta og Maria «at trøste dem, for deres Broder» (Joh 11.19).

k3247. Jericho-Sønner] Profeten Elias forlater jorden i en ildvogn i 2 Kong 2.11. Hans disippel Elisa ser hva som skjer; han tar opp Elias' kappe, som er falt av ham, går til Jordans bredd og slår den mot vannet så det skiller seg. «Og der Propheternis Børn det saae, som vare i Jericho mod hannem, da sagde de: Eliæ Aand hvilis paa Elisæum, og de ginge mod hannem, og tilbade paa Jorden. Og sagde til hannem: See, her ere halvtrediesindstive Mænd iblant dine Tiennere stercke Folck, lad dem gaae, og lede efter din Herre, maa vel skee, at HERRENS Aand tog hannem, og kastede hannem nogen sted paa et Bierg, eller nogen sted i en Dal; Hand sagde: Lader dem icke gaae. Men de nødde hannem, indtil han bluedis der ved, og sagde: Lader dem gaa hen: Og de sendte haltrediesinstive Mænd bort, og de leete efter hannem i tre Dage; men de funde hannem icke» (2 Kong 2.15–17).

k3248. Enken af Nain] Luk 7.11–15: «Og det begaf sig derefter, at Hand [Jesus] gick i en Stad, som heed Nain; og der ginge mange af Hans Discipler med Hannem, og meget Folck. Og der Hand kom nær til Stads-Porten; See! da bar mand en Død ud, som var sin Moders eeniste Søn, og hun var en Encke; og meget Folck af Staden, gick med hende. Og der HErren saae hende, da ynckedes Hand der ofver, og sagde til hende: Græd icke. Og Hand traadde til, og rørde ved Baaren: Og de, som baare, stoede; og Hand sagde: Du unge Dreng, Jeg siger dig, stat op. Og den Døde reiste sig op, og begyndte at tale: Og Hand gaf hans Moder hannem.» Som i eksempelet med Lasarus er det slik her at de to atskilte ved Jesu hjelp gjenforenes på jorden. Dikteren tenker seg gjentakelsen i himmelen som en like stor glede.

k3249. bunden] tynget

k3250. hisset] i det hinsidige, se 8.6 ovf.

k3251. forvunden] kommet over

k3252. Holt stil] vent litt; utlydsherding av imp. av holde

k3253. Maria [...] haver klaget] Maria Magdalena står påskemorgen utenfor Jesu grav og gråter. Men idet hun bøyer seg og ser inn i gravhvelvingen, får hun øye på to hvitkledde engler som sitter der inne: «Og de sagde til hende: Qvinde, hvi græder du? Hun siger til dem, De toge min HErre bort, og jeg veed icke, hvor de lagde Hannem. Og som hun det sagde, vendte hun sig tilbage, og seer JEsum staa, og veed icke, at det er JEsus» (Joh 20.13–14).

k3254. Stæden] Hankjønn er kurant.

k3255. ophittet] funnet

k3256. bekymmerlig] bekymret

k3257. fritted] spurte

k3258. forrig] tidligere; ubest. form er kurant.

k3259. husvaler] bringer trøst for

k3260. Eya] Uttrykk (fra gr. og lat. via tysk) for glede, lystighet, jubel o.l.

k3261. indsamlis det Rige] Subjektet, «mand», får her en forklarende apposisjon, «det Rige». Når alle de utvalgte har samlet seg, oppstår det himmelske Jerusalem. Her og i det følgende stilles i alt åtte spørsmål, som alle kan sies å være presiseringer av det ene som Paulus stiller i 1 Kor 15.35: «Der maatte nogen sige: Hvorledis skulde de Døde opstaa?»

k3262. tillige] samtidig, også

k3263. GUds Ansigtes Lius] Jf. Sal 80.4: «Gud trøst os, og lad dit Ansict skinne, saa blifve vi helbrede.» Fredrik IVs husandaktsformular beholder Guds ansikt som et uttrykk for Hans omsorg: «Herren liuse sit Ansigt over vor Konge og være hannem naadig» (Den Almindelige Kirke- og Huus-Andagt 1700.

k3264. indtræde] tre inn i

k3265. Lise] bekymringsløshet, ro

k3266. Helgen] hellige, saliggjorte

k3267. formode] venter; flertallsbøyning av verbet

k3268. Blomster og Blade] Hvis folket jublet da Jesus palmesøndag red inn i Jerusalem, hvordan vil da ikke jubelen lyde i det nye Jerusalems gater? Joh 12.12–13: «Den anden Dag, der det megle Folck, som var kommet til Høytiden, hørde, at JEsus kommer til Jerusalem; Toge de Palmegreene, og ginge ud mod Hannem, og raabte: Hosanna, Lofvet være den, som kommer i HERrens Nafn, en Konge af Israel»; jf. Jes 35.1–2.

k3269. med Petro] Substantivet får den latinske kasusendelsen (ablativ). Matt 17.4; «Da svarede Peder, og sagde til JEsum: HERre, her er got at være: Vil du, da ville vi giøre tre Bolige, Dig Een; og Mose Een; og Elias Een.» Også Dorothe Engelbretsdatter aktiverer i sin salme om det evige liv dette bibelstedet (DESS 1.152, str. 12).

k3270. Rolighed] hvile; uttrykket å komme til rolighed brukes evfemistisk om «å dø».

k3271. vor Fødder at skidne] Høys 5.3: «Jeg hafver ført mig af min Kiortel, hvorledis skal jeg føre mig i den igen? Jeg hafver toet mine Føder, hvorledis skulde jeg giøre dem ureene igen?»

k3272. fixere] narre

k3273. ald Ære til ævig Tid] Jf. Sal 89.53 (siste vers, som her): «Lofvet være HERren ævindeligen; Amen, Amen.»

k3274. Den lutherske katekismens tredje del tar for seg Fadervår. Under gudstjenesten skulle presten ifølge Kirke-Ritualet (1685) innlede sin preken med å «formane Folket til Bøn og Paakaldelse om Guds Hielp i denne hellige Forretning» og deretter lese Fadervår (s. 19). Fadervår var også foreskrevet til bruk bl.a. i dåps- og nattverdsliturgien (s. 66, 92 og 162). Dass avslutter dessuten sine evangeliesanger med en katekismesang til Fadervår; denne sangen foreskrives til bruk «paa de almindelige bede-dage» (SV 3.406)

k3275. Forfatted i ni Sange] Inndelingen er den normale. I tillegg til de syv sangene til Fadervårs enkeltbønner, slik de fremgår av Matt 6.9–13 og, deretter, nummerert, av Luthers Lille, kommer to sanger til henholdsvis innlednings- og avslutningsformelen.

k3276. I Fadervårs «fortale», som katekismeforfatterne gjerne kaller den innledende henvendelsen til Gud, kommenteres som regel tre forhold: for det første at de troende kan henvende seg til Ham som sin «far» i himmelen, for det annet at jordens mennesker følgelig er å betrakte som «søsken» og dermed også plikter å be for hverandre, og for det tredje Guds allmakt, tilkjennegitt av hans adresse «i Himmelen». Dass legger hovedvekten et annet sted: på Guds makt til å hjelpe de troende når de er i nød, særlig materielt. Sangen åpner riktignok – i «vi-form» – med en påminnelse om betydningen av Guds farsrolle (str. 1), men fortsetter så med en redegjørelse for den timelige bekymringen for føda (str. 2–5). Her foregripes FV 5, om det daglige brød. I de neste strofene (6–9) bekrefter dikteren Guds enestående status og griper dermed tilbake til TB 1, med en advarsel mot å tilbe «fremmede Guder». Sangen fortsetter så med å kommentere Guds allvitenhet og allmakt (str. 10–16). I denne sammenheng apostroferes både Gud selv (str. 12) og mennesket (str. 14), som formanes om å leve gudfryktig. Den siste, kompakte avslutningsstrofen (17) gjentar bekreftende at Gud vil og kan trøste sine, og for det fortjener Han lovprisning. / Luther betoner i sin Store katekisme Fadervårs betydning som Jesu egen bønn: «Gud lærer os self maaden ad bede med» (Luther 1629: 93). Slik kan Herrens bønn komme til erstatning for alt det tomme, «udvortis» skvalder reformatoren har registrert i kirker og klostre: «Sandt er jo det, ad huad mand til dis hafuer giort for Bøner, blabrit oc buldrit i Kircker, etc. hafuer i sandhed icke værit rætte Bøner» (s. 90). Men han understreker også bønnens «Forjættelse»: det at Gud har lovet de troende å bli hørt, at «det som vi bede, skal jo visselig skee» (s. 92v), og, i likhet med Dass, at «Nød drifuer til ad bede» (s. 93v).

k3277. tit.] Luthers Lille (1616: 79–80): «Vor Fader, du som est i Himlene» (1626-utgaven har «Fader vor»). Den svaningske bibel 1647 har samme formulering som Resen 1616. Christian IVs bibel (1633) har «VOR Fader som er i Himmelen» (Matt 6.9). Luthers Lille forklaring: «Det er: Gud inbiuder oss kierligen met denne liden Foortale, at wi skulle sandeligen troe, at hand er vor rætte Fader, oc wi ere hans rætte Børn, Paa det wi dess trøsteligere met fuld Tilljd bede skulle, lige som wi see Børn at bede noget met viss Tilljd aff deris Forældre.»

k3278. mel.] Manuskriptene oppgir som forelegg «Ak Amaryllis hvid som et Krid». Dette må referere til Bordings pastorale kjærlighetssang «Ode mixta» (1647), med åpningen «O skiønne Galathe, det er Væ» (Bording 1984: 266), spredt som skillingstrykk under tittelen «En meget Smuck og Ny Elskovs-Viise» (Bording 1986: 275). Den niende strofen i denne sangen begynner nemlig slik: «Og Amaryllis hvid som en Krid». Dass oppgir den samme Bording-sangen som forelegg for evangeliesangen til 21. søndag etter trefoldighet (SV 3.378), som dog mangler opptakten i det metrisk avvikende fjerdeverset. Om verdslige viser som forelegg for åndelige sanger, se Innl. 6.2.

k3279. bær] bærer; kortformen er kurant.

k3280. med Gavn] i praksis (ikke bare til pynt); jf. PSyv 2277: «Gavnet er bedre end Navnet.»

k3281. bør] skylder

k3282. Hid til har Jordens Skiød givet Brød] Jf. Kingos «Anhang til Christian Vs første Ledings-Tog» (1677), KSS 2.57: «Hvad Fiske Hav og Søe gav af sit vaade Skiød / Meest Vinde-tørred blev til Vinter-Suul og Brød.»

k3283. Fiøsse-Rom] fjøs; ikke vanlig i dansk, se Jakobsen 1952: 116. Hankjønn av rum er kurant.

k3284. nøgen] Best. form; kurant

k3285. Laad] porsjon, lott, del av fiskefangst; jf. uttr. fiske på lod.

k3286. liddet] lidt; partisippformen er kurant.

k3287. Aar fra Aar] år etter år

k3288. Haand […] Bistand] Rimet følger konvensjonen; Arrebo rimer f.eks. ofte haand på land (1965: 1.283, str. 6); jf. Sktr 2.344.

k3289. forskaffe] skaffe

k3290. Pligt] høytidelige løfte; dvs. Jesu, jf. Joh 16.24: «Her til hafve I icke bedet i mit Nafn: Beder, saa skulle I faa, at eders Glæde skal være fuldkommen» og Matt 7.7: «Beder, saa eder skal gifves; Leder, saa skulle I finde; Bancker, saa skal eder oplades.»

k3291. som gaar paa hands Sti] Jf. Sal 27.11: «HErre, viis mig din Vey, og leed mig paa den rætte Bane [Sti, 1647] for mine Fienders skyld.»

k3292. falder ham til Fod] Jf. 1 Mos 27.29 (Isaks velsignelse av Jakob): «Folckene skulle tienne dig, og Menniskene skulle falde dig til fode.»

k3293. Tarm] (mat i) magen; jf. ordspr. tom tarm gør lad arm, «den sultne arbeider dårlig» (ODS); «D'er betre trøytte Armar end tome Tarmar» (Aasen 21).

k3294. Profit] utbytte, fordel

k3295. Kiød-Guder] menneskeskapte guder; se f.eks. Sal 135.15: «Hedningenis Afguder ere Sølf og Guld, giorde med Menniskens Hænder.»

k3296. kun Avn og Vær] bare agner og vind (i vind); Sal 1.4–5: «De Ugudelige ere icke saa, men ligesom Afner, der Væjret bortspreder. Derfor blifve de Ugudelige icke bestandige i Dommen, eyheller Syndere i de Retfærdiges Meenighed.»

k3297. Dag for Dag] hver dag

k3298. Een Blind] Matt 15.14: «Lader dem fare, de ere Blinde og Blindes Ledere: Naar en Blind leder en anden Blind, da falde de baade i Grafven.»

k3299. Stok og Steen] Avguder i form av «Stock og Steene» finnes omtalt i 5 Mos 4.28; 28.36; 28.54; 29.17; Esek 20.32; jf. TB 1.8.4.

k3300. bøye Been] Jf. Sal 95.6: «Kommer, lader os tilbede og falde paa Knæ, og nedfalde for HErren, som os giorde.»

k3301. sterk] Intetkjønnsformen er kurant.

k3302. beleeis] utles, foraktes

k3303. Fiær] Som uttrykk for noe ubetydelig, især etter nektelse: det rager mig en fier, det er ikke en fjer værdt (ODS).

k3304. Gak] gå; imp. av gange

k3305. Mammons Ven] Luk 16.9 («Venner med den uretfærdige Mammon») og 16.13: «Ingen Huussvend kand tiene to Herrer, uden hand skal enten hade den Eene, og elske den Anden; eller hand skal holde sig til den Eene, og foragte den Anden.»

k3306. din stakkels Gud] Dvs. gullklumpen

k3307. hælde mig fast] bestandig støtte meg

k3308. Zebaoth] hærskarenes gud, tilnavn til Det gamle testamentes gud, for eksempel i Jes 6.3. «Og den eene raabte til den anden, og sagde: Hellig, Hellig, Hellig er den HERRE Zebaoth, alle Lande ere fulde af hans hans Ære.» Tilnavnet brukes ikke i Mosebøkene.

k3309. min Skiold] Hankjønn er kurant; Sal 18.3: «HERRE, min Klippe; mit Slot; min Frelsere; min Gud; min Trøst; paa hvilcken jeg forlader mig; min Skiold og min Saligheds Horn, og min Beskiermelse.»

k3310. hvor det gaar] hvor det enn bærer

k3311. grant] nøyaktig

k3312. Hvor at] hvor

k3313. Sædes] tilholds

k3314. Pallatz] Jf. Sal 45.9: «Dine [Guds] Klæder ere idel Myrre, Aloes, og Kezia, naar du gaar af din Filsbeens Palatz, ved Mig glæde de Dig.»

k3315. det Stierne-Loft] stjernehimmelen

k3316. Pool] himmelhvelvingen; eg. om de punkter hvor den forlengede jordaksen tenkes å krysse himmelhvelvingen. Substantivet pol kan ikke godt være noe annet enn hankjønn; syntaksen er ikke helt elegant her.

k3317. Stool] trone, sete

k3318. lod] plasserte

k3319. Skammel] Jes 66.1: «Saa siger HERren: Himmelen er min Stoel, og Jorden min Fod-Skammel; hvad er det da for et Huus, som I ville bygge Mig?»

k3320. intet Spor] Rom 11.33: «O! hvilcket Riigdoms Dyb baade paa Guds Viisdom og Kiendelse: Hvor aldelis u-begribelige ere hans Domme, og Hans Veye u-randsagelige [uspoorlige, 1647].»

k3321. Stand og Stat] rang og stand; samtidig betyr begge ordene også «stilling» i lokal forstand.

k3322. høyt opsat] høyt anbrakt

k3323. hvad som skeer Af en og hver] hva som gjøres av hver og en

k3324. paa Jorden er] som befinner seg på jorden; relativpronomenet (subjunksjonen) er underforstått.

k3325. Een hver Mands Vey forstaar] Sal 139.3 «Hvad heller jeg gaar, eller ligger, da er Du omkring mig, og seer alle mine Veye.»

k3326. hvor] hvor enn

k3327. skuer Alleting] Sal 33.13–15: «HERren skuer af Himmelen, og seer alle Menniskens Børn. Hand seer af sin faste Throne paa alle, som boe paa Jorden. Hand skaber tillige deris Hierter; Hand mercker paa alle deris Gierninger.»

k3328. gedult] gjemt, dulgt; Heb 4.13: «Og der er intet Creatur usynligt for Hannem; men Det er altsammen blot og aabenbar for hans Øyen, om Hvilcken vi tale.»

k3329. nedrig] ringe, ydmyke

k3330. Giest] Jf. Sal 119.19: «Jeg er fremmed paa Jorden; Skiul icke dine Bud for mig.»

k3331. skyer] Verstakten forutsetter at ordet uttales med to stavelser, noe som ikke er helt elegant, spesielt fordi verbet (sky), som riktignok av og til får lang vokal markert på denne måten, da formelt sett forvandles til et annet (skye).

k3332. Gast] Her etter alt å dømme brukt som en positiv (om enn uvanlig) karakteristikk, ikke som «spøkelse» eller «matros»; jf. NO: «Bruges i en dunkel Betydning, omtr. som 'Basse' om en stor og svær Karl.»

k3333. reddis] frykter; jf. Sal 33.8: «All Verden frycte HERRen, og alt det som boer paa Jorden, rædis for hannem.»

k3334. ind og ud] ut og inn, bestandig

k3335. paa Ondskabs Vey] Jf. Sal 18.22–24: «Thi jeg holder HERrens Veye, og er icke ugudelig imod min Gud. Thi jeg hafver alle hans Domme for Øyen, og jeg kaster icke hans Bud fra mig. Og jeg er uden Smitte for hannem, og bevarer mig fra min Ondskab.»

k3336. knuse smaa] knuse i småbiter, pulverisere; jf. Sal 2.9: «Du skal sønderslaa dem [hedningene] med et Jern-Spir; ligesom Leer-potter skal Du sønderknuse dem.»

k3337. daglig Brød] Jf. FV 5.

k3338. Da see til Himmelen] Jesus ble for eksempel bønnhørt da han «så til himmelen» og ba om at fem brød og to fisker skulle rekke til fem tusen i ørkenen, Luk 9.16: «Da tog Hand de fem Brød, og to Fiske, og saae op i Himmelen, og tackede derofver: brød dem, og fick Disciplene dem, at de lagde for Folcket.»

k3339. den] han, dvs. Gud

k3340. Som hjalp vor Fædres Trang] Sal 22.5: «Vore Fædre haabede paa Dig; og der de haabede, hialp Du dem ud.»

k3341. faderlig] Sal 103.13: «Ligesom en Fader forbarmer sig ofver Børn; Saa forbarmer HERren sig ofver dem, som hannem frygte»; jf. 2 Kor 6.18.

k3342. belemt] lammet

k3343. Hierte-klemt] i en pinibel situasjon

k3344. stædd'] ført, plassert; av stede

k3345. veed] kjenner til, har konstatert

k3346. Jordens Kreds] jorden

k3347. oven til] i himmelen; hjelpen er med andre ord å finne i det hinsidige; her sies det ingenting om at Gud skal komme sine til hjelp mens de ennå lever på jorden; jf. Kol 3.1–2: «Derfore ere I opstandne med Christo, da søger det, som er ofven til, der som Christus er, siddendes hos Guds høyre Haand. Tragter efter det, som ere ofven til, icke efter det som er paa Jorden.»

k3348. komme dig] ta seg av deg

k3349. sikkerlig] sikkert

k3350. Brud] I den konvensjonelt allegoriske lesningen av Salomos høysang settes brudgommen lik Kristus og bruden lik den enkelte kristensjel eller Kirken; se bl.a. TA 4.13.1 og TA 9.3.4.

k3351. Himmel-Glantz] Jf. Hebr 1.3: «Hvilcken [Jesus], efterdi Hand er hans Herligheds Skin, og Hans Værelses rette Billede, og bær alle Ting med sit kraftige Ord; der Hand hafde giort vore Synders Renselse, formedelst sig Self; da satte Hand sig hos Majestætens høyre Haand, i det Høye.» Erik A. Nielsen utlegger en tilsvarende passasje hos Kingo (2010: 430).

k3352. Krantz] Noten viser til Jes 62.3: «Og du skalt blifve en deylig Krone i HERrens Haand, og en Kongelig Hat i din GUds Haand.» Jf. tilsvarende uttrykk i TA 2.17.6.

k3353. (i fotnoten:) Bereeder] skaper; nærmere om førsteutgavens noter i Innl. 1.4.

k3354. (i fotnoten:) annammer] får

k3355. Himmel-Mand] Her poengteres Jesu menneskenatur i tillegg til den guddommelige og himmelske. Dass' utlegning av kristologien finnes i TA 2.1–5.

k3356. Brøst] ufullkommenhet, feil

k3357. Trøst] Jf. 2 Kor 1.3–5: «Lofvet være GUD, og vor HErris Jesu Christi Fader, Barmhiertigheds Fader, og alle Trøstes Gud, som os trøster i all vor Bedrøfvelse; At vi og kunde trøste dem, som ere i allehaande Bedrøfvelse, med den Trøst, der vi blifve trøstede med af Gud. Thi ligesom vi hafve meget af Christi Piine, saa blifve vi og riigeligen trøstede, formedelst Christum.»

k3358. Lov, Ære, Priis] Jf. Sal 34.2: «Jeg vil lofve HERren altid; Hans Lof skal altid være i min Mund.»

k3359. Bram] prakt

k3360. vorde] bli til del; ønskende konj.

k3361. Denne sangen kjenner vi som «Herre Gud, ditt dyre navn og ære», Dass' «mesterverk» (se Eggertsdóttir og Haarberg 2010: 225). Mellom innlednings- og avslutningsstrofene (1 og 16), som begge inneholder en anropelse av Gud, kan sangen sies å falle i to hoveddeler: str. 2–10 og str. 11–15. Innledningsstrofen har bokstavelig talt slått an tonen og oppfordret til lovprisning av Gud. Men i den første hoveddelen oppfordres det ikke lenger, det konstateres at skaperverket vil lovprise sin Herre. Som en konsekvens av Guds allmakt evner det ikke noe annet. For «GUD er GUD om alle Mand var døde» (5.1). En rekke hypoteser om at lovprisningen eventuelt kunne utebli, avvises kontant. For Guds makt er virkelig altomfattende; den omfatter både himmel, jord og helvete. Den andre hoveddelen henvender seg til mennesket («ô Mennisk», 11.1), til et du. Her formanes hver enkelt troende om å lovprise Gud, ikke bare i ord, men i gjerning, for slik å fremme Guds rike. I fugen mellom de to hoveddelene står str. 10 som en slags bro. Her innføres et jeg som betrakter sin ufullkomne kropp. Dette jeget inngår selvsagt i skaperverket og tilhører slik sett del 1, men samtidig peker det med sin forpliktelse til å leve gudfryktig fremover mot del 2.

k3362. De to hoveddelene av sangen avspeiler etter all sannsynlighet dens tilblivelseshistorie. Første del finnes bevart i en lovsang («Peder Dassis Lovsang») som Dass må ha skrevet, men ikke fått trykt, før han begynte på Katekismesangene. Senere har han så, under utarbeidelsen av denne boken, omfunksjonalisert sangen til didaktisk bruk ved å tilføye del 2. Enkelthetene i tekstens utviklingshistorie tydeliggjøres av en mulig gjendiktning til islandsk, som høyst sannsynlig må ha blitt til allerede på 1680-tallet (Eggertsdóttir og Haarberg 2010), dvs. lenge før Katekismesangene forelå som trykk (1715).

k3363. Innledningsvis i sin store forklaring stusser liksom dr Luther over at bønnen oppfordrer til helliggjørelse av Guds navn: «Er det ikke tilforn helligt? Svar: Ja, det er aldtiid helligt i sit Væsen: men i vor brug er det icke helligt» (1629: 96). Helliggjørelsen realiseres ifølge doktoren på to måter, gjennom «Lærdom» og «Lefnet», dvs. ord og gjerninger. «Thi alt huad vi giøre paa Jorden, det maa enten være i Ord eller Gierninger, ad tale eller giøre» (1629: 96v). Dermed ligger rimeligvis også Luthers forklaring til grunn for den todelte strukturen i Dass' sang, slik den ligger til grunn for andre katekismeforfatteres forklaringer, for eksempel Aaskows: «Guds Nafn er vel ved sig self aldeelis helligt: Men vi bede, at det hos os maatte ogsaa helligis» (1692: 98). Se videre kommentar til 11.3 ndf. Den første bønn hos Luther utdypes i Albrecht Peters' kommentar (1992: 3.56–69).

k3364. Flere har hevdet at denne sangen synes å være beslektet med salmer i Det gamle testamentet. Gustav Jensen peker i 1909 på salme 8 og får følge av Malling (2.157). Jørgen Sejersted og Eirik Vassenden henviser til Sal 148 og 150 (2007: 45). Johann Arndts parafrase over salme 148 (Arndt 1690: 2.342), som inngår i et helt kapittel (2.42) om «Hvad der skal bevege og tilskynde os til at love og prise GUD dagligen», er også verdt å merke seg. Enda noen salmer kunne vært tilføyd, for eksempel Sal 66. Det forholder seg åpenbart slik at Dass snarere enn å legge seg opp til én enkelt David-salme, følger en genreforventning etablert av lovsangene i Salmenes bok. Disse åpner gjerne med (a) en apostrofering av Herren og fortsetter med (b) en oppfordring til å ære ham og (c) mer spesifikt lovprise hans navn. Denne lovprisningen skal ikke bare komme til uttrykk gjennom mennesker, men (d) gjennom hele skaperverket, som (e) ærbødig bøyer seg for sitt guddommelige opphav (f) til enhver tid (Eggertsdóttir og Haarberg 2010: 232 f). Dass' kollega i Odense, Elias Naur, har et dedikasjonsdikt i sin samling Zions Sange og Sucke i Verdens Babylon (1688) som utgjør en slående parallell til «Den Anden Sang». Man kan tenke seg at det er blitt til på tilsvarende vis, som en parafrase over lovsangene i Salmenes bok, men vi kan heller ikke utelukke bevisst imitasjon – den ene eller den andre veien. Følgende utdrag oppviser påfallende mange likheter:

Alt hvad som findes i dit høye Himmel-Sæde,

Og hvad paa Jorden er vil om din Ære Qvæde;

Ja Soel og Maane med dend Mindste Stierne-skud

Veed hver paa sin Maneer at love Dig, min Gud!

Din deylig Engle-hær, og dine Himlers Himle,

Sampt alle Krybe-dyvr, som her paa Jorden vrimle;

Dend giftig Drage med sin Krinkel-kroget Gang,

Maa (trodz for Fanden) dig udsige Love-sang.

Ild, Hagel, Snee og Damp, Affgrunde med det dybe,

Ja hvad mand næffne kand, vil med sin Lov frembryde,

Til dig, min Loves Gud! hvert Træ med Ympe-qvist

Sampt Vandet lover dig, ja Ildens minste Gnist.

Hvalfiskens sluge-flab, som Læster-Vand udspøyter [sic],

Dig lover, som hand kand; hver Fugle-Neb udfløyter

Din Lov, min Æres Gud, med en saa sød Musik,

Som hver i skabelsen aff dig paa Tungen fik.

Ja Konger, store Mænd, de gamle Folk og Unge,

Et Halleluja vil for dig, min Gud, udsiunge;

Saa Ild, Luft, Vand og Jord, samt hvad der end er til

Aff dumme Ting, og til Guds Ære tale vil.

k3365. Når Dass' katekismesang til den første bønn i Fadervår etter hvert har fått en så enestående posisjon i norsk salmediktning (på nummer én i Norsk salmebok 2013), kan det først og fremst forklares av den avgjørende innflytelsen domprost Gustav Jensens omdiktede tre-strofers-versjon, innlemmet i Landstads reviderte salmebok i 1926 (str. 1, 5 og 8), har øvet. Anders Hovden gjendiktet Gustav Jensens versjon til Nynorsk salmebok (1925). Salmer 1997 (et tillegg til Norsk salmebok) tar med alle de åtte første strofene. Jeg har tidligere nøstet opp tekst- og resepsjonshistorien (Haarberg 1998). Ivar Roger Hansen (1997) har kartlagt salmens vei til salmebøkene i inn- og utland. / «Den Anden Sang» har rimeligvis tiltrukket seg mer litteraturfaglig interesse enn noen annen katekismesang, særlig i de senere årene: Anders Malling (1962), Jørgen Sejersted (1997), Jon Haarberg (1998), Andreas Lombnæs (1999), Fartein Valen-Sendstad (2000), Per Thomas Andersen (2001), Jørgen Sejersted og Eirik Vassenden (2007), og Margrét Eggertsdóttir (2010) har alle bidratt. Anne Kristin Aasmundtveit og Stig Wernø Holter skriver om «Herre Gud, ditt dyre navn og ære» i Nytt norsk salmeleksikon (2012). Johannes Glenthøj presenterer sangen til introduksjon av sin egen danske omdiktning (2011). En lang rekke eldre omtaler er kortere og tilsynelatende oftere skrevet for å feire enn for å tolke og forstå. De karakteristikkene som foretrekkes fremfor alle andre, er «mektig», «monumental» og «majestetisk». Sangen nevnes første gang i en litteraturfaglig sammenheng av Welhaven, i hans lille avhandling om Petter Dass fra 1856. Men den første utgiveren, A.E. Eriksen (1875), synes ikke å ha merket seg sangens særlige kvaliteter.

k3366. tit.] Luthers Lille (1616: 80–81): «Den første Bøn. Helligt vorde dit Naffn.» Forklaringen: «Guds Naffn er vel ved sig selff aldelis helligt, Men wi bede, at det hoss oss maatte ocsaa helliges, Huilcket da skeer, naar Guds Ord læres purt oc rent, Oc wi, som det sømmer sig Guds Børn, lade det udtryckeligen til siune i vort Leffnit, huilcket at maa skee, giff du oss O Fader i Himlene. De som icke lære (andre) Guds Ord, oc ey leffue effter det forskreffne Guds Ord, de vanhellige Guds Naffn iblant oss, Huilcket icke at skulle skee, forhindre du O Himmelske Fader.» Matt 6.9 (1699): «Helligt vorde dit Nafn.»

k3367. mel.] Manuskriptene oppgir «Vill ey bonden laate vell etc» som forelegg, en ukjent, norsk(?) og etter alt å dømme verdslig vise. Antallet registrerte folkemelodier er for denne sangen iflg. Ivar Roger Hansen høyere enn for noen annen katekismesang, dvs. ca 50. Antallet registereringer har økt etter at Hansen skrev om dette første gang (1986). Blant Petter Dass' sanger har bare Jefta-visen flere (ca 80). Sangen er ofte blitt berømmet for sine overdådige klangeffekter; spesielt rimene blir fremhevet: midtrim (Navn–Savn), parrim (Ære–være), tiraderim (Siæle–Træle–Geselle–fortælle), og omsluttende rim (være–Ære) (Sejersted og Vassenden 2007: 45).

k3368. dyre] dyrebare

k3369. Savn] ry; jf. Sal 8.1 og 8.10 (likelydende): «HERRE, vor Regenter, hvor herligt er dit Nafn i alle Land.»

k3370. Siæle] mennesker; jf. 1 Mos 2.7: «Og GUD HERREN hafde giort Mennisken af en Jord-klimp; og blæsde en lefvende Aand i hans Næse: Og saa blef Mennisken til en lefvende Siæl» og Sal 150.6: «Alt det, som hafver Aande, lofve HERREN, Halleluja.»

k3371. Træle] slitere, personer av lav sosial status som utfører hardt, manuelt arbeid

k3372. Geselle] håndverkersvenn

k3373. fortælle] Jf. Sal 96.3: «Forteller hans Ære iblant Hedningene, og hans underlige Gierninger iblant alle Folck.»

k3374. smugt] som seg hør og bør

k3375. kaasteligt] av stor verdi, herlig; jf. Sal 92.2: «Det er en kostelig Ting at tacke HERren, og at siunge dit Nafn Lof, du Høyeste.» Jf. Arndt 1690: 2.359 (kap. 43): «At det er en kostelig Ting at love og prise GUD og et Menniskis højeste og Engle-lige Herlighed.»

k3376. sin Læbers Pligt] Jf. Sal 63.6: «Det var mit Hiertis Glæde og Fryd, at jeg maatte lofve dig med en glad Mund.» Og Hos 14.2 (14.3): «Forlad os alle Synder og giør vel mod os; saa ville vi ofre (dig) vore Læbers Øxen.» Jf. Nielsen 2009: 230–31 og 279, 2010: 250).

k3377. De Dyb Afgrunder] de store havdyp; jf. Sal 107.26: «Da fore de [bølgene] op mod Himmelen, og de fore ned i Afgrunden, at deris Siæl fortvilede for Angist» og Sal 148.7: «Lofver HErren paa Jorden, I Hvalfiske og alle Dyb.» Afgrund (som gjengir gr. ábyssos) konkurrerer med dyb i Chr. IVs Bibel. Ordet (både det greske og det danske) brukes òg om Helvete, jf. Luk 8.31: «Og De [djevlene] bade Hannem [Jesus], at Hand skulde icke byde dem fare i Afgrunden.» I 2.3 står «De Dyb Afgrunder» i tydelig motsetning til landjordens «grønne Lunder».

k3378. de grønne Lunder] Jf. TA 1.31.

k3379. Vunder] undergjerninger; jf. 1.4 ovf.

k3380. hver Tid og Stunder] alltid; uttrykket med tid og stund(er) («litt etter litt») er hyppig belagt, men uttrykket her synes å være et produkt av rimtvang; det mangler balanse i sideordningen: jf. hver tid og alle stunder (el. allen stund).

k3381. Udføre] utbre, utsi

k3382. sig […] anstille] vise seg

k3383. slemme] onde, skjendige

k3384. slet] helt

k3385. tie still] fortie

k3386. Stene] Luk 19.40: «Hand [Jesus] svarede, og sagde til dem: Jeg siger eder, dersom disse tie, da skulle Steenene raabe.»

k3387. tørre Bene] I Esek 37.1–15 ser profeten for seg hvordan en stor mengde knokler, av lik, som ligger strødd rundt omkring i en dal, blir levende. Dette profetsynet tolkes som en prefigurasjon av oppstandelsen: «Oc hand [Herren] sagde til mig [profeten]: Spaa om disse Been, og siig til dem: I tørre Been, hører HERrens Ord: Saa siger den HERre HERre om disse Been: See! Jeg vil lade komme Aand i eder, at I skulle blifve lefvendis» (v. 4–5). Anders Arrebos sønn utga i 1681 i alt femten prekener faren i sin ungdom hadde skrevet på grunnlag av dette stedet hos Esekiel. Ett av Arrebos poenger er at skapningen selv vitner om oppstandelsen: «Sandelig alle Creature maa være Prædicantere […]»; jf. TA 11.2–8.

k3388. det reene] som ikke er beheftet med synd

k3389. fremme] skaffe fremgang, befordre; jf. 2 Tess 3.1: «Fremdelis, kiære Brødre, beder for os, at HERrens Ord maa hafve sit Løb, og prises ligesom og hos eder.»

k3390. forlise] miste

k3391. grommen] den farlige, glupske; adjektivformen grummen for den grumme tilhører folkevisestilen; jf. Sktr 2.363.

k3392. Før skal Hav og grommen Hval ham prise] Sal 148.7: «Lofver HErren paa Jorden, I Hvalfiske og alle Dyb». Malling refererer en legende i tilknytning til den gamle lovsangen «Te Deum» («O store Gud, vi lover deg»): Dersom man fremførte sangen om bord på et skip, kom delfiner svømmende og fulgte skipet et langt stykke (Malling 4.261). «Te Deum» hadde fra Luther av status som trosbekjennelse (den tredje, etter den apostoliske og den athanasianske), jf. Resen 1631: upag. [Jv ff]. Johann Arndt (1690: 2.341) påpeker at alle verdens skapninger priser Gud, også de i havet: «Der efter kommer hand [David, i Sal 148] til Havet og siger, Lover Herren i Hvalfiske og alle Dyb.»

k3393. Samt og] og videre. Jf. Kingos oppregning av fisk i «Hr. Karsten Hansens Atkes Avskeed fra Løve-Herridt» (KSS 1.55 og Nielsen 2010: 84) og i Samsøes Beskrivelse (KSS 2.212 og Nielsen 2010: 265).

k3394. Tanteyen] ODS gjengir en naturfaglig kilde fra 1624 som opplyser at islendingene kaller det «Tanthage», som fiskere fra Åbenrå kaller «Oerschwin» (øresvin), dvs. den vanligste delfinarten. «Tunfisk» (makrellstørje) er en annen betydningsmulighet, men sammenhengen her favoriserer delfinen, som, i motsetning til makrellstørjen, er en nysgjerrig skapning som gjerne følger båttrafikken. Vanlige delfinarter i dikterens nærområde ville være kvitskjeving og kvitnos (se Haarberg 1998: 89).

k3395. Leyen] leia, da. leden, skipsleden; en norvagisme; jf. Jakobsen 1952: 127.

k3396. Niise] Nisen er fremdeles den mest utbredte hvalarten langs norskekysten, selv om stammen er betydelig redusert i løpet av de siste tiårene.

k3397. GUD er GUD, om alle Mand var døde] Matt 24.35: «Himmelen og Jorden skulle forgaa; men mine Ord skulle icke forgaa.» Jf. Sal 90.2: «Du er Gud fra Ævighed til Ævighed, førend Biergene blefve, og Jorden og Verden blefve skabte»; jf. Jer 4.23–26: «Jeg saa til Landet, og see! det var øde og tomt; og til Himmelen, og dend var mørck. Jeg saae Biergene, og see! de bævede, og alle Høye skælfvede. Jeg saae, og see! der var intet Menniske, og alle Fuglene under Himmelen vare bortfløyne. Jeg saae, og see! Agrene vare Øde, og alle Stæder der udi, vare nedbrudne for HERren, og Hans grumme Vrede.»

k3398. forsvimler] Ordet finnes ikke i ordbøkene. Forstavelsen for- må her forstås i betydningen «helt ut» som i forløbe, «svinne hen»; dermed blir forsvimle (svimle i betydningen «gjøre svimmel») å oppfatte som en evfemisme for «å dø». På tysk finnes det tilsvarende verbet verschwiemeln belagt i betydningen «forøde» (sein Geld verschwiemeln) (Grimm). Se også ms-variant til TA 6.8.3–4.

k3399. Utallig vrimler] Jf. Åp 7.9: «Derefter saae Jeg, og see! en stor Skare, hvilcken Ingen kunde telle af alle Hedninge, og Folck, og Slegter, og Tungemaal, stode for Stolen, og for Lammet, klædde med hvide Kiortler, og Palmer i deris Hænder.» I og for seg lar antallet seg bestemme nøyaktig. Ifølge TA 9.19.2 ligger det fast, og Johannes åpenbaring (14.1) setter antallet utvalgte til 144.000. Se Nielsen 2010: 458.

k3400. Cimler] bekken (av cymbel); jf. Sal 150.5: «Lofver hannem med klingende Simler; Lofver hannem med velklingende Simler.» Jf. Arndt 1690: 2.347: «Er og ofte i gammel Testamentis Tid brugt tillige adskillige Instrumenter at stemme i med til at love og prjse GUd, saasom Basuner, Saltere, Harper, Simler og dislige flere.»

k3401. Søde] vellydende, liflige

k3402. . Bram] prakt, lovprisning

k3403. Svenne] undersåtter, tjenere, soldater

k3404. See, ti tusind] Dan.7.10: «Og der gick en Ild-Strøm fra hans [Guds] Ansigt. Tusende gange Tusende tjente hannem, og ti tusende gange ti tusende stode for hannem»; jf. Åp 5.11.

k3405. prange] falle i øynene ved sterk glans eller prakt; her brukt synestetisk om hørselsinntrykk.

k3406. alle Knæ sig bøye] Fil 2.10: «At i JESU Nafn skulle alle deris Knæ, som ere i Himmelen, og paa Jorden, og under Jorden bøye sig»; jf. Jes 45.23 og Rom 14.11. En anonym katekismesang over Fadervår fra ca 1613 uttrykker dette slik: «For huilckit Naffn alle Knæ sig maa bøje, / Under oc paa Jorden oc i det høje» (Fadervår, tre versjoner, 1613). I Om Børnelærdoms Visitatz begrunner Resen knelingen som den rette stilling for bønn: «End er det oc værdt ad mercke, ad Luther paaminder dig, du skalt bede med bøyede Knæ, naar du hafuer leilighed dertil: Oc det til en sand ydmygheds Tegn, oc som de Hellige fordom ocsaa hafue tilbedit deris HErre oc Gud, med største underdaanighed, som oc Kong Salomon giorde, efter sin Faders, oc anderes gode Exempel» (1628: upag [I2]). Fredrik IVs alminnelige husandakt gjør det klart at knelingen i og for seg ikke lar seg avgrense til knærne: «Vi bøje vore Hierters og Legemers Knæ for dig [...]» (Den Almindelige Kirke- og Huus-Andagt 1700).

k3407. som dømt er vorden] Matt 25.41: «Da skal Hand og sige til dem hos den venstre (Haand:) Gaar bort fra Mig, I Forbandede, i den ævige Ild, som er beredt Djefvelen og hans Engle.» Se også håndskriftenes strofe 8.

k3408. Møye] besvær; evfemistisk for pine

k3409. Høyen Hald] den høye klippe el. fjelltopp; poetisk fast forbindelse, adjektivet bøyd som i folkevisene (som «dyben Dal» i 8.2 ndf.); jf. Sktr 2.363.

k3410. vige] flytte seg, la seg fortrenge; Mi 1.3–4: «Thi see! HERren skal gaa ud fra sin Sted, og nedfare, og traade paa Høyene i Landet: At Biergene skulle smelte under Hannem og Dalene skulle sønderrifvis, ligesom Vox smelter for Ild, som Vand der flyder ned ad.» Jf. Arndt (1690: 2.354): «Biergene skulle vige og Højene skulle falde, men min Naade skal ikke henvige, og min Freds Forbund skal ikke henfalde.»

k3411. Jord og Himmel falde skal] Jf. 2 Pet 3.12: «At I kunde vendte og haste til HERRENS Dags Tilkommelse? Paa hvilcken Himlene skulle forgaa af Ild, og Elementerne smeltes af Heede.» Vilh. Andersen (1951:71–72) hører et ekko fra Horats (Od. 1.34.12–13) her.

k3412. tillige] samtidig

k3413. Bierg] Ordet ser ikke ut til å være registrert i hankjønn annetsteds.

k3414. Tinde] fjelltopp; Jes 54.10: «Thi Biergene skulle vel vige, og Høyene henfalde; men min Naade skal icke vige fra dig, og min Freds Forbund skal icke henfalde, siger HERren din Miskundere.» Jf. Arndt 1690: 2.354.

k3415. HErrens Minde] bevisstheten el. erindringen om Herren; obj.gen.

k3416. stige] (lik bønnen) bevege seg mot Gud i Himmelen

k3417. være stiv] vise trass, nekte å bøye seg (knele); jf. 7.1 ovf.

k3418. sove] være sløv el. uoppmerksom; jf. Matt 25.1–13, Luk 22.46, Rom 13.11 og 1 Kor 16.13. Brochmann stiller spørsmålet på første side i sin postill (1743: 1): «Hvad synes dig min siæl, monne det nu ikke være høy tiid at opstaae fra søvne?» Se Kingos salme over Luk 22.46, «SOver I? Hvor kand I sove?» (fra Vinter-Parten, 1689, opptatt i kirkesalmeboken, 1699, KSS 4.284 og Elias Naurs Golgotha paa Parnasso (1973: 1.38). Se også Nielsen 2010: 47. Vi kan merke oss at soving i kirken, altså soving i en helt bokstavelig forstand, var forbudt i henhold til kongebrevet av 22. april 1645: «Paa det och den stoore uskickelighed, som med soffuen udj kiercherne begaais, kan forekommis och affschaffis, er woeris naadigste wilge, at der folck schal tilforordnes, som kand gaae om med lange kiepper til at slaae dennem paa hoffuidet med, som soffuer vnder predicken» (sitert etter Glebe-Møller 1980: 120). Anders Dass oppfordrer i sitt æresværs til slutt i boken Katekismesangenes tilhørere om å ha «Sjungeren i agt» og heller stemme i for ikke å sovne (14–17).

k3419. Da skal Børn i Moders Liv GUD love] Retorisk adynaton, en «umulighet» fremsatt ironisk for å gi et emfatisk bidrag til en forsikring, slik også i str. 3 og 4 ovf. Uttrykksmåten blir av Thomsen (1971: 191) kalt «et af Bordings virtuos-specialer». Jf. Sal 8.3: «Af de unge og diende Børns Munde geridde Du en Mact, for dine Fienders skyld, at Du skal forderfve Fienden og Hefneren.» Se også Jer 1.4–7.

k3420. De Halte, Lamme, Maal-løse, Stamme] Jf. Matt 15.30: «Og der kom meget Folck til Hannem [Jesus]; de hafde med dem Halte, Blinde, Dumme, Krøblinge, og mange andre, og kaste dem for JEsu Fødder, og Hand helbredede dem; At Folcket forundrede sig, der de saae, at de Dumme talede, Krøblinge vare helbrede, Halte ginge, og Blinde saae: Og de prisede Israels Gud.»

k3421. Gromme] grusomme, onde

k3422. Gramme] forbitrede, onde

k3423. Grove] udannede, usømmelige; bokstavrimet i adjektivene her betyr antakelig mer enn adjektivenes betydningsnyanser.

k3424. fra Top til Fod] Uttrykket synes å være en kontaminasjon av fra top til taa og fra isse til fod, muligens fremtvunget av innrimet (Fod–god).

k3425. Ingen Lem] Hankjønn er kurant, slik også hos Kingo.

k3426. forgod] særlig god

k3427. Silke-Dukke] bunter av silketråd; slik også hos Leonora Christina (1998: 113). Man kan likevel ikke helt utelukke den vanlige betydningen av dukke, men det virker urimelig at en hel dukke skal tjene til sammenligning med én enkelt menneskelig kroppsdel. Jf. DS 1.35.4. Om silkens konnotasjoner hos Kingo, se Nielsen 2010: 208.

k3428. jo] allikevel

k3429. bukke] Jf. Jes 2.9: «Der bøyer det meenige Folck dem, der ydmyger Herrerne dem: Det forlader du [Gud] dem icke.»

k3430. Facter] geberder; for eksempel folding av hender og andre tegn på bønnfallelse og underkastelse.

k3431. GUds Navn skeer Ræt og Skel] rett skjer fyldest for Guds navn; invertert ordstilling. Jf. uttrykket Gud skje lov.

k3432. For] fordi

k3433. med blotte Munde] med munnen alene: kan oppfattes både som dat. ent. og flt. Jf. Jak 1.22: «I skulle giøre efter Ordet, og icke alleeniste høre det, med hvilcket I bedrage eder self», Rom 2.13: «Efterdi de ere icke Retfærdige for GUd, som høre Loven; men de, som giøre Loven, skulle blifve Retfærdige» og Rom 10.9: «Thi dersom du bekiender JEsum med din Mund, at hand er Herre, og troer i dit Hierte, at GUd opvakte hannem fra de Døde, da blifver du Salig.» I Børnelærdoms Visitatz er Resen klar på dette punkt. Fremsigelsen av bønnen skal ledsages av tanker: «Thi skeer det med Munden alleeniste, da er det en forfængelighed, til en stor synd, oc saaledis besynderligen imod det andet Bud» (1628: upag. [B7]). I samtidens litteratur ser man av og til betegnelsen «Hierte-Christne» satt opp imot «Mund-Christne», som i Jens Godsens dedikasjon av sin Bunyan-oversettelse til dronning Charlotta Amalia (Bunyan 1704, «Dedicatio»). Anders Hiørring (1643: 285) opererer i sin katekisme med tre veier til helligholdelse av Guds navn: «1. Naar Guds Ord retsindelig prædickis oc læris. 2. Naar mand lærer oc læser Guds Ord oc leffuer der effter. 3. Naar mand affstaaer Synden, oc aff andre Guds Børns Raad oc Exempel bevegis til at Tiene oc Ære Gud, met tancker Ord oc Gierninger.» Knud Sevaldsen Bang (1681: 48) bestemmer fire mål for Fadervår: «Vi bede 1. At Guds Nafn maa helliges hos oss: 2. At GUD vil dertil giffve os tro Lærere, 3. Flittige Tilhørere, 4. Sin Aands Hielp hertil offver Præst oc Tilhørere.» I The Pilgrim's Progress (1678) iscenesetter John Bunyan den som lever ut sin religion «med blotte Munde» i skikkelse av personifikasjonen Sladder (Talkative). «Den Christne», dvs. hovedpersonen selv, fremstiller ham som en bedrager: «[...] kom ihu det Ordsprock: De siger oc de giør icke, men Guds Rige er icke i Ord men i Magt» (Bunyan 1704: 120). Kirkeordinansen (1607: 2v) påpeker at barnelærdommen, dvs. katekismen, skal bidra til moralsk opprustning, det vil si at man gjennom den skal få «kundskab paa Synder og gode gierninger», men samtidig poengteres troens forrang i henhold til den lutherske teologi: «At huer maa forstaa huad Troen er, oc huad hun udretter, huorledis wi hende bekomme, oc huilckelunde Mennisken bliffuer retferdig, Ja ocsaa huad mening Predickerne skulle selffue derom haffue, oc huorledis de Predicke skulle.» Johann Arndt insisterer òg på skillet mellom ord og gjerning i fortalen til Paradisis-Urtegaard (1679: 3).

k3434. ingenlunde] slett ikke

k3435. Det eene] bare det

k3436. Nikke] gjentatte ganger å bøye hodet i tilsynelatende ydmyk bønn

k3437. hvor] hvor enn

k3438. svæver] streifer, flakker omkring

k3439. stræver] higer, lengter (etter helliggjørelsen)

k3440. Til Prikke] fullt ut; jf. til punkt og prikke

k3441. dit Lius] Luk 11.33: «Ingen tænder et Lys, og sætter det paa en lønlig Sted; icke heller under en Skæppe; men paa Lyse-Stagen, paadet at hvosom gaar ind, skal see Lyset.»

k3442. Dyyd] fromhet, gudfryktig opptreden

k3443. Tugt] oppdragelse, sømmelig oppførsel

k3444. begierlig] Jf. Gal 5.16: «Fordi, siger jeg [Paulus]; Vandrer i Aanden, saa fuldkomme I icke Kiødets Lyst.»

k3445. Folk] for folk

k3446. besværlig] ubehagelig (ved å plage, kjede, trette, uroe o.l.)

k3447. mod hver Mand kiærlig] Jf. 1 Pet 3.8: «Men endeligen, værer allesammen ved eet Sind; Medlidige, Broderlige, Barmhiertige, Venlige.»

k3448. Til Ende] til døden; jf. Sal 119.33: «HErre, viis mig din Rættis Vey, at jeg maa bevare hannem indtil Enden.»

k3449. Had] Jf. Sal 97.10: «I som elske HERren, hader det Onde.»

k3450. i sit Ord] i Den hellige skrift

k3451. At] slik at

k3452. Vellysten] vellevnet; antakelig ikke «Skiørlefned» (erotisk vellyst); jf. Luk 7.25 «See! de som lefve i kostelige Klæder og Vellyst, ere i Kongelige Gaarde.»

k3453. Lyder] skavanker av åndelig art; jf. Sir 20.25: «Løgn er en skammelig Lyde paa et Menniske, og hun er almindelig hos grofve Folck.»

k3454. Tugt og Dyder] Jf. 13.2 ovf.

k3455. bader] gagner (av baade; jf. Sktr 2.344)

k3456. Synders Vey] Jf. Matt 7.14: «Og den Port er snefver, og den Vey er trang, som fører til Lifvet; og de ere Faa, som den finde» og Sal 50.23: «[…] Den som ofrer Tacksigelse, hand priser Mig; Og der er Veyen, at jeg viser hannem Guds Salighed.»

k3457. blues] skammer seg for

k3458. dine Lemmer] Jf. 10.2 ovf.

k3459. beskemmer] vanærer, krenker; jf. Ordsp 28.7: «[…] Men den som føder Fraadsere, skal beskæmme sin Fader.»

k3460. forfremmer] fremmer; se 3.5 ovf.

k3461. at blive] å skje

k3462. Hvad som] det som, alt som

k3463. fordrive] Oppfordr. konj.

k3464. At] slik at

k3465. vor Tider] vår levetid

k3466. Naar Tiden lider] når verden går mot slutten (dommedag)

k3467. At blive] Syntaksen er irregulær. Vi hadde ventet et finitt verb til slutt; «maa blive» hadde for eksempel løst problemet, asyndetisk sideordnet med «strider» i v. 3.

k3468. Sangen om Guds rike åpner (str. 1) med en anropelse av Gud og en tilhørende bønn om at hans rike må etableres på jorden. Annen del (str. 2–7) innledes med det kateketiske spørsmålet: «hvad er GUds Rige?» og fortsetter med i alt elleve eksempler på at dette riket kan sies å være realisert blant menneskene. I tredje del (str. 8–13) oppstilles så en typisk barokk motsetning mellom de to alternative riker: himmel og jord, ånd og materie. Hvem bryr seg vel om det materielle? Fjerde del (str. 14–18) gjentar gudsanropelsen fra innledningsstrofen og slår over i bønnens imperativ: La oss slippe ondskap, paver og tyrkere, la oss heller angre våre synder og glede oss i Gud. I femte og siste del, avslutningsstrofen (19), apostroferes Jesus, med uttrykt håp om hans tilbakekomst. / Den annen bønn hos Luther utdypes i Albrecht Peters' kommentar (1992: 3.70–87).

k3469. tit.] Luthers Lille (1616: 81): «Komme dit Rige», likelydende i den svaningske bibel, 1647. Dass' ordlyd er identisk med Chr. IVs (1633). Luthers forklaring: «Guds Rige kommer vel ved sig selff, enddog ingen aff oss beder (derom). Men wi beder her, at det maa oc komme til oss. Huilcket da skeer, naar vor Himmelske Fader giffuer oss sin Hellig Aand, Huilcken der giør (det) ved sin Naade, at wi baade troe Guds Ord, oc leffue et helligt oc Gudeligt Leffnet, her oc i det Tilkommende Liff.»

k3470. mel.] Dette forelegget hører til hos Dorothe Engelbretsdatter, en sang i tillegget til 4. utgave (1681) av Siælens Sang-Offer, dvs. den utgaven Dass ventet på da han ikke lenger kunne dy seg og henvendte seg direktet til «Poetinden» (DESS 223). Valkners utgave sløyfer melodiene, med henvisning til Schiørring (2.69). I 1699-utgaven av Dorthes bok er imidlertid melodien byttet ut med en referanse til Kingo, «Kom Sjæl, og lad os græde», fra Siunge-Kooret 2.2 (I.R. Hansen 1986: 65). Dass bruker samme forelegg også til «Elisæi fierde Sang» i BV (SV 2.76) og til leilighetsdiktet «Peders Graad, Peders Raad» (SV 1.319).

k3471. Naadens Aand] Den hellige ånd kommer med Guds nåde; jf. TA 8.26.3. Uttrykket «Naadens Aand» brukes i Sak 12.10 og Hebr 10.29.

k3472. At] for å

k3473. Syndsens] Gammel genitiv (både stammen og den bestemte artikkel får genitivsendelse). Formen konnoterer høytidelighet; jf. dødsens, livsens, havsens.

k3474. Baand] fangebånd, lenker

k3475. Paa det] slik at

k3476. GUD har hiemme] Jf. Ef. 2.19: «Saa ere I icke nu meere Gæster, og Fremmede; men Borgere med de Hellige, og Guds Huus-egne.»

k3477. Spør du, hvad er GUds Rige] Dette spørsmålet stilles i alle de katekismer som anlegger spørsmål-og-svar-metoden. Jesus besvarer det selv ved hjelp av lignelser; jf. Luk 8.10: «Da sagde Hand: Eder er det gifvet at vide GUds Riges Hemmelighed: Men de andre i Lignelser, at de skulle det icke see, om de det end see; og icke forstaa, om de det end høre.»

k3478. Et Abba Fader ud] Rom 8.15: «Thi I hafve icke annammet en Trældoms Aand, at I skulle atter frygte eder; men I hafve annammet en sønlig Udkaarelses Aand, formedelst hvilcken vi raabe: Abba, Fader.» Det samme utropet gjengis i Gal 4.6. Abba er det arameiske ordet for «far». Jf. TA 8.26.3.

k3479. slet] helt, fullt ut

k3480. Satan […] ydmygis] Åp 12.9: «Og den store Drage blef udkast, den gamle Hug-Orm, som kaldes Djefvelen og Satanas, som forfører den gandske Verden, og han blef kast paa Jorden, og hans Engle blefve og udkaste med hannem.»

k3481. Hands Flag og Top nedstrygis] hans flagg og toppseil fires (som tegn på overgivelse)

k3482. Med Spot for JEsu Fod] Jf. Hebr 10.13: «Og [Guds høyre Haand] venter fremdeelis, indtil hans Fiender blifve lagde til en Skammel under hans Fødder.»

k3483. Som paa Hugormen stod] Jf. Rom 16.20: «Men Fredens Gud skal inden en stacket Tiid træde Satan ned under eders Fødder» og 1 Mos 3.15. Se også TA 5.9.4. Chr. IVs Bibel (1633) har «Hugormen» der den svaningske (1647) har «Slangen». Om Dass' bibelbruk, se Innl. 4.4.

k3484. HErrens Finger] Luk 11.20: «Men dersom Jeg [Jesus] uddrifver Diefle ved GUds Finger, da kommer jo GUds Rige til eder.» Jf. Matt 12 28

k3485. plat] likefrem

k3486. Pallatz] I det apokryfe Nikodemusevangeliet er Djevelens tilholdssted fremstilt som en borg. Se også TA 5. 2–3.

k3487. sig stort indbilder] nærer en overdreven forestilling om egne evner

k3488. Anslag] onde planer, renker; Sal 21.12: «Thi de [Guds fiender] tænkte at giøre Dig ont, og giorde Anslag, som de kunde icke fuldkomme. Thi Du skal giøre dem til Skuldrer; med din Streng skal Du mede mod deris Ansicte.»

k3489. spilder] ødelegger

k3490. for] fore

k3491. bekrige] føre krig mot, bekjempe

k3492. blîr til Skamme] Sal 44.8: «Men Du [Gud] hielper os fra vore Fiender; Og giør dem til Skamme som os hade.» Lignende flere steder i Sal.

k3493. slet] fullstendig

k3494. Rige] Hankjønn er kurant (jf. «kommen» i 5.8).

k3495. ret] sannelig

k3496. Naar os forsikris Naade] Jf. Joh 1.17: «Thi Loven er gifven ved Mosen; Naade og Sandhed er blefven ved JEsum Christum.»

k3497. GUds Miskund maa raade] Jf. Sal 136.1: «Tacker HERren; Thi hand er venlig: Thi hans Miskundhed varer ævindeligen.» Lignende fleres steder i Sal.

k3498. Naar Synden slettis ud] Kol 2.13–14: «Og hand giorde eder ogsaa lefvende med Hannem, der I vare døde i Synden, og udi eders Kiøds Forhud: Og Hand forlod os alle Synder. Og udslætte den Haandskrift, som var imod os, hvilcken der blef ved Skickelser, og var os imod; og Hand tog hende bort, og slog hende til Korset.»

k3499. JEsu blodig Huud] Metonymisk om soningsofferet, en parallell til tornekronen; jf. Joh 19.1–2: «DA tog Pilatus JEsum, og hudstrøg Hannem. Og Strids-mændene flætte en Krone af Torne, og sætte hende paa Hans Hofvet, og lagde et Purpur-klæde paa Hannem.»

k3500. os tilregne Sin Søns Retfærdighed] godskrive oss sin sønns skyldfrihet; jf. Gal 4.5: «Paadet han [Guds sønn] skulde forløse dem, som vare under Loven, at vi skulde faae Børnenes Udvælelse» og 1 Kor 1.30: «Af hvilcken I ere og komne i CHristo JEsu, Hvilcken der er giort os af GUD til Viisdom, og til Retfærdighed, og til Hellighed, og til Gienløselse.»

k3501. Allevegne] overalt

k3502. HErrens Duug] Metonymisk for Herrens bord; se 1 Kor 10.21.

k3503. Kalk og Disk] alterbeger og -tallerken (til bruk under nattverden, se Luk 22.17 ff)

k3504. Aand] Den hellige ånd

k3505. Vand] dåpsvannet; jf. DS 1.

k3506. prent i Hierte-Rod] Ordsp 3.3: «Naade og Troskab skulle icke forlade dig; Heng dem [Guds bud] om din Hals, og skrif dem i dit Hiertis Tafle»; se også 2 Kor 3.3 og TB 1.4.4. I Vinter-Parten (1689) oppfordrer også Kingo Jesus om å skrive sitt navn på hans, dikterens, hjerte: «Skriv dig JEsu paa mit hierte», i salmen «BRyder frem I hule Sukke» 15.1, KSS 4.470. I sitt forord til Zions Sange oc Sucke (Odense 1688), gir Elias Naur uttrykk for at han ønsker å «male» og «trykke» bildet av Kristus på sine leseres – eller tilhøreres – hjerte-tavler: Selv har dikteren på sitt hjerte fått nådens «Hierte-stempel». Se Innl. 6.4.

k3507. Har Bluss og Lamper tendt] Matt 25.1 ff: «DA skal Himmerigis Rige lignes ved tj Jomfruer, som toge deris Lamper, og ginge ud mod Brudgommen.»

k3508. bange] redde

k3509. Part […] Part] noen – andre

k3510. Overvold] overgrep; jf. TB 5.12.8.

k3511. Trold] djevler, troll (overnaturlige vesen i menneskelignende skikkelse)

k3512. bærer] bringer med seg

k3513. Regimente] styre

k3514. Rente] (årlig) avgift

k3515. Kongens Bud] Jf. Luk 20.25: «Da sagde Hand til dem: Saa gifver Keyseren det, Keyseren hører til; og GUd, det GUd hører til.»

k3516. Bør [...] at] Infinitivsmerke etter burde er ennå regelen på 1600-tallet.

k3517. tellis ud] utbetales

k3518. Skat og Told] Jf. Rom 13.7: «Saa gifver hver det, som I ere skyldige: Skat den som bør Skat: Told den, som bør Told: Frygt den som bør Frygt; Ære den, som bør Ære.»

k3519. Poenitentzer] botshandlinger, bøter

k3520. Christen] Adjektivbøyningen er kurant.

k3521. Der hos] dessuten

k3522. agte] merke seg

k3523. Det] noe; syntaktisk er dette verset et innskudd.

k3524. maa vel betragte] godt kan tenke på

k3525. GUds Rige kommer ey] Setningen står (asyndetisk) sideordnet, ikke underordnet med at, til 10.1.

k3526. Ey Haanden der paa tager] Luk 17.20–21: «Og der Hand blef adspurdt af Pharisæerne: Naar kommer GUds Rige? Da svarede Hand dem, og sagde: GUds Rige kommer icke med udvortis Skickelse, som kand tages vare paa: Mand skal og icke sige: See her, eller der er det; thi see! GUds Rige er indvortis i eder.»

k3527. ey staar] lar seg ikke se

k3528. Af u-formærket Kaar] som har en fremtredelse (vilkår) ingen kan merke

k3529. Vejr og Vinden blæser] Joh 3.8: «Væiret blæs, hvor det vil, og du hører det vel bruse; men du veed icke hvæden det kommer, og hvor det far hen; saa er og hver den, som er fød af Aanden.» Jf. TA 8.6.1.

k3530. ret] fullt ut

k3531. Udsprung] kilde, opprinnelse

k3532. far] farer

k3533. Aandens Gaver] Jf. TA 8.7

k3534. en u-begribet Ting] noe uforstått

k3535. Eye-Gods] gods, (våre) eiendeler; Matt 6.19–20: «I skulle icke samle eder Liggende-Fæ paa Jorden, som Møl og Rust æde dem, og der som Tyfve grafve derefter og stiæle dem. Men samler eder Liggende-Fæ i Himmelen, der som hvercken Møl og ey Rust æde dem, og der som Tyfve icke grafve der efter, og ey stiæle dem»; jf. TA 12.5.4.

k3536. JEsu Rigis Skat] Matt 6.21: «Thi hvor som eders Liggende-Fæ er, der vil og eders Hierter være.» Dette er rimeligvis en annen type skatt (kostbarheter) enn den i 9.2 ovf. (pengeytelse til Kongen eller staten).

k3537. vor skjulte Kammer] vårt hemmelige rom; hankjønn er kurant.

k3538. Forvaret] oppbevart; jf. 2 Tim 1.14: «Bevar det Gode, som er nedlagt hos dig, formedelst den Hellig Aand, som boer i os»; jf. 1 Kor 3.16.

k3539. annammer] får

k3540. De lade skal med Ro] skal de holde seg unna

k3541. beholden] i god behold, uskadd

k3542. Det gaa] la det gå; oppfordr. konj.

k3543. øve frit sit Spil] drive sitt spill uhindret, opptre på en lumsk måte

k3544. her] her på jorden

k3545. Sæde] embetsstol; jf. pavestol

k3546. Knægte] (menige) soldater; jf. 2 Tim 2.3–4: «Haf Medlidelse, som en god JEsu Christi Stridsmand. Ingen Stridsmand befatter sig med nogen Handel om dette Lifs Næring, at hand kand behage den, som hannem annammede til Striid»; jf. 1 Tim 6.12.

k3547. det vi fægte] det at vi fekter el. kjemper

k3548. At nyde] til å nyte

k3549. Frels og fri] fri og uavhengig

k3550. Kongen af Afgrunden] Djevelen; Åp. 9.11: «Og de hafde en Konge ofver sig, en Engel af Afgrunden, hans Nafn kaldes paa Ebraiske Abaddon, og paa Grædske hafver hand Nafn Apollyon.»

k3551. mørke] formørke

k3552. Christi Sool] Kristi oppstandelse; jf. TA 5.18.6.

k3553. træder] inntar

k3554. Stool] prekestol

k3555. dine Faar] Joh 10.14: «Jeg [Jesus] er en god Hyrde, og kiender mine, og Jeg kiendis af mine.»

k3556. beklæde] Oppfordr. konj.

k3557. Aarons Hellighed] Gud byr Moses å gjøre sin bror Aron til yppersteprest over Israel. I 2 Mos 28 beskrives den kunstferdige (og «hellige», 28.2) kappen Aron utstyres med. Slik blir han og hans sønner stamfedre for alle Israels og, i neste omgang, kristenhetens prester (2 Mos 28.43). I den lutherske kirken, som desavuerte den katolske praktutfoldelsen, burde prestene ifølge Dass altså kles i «Hellighed».

k3558. Forfrem] gi fremgang til

k3559. dit Ordes Sæd] Mark 4.26–27: «Og Hand [Jesus] sagde: Guds Rige hafver sig ligesaa, som naar et Menniske kaster Sæd i Jorden, Og sofver og staar op, Nat og Dag; Og Sæden rinder op og voxer, at hand det icke veed.» Formen orde istf. ord ser ut til særlig å ha blitt brukt i betydningen «rykte».

k3560. At] slik at

k3561. Verdens Ende] dommedag; jf. Matt 13.39. Dass bruker ellers uttrykket også i lokal forstand, som i det første rimbrevet til Dorothe Engelbretsdatter (SV 1.268).

k3562. De Store med de Smaa] gamle som unge; jf. Åp 13.16.

k3563. Giv] sørg for; jf. uttr. give Gud

k3564. undfanger] får tildelt

k3565. Fortrydelser] her synonymt med anger

k3566. hvis som] det som

k3567. Ord og Daad] Jf. Kol 3.17: «Og alt det, I giøre med Ord eller med Gierninger, det giører altsammen i vor HERRES JEsu Nafn; Og tacker GUD og Faderen formedelst Hannem.»

k3568. dit Folk tilsige] forkynne for ditt folk

k3569. Pardôn] nåde, syndsforlatelse

k3570. fordris] fremmes, befordres

k3571. Pavens Skam] I innledningen til Luthers Lille katekisme fremsettes følgende trussel: «Men dersom nogle ville icke lerre disse stycker, skal de henvises til Pawen igien, oc til Satanam selff ocsaa» (Luther 1616: 60). Etter reformasjonen hadde katolikker eller «papister» verken bo- eller arverett i Danmark–Norge: «Ingen, i hvem det og være kand, som overbevisis at være affalden til den Papistiske Religion, maa tage nogen Arv, men den skal være forfalden til hans næste Slegt og Arvinger; Men haver hand arvet førend hand forandrer sin Religion, da beholder hand Arven; Dog skal hand ikke maa boe i Kongens Riger» (C.5. no. lov 6-1-1). Dette forbudet var imidlertid under oppmykning mot slutten av 1600-tallet; i 1689 fikk katolske handelsmenn for eksempel adgang til kjøpstedene i Finnmark. Ikke desto mindre var de luthersk-ortodokse utfallene mot papismen like sterke som før, også «sangvis». Mogens Wingaard, som studerte samtidig med Petter Dass i København, har en egen vise om «Papisternes Forfølgelse». Fra første strofe slår han til: «See, huor Papisten bruser, / See, huor Hand mønstrer om, / Med Suerd Hand Siælen knuser, / Og giør Guds Kircke tom» (Wingaard 1692: 51).

k3572. Tørkens] tyrkerens (brukt kollektivt), den tyrkiske nasjons. Paven er for Dass ille nok. Men her representer tyrkerne den største faren utenfor kristenheten, muslimene. I en anonymt utgitt vise fra 1664 formuleres den kristnes bønn til Gud om beskyttelse mot «Tyrcken» slik: «O HERRE GUD du bræcke / Ald Tyrckens grumhed ned, / Din Mactis Arm udstræcke / Offver din Christenhed» (En Kort Samtale imellem En Christen [...] Oc en Tyrck 1664, str. 9). Frem til slutten av 1600-tallet hadde «Tyrken» (jf. sint som en tyrk) underlagt seg stadig større deler av (Sørøst-)Europa. Vendepunktet kom i 1683, da Polens konge Jan III Sobieski vant det avgjørende slaget utenfor Wien. Tyrkernes tilbaketrekning begynte umiddelbart. I 1699 måtte de avstå store deler av Ungarn, som hadde vært på deres hender i over 200 år.

k3573. hands] Dvs. tyrk(er)ens

k3574. forfærd] forferdet, skremt

k3575. Regimente] flokk, hæravdeling

k3576. I Grunden brydis ned] ødelegges fullstendig

k3577. maa vi forvente] kan vi regne med

k3578. saasom] likesom

k3579. Den beste Viin til sist] Joh 2.10: «Og [kjøkemesteren] siger til hannem [Jesus]: Hver Mand gifver først den gode Viin, og, naar de [gjestene] ere blefne druckne, den som ringere er: Du hafver forvaret den gode Viin indtil nu.»

k3580. søde] kjære

k3581. ind til dig] Jf. Joh 17.24: «Fader, Jeg [Jesus] vil, at de, som Du hafver gifvet Mig, skulle og være hos Mig, hvorsom Jeg er, at de skulle see min Herlighed, som Du hafver gifvet Mig; thi Du elskte Mig, førend Verden blef grundfest.»

k3582. for] istedenfor

k3583. Hytter] usle boliger som vitner om beskjedne levekår; her om legemet som sjelens jordiske bolig, med referanse til 2 Kor 5.1: «Vi vide og, dersom dette vort Tabernackels Jordiske Huus blifver nederbrudet, at vi hafve en Bygning opbygt af GUd, et Huus, som icke er giort med Hænder, hvilcket der er evigt i Himmelen.»

k3584. Tre apostrofer (str. 1, 8 og 15) innleder hver sin hoveddel av denne sangen om Guds vilje. En fjerde markerer avslutningen (str. 25). I str. 1 anropes den «Hellige Gud» i tilslutning til en reformulering av Fadervårs ord om fullbyrdelsen av Hans vilje på jorden og i himmelen. De seks påfølgende strofene (2–6) poengterer på forskjellige måter hvordan mennesket i sin hjelpeløse uverdighet er prisgitt Gud; ikke en gang gode gjerninger forslår. I str. 8 apostroferes «Guds søn», frelseren, som så, i de neste strofene (9–14) bes om å styrke mennesket i troen på Ham, og om å gi dem kjærlighet og kraft til å motstå verdens fristelser. Slik «skjer» Guds vilje. Den tredje apostofen («HErre!», str. 15), som fornyes i str. 20, innleder den siste og lengste delen av sangen, bestående av i alt elleve strofer. Først (str. 15–20) bes Herren om å fri mennesket fra synden, dernest (str. 21–25) underkaster mennesket seg Guds vilje og uttrykker sitt forsett om å gjøre Guds vilje på jorden slik englene følger den i himmelen. Slik vil enhver kunne imøtese dommen uten frykt. Motsetningen mellom himmel og jord kommer til uttrykk i forholdet mellom Gud og hans sønn, pluss englene, på den himmelske siden, og det menneskelige «vi» på den jordiske. Det kollektive «vi» erstattes imidlertid i to omganger av et «jeg», som et uttrykk for sangerens bevissthet om sin egen uverdighet (str. 5–7) og underkastelse (str. 21–22). / Luther forstår i Den store katekismen bønnen «skje din vilje» i forlengelsen av de to foregående, «helliget vorde ditt navn» og «komme ditt rike». Viljens fullbyrdelse, påpeker han, er faktisk en nødvendig forutsetning for at Hans navn æres, og at Hans rike utbres. Motkreftene som vil hindre dette, representeres av «Diefulen, Pawen, Biscoper, Tyranner oc Kiettere» (1629: 102v). Det er nettopp kampen mot disse Luther mener at denne «tredie Bøn» aktualiserer: «Thi der som deris villie icke blef brødt oc forhindred, da kunde icke Guds Rige paa Jorden blifue ved, ey heller hans nafn helliget vorde» (s. 103). Den tredje bønn hos Luther utdypes i Albrecht Peters' kommentar (1992: 3.88–110).

k3585. tit.] Luthers Lille (1616: 81–82): «Den tredie Bøn. Skee din Villie som i Himmelen (saa) oc paa Jorden.» Forklaringen: «Guds gode villie skeer i Himlene, endog wi aldrig bede. Men wi bede her, at den maa ocsaa skee hoss oss paa Jorden. Huilcket da skeer, naar Gud forhindrer alle vore Onde Raad, Alle vore Wgudelige Idræt, met huilcke wi forhindres, at wi icke hellige Guds Naffn. Item, at hans Rige icke kommer til oss. Oc det er Dieffuelens, Verdens, oc vort Kiøds Villie. Der imod er det Guds gode oc barmhiertige Villie, at hand kand styrcke, oc beholde oss i Ordet oc i Troen, Indtil wi døe.» Matt 6.10 (1699): «Vorde din Villie paa Jorden, som i Himmelen.»

k3586. mel.] Manuskriptene oppgir ukjente «Du faderløs Ven, din Venner er hen» som forelegg. På grunnlag av førstelinjen kan man ikke utelukke at dette dreier seg om en åndelig sang, til tross for at rytmen tyder på noe annet. Strofeformen er kompleks og helt uvanlig. Det dreier seg om en fireversing der første vers har innrim (Gud–Bud) og blandingstakt; tredje og femte vers er fireversinger med trestavelsestakt, det andre og fjerde er toversinger, også disse i trestavelsestakt. De fire siste versene av strofen har parrim (Søn–Bøn, skal–Sal).

k3587. et Bud] Med dette refereres til den aktuelle bønnen i Fadervår; «Skee din Villje»; jf. Jesu ord – eller bud – i Matt 6.9: «Derfore skulle I saa bede».

k3588. giøre vor Bøn] be

k3589. Fuldbyrdis paa Jord som i Himmelens Sal] Jf. Sal 135.6: «HERren giør alt det, som hand vil i Himmelen, og paa Jorden, i Hafvet, og i alle Dybene» og Apg 21.14: «Men der hand vilde icke lade sig med Ord, da taugde vi, og sagde, HERrens Villie skee!”

k3590. Himmelens Sal] Jf. Am. 9.6: «Han [Herren Zebaoth] er den, som bygger sin høye Sal i Himmelen».

k3591. du veed om alting beskjed] Jf. Sal 7.10: «[...] thi du retviise Gud prøfver Hierter og Nyrer» og Sal 139.3: «[...] [du, Herre] seer alle mine Veye».

k3592. udygtig] ute av stand

k3593. forsvag] for svak; samskriving av denne typen er ikke uvanlig; jf. Sktr 3.45.

k3594. fordre] fremme, befordre

k3595. til nogen behag] dvs. Guds behag, glede el. tilfredsstillelse

k3596. Hvad kand vi formaa] Hva kan vi makte

k3597. Hvad kand [...] vor Konst] I hvilken grad kan vår omhu og vår kunnskap være til hjelp

k3598. omsonst] nytteløs; som adj. finnes omsonst (ubøyd) forholdvis sjelden, men ikke bare i eldre språkbruk.

k3599. ringeste] minste og ubetydeligste

k3600. Haar] Matt. 10.30: «Nu ere og alle eders Hofvet-Haar taldte.»

k3601. os paa Hovedet staar] som vokser på vårt hode

k3602. det] Dvs. håret

k3603. Dannelse] beskaffenhet, natur

k3604. hvid] hvitt (intkj.); kurant form

k3605. Alt] selv om

k3606. vendte] brukte (pret. om nåtidig irrealis)

k3607. yderste] største

k3608. ald voris Værck] all vår gjerning; værk her hankjønn

k3609. den Verckbrudne] den lamme; jf. Matt. 9.6: «Men at I skulle vide, at Menniskens Søn hafver Magt paa Jorden at forlade Synderne, sagde Hand til den Verck-brødne: Stat op, tag din Seng op, og gack hiem!» Strofens resonnement er dobbelt: På den ene siden fastslås det at mennesket av seg selv ikke evner noe; Gud har all makt. På den annen side røper eksemplene at det mer bestemt er rettferdiggjørelsen det her dreier seg om: Guds nåde som fjerner synden på underfullt vis. Den lamme hadde forblitt lam om ikke Jesus hadde villet det annerledes.

k3610. siger] uttaler meg

k3611. ubeqvem] uegnet, ute av stand til; gode gjerninger forutsetter åpenbart Guds nåde.

k3612. forslet] for dårlig

k3613. At] til å

k3614. offre] Jf. Sal 63.6: «Det var mit Hiertis Glæde og Fryd, at jeg maatte lofve dig med en glad Mund.» Og Hos 14.2 (14.3): «Forlad oss alle Synder og giør vel mod os; saa ville vi ofre (dig) vore Læbers Øxen.» Jf. Nielsen 2009: 230–31 og 279; 2010: 250.

k3615. ret] på den eneste tilbørlige måten

k3616. handler] håndterer, behandler

k3617. som Job med sin Dag] Dvs. som Job handler med sin dag, som Job lever sitt liv, mao. forgjeves: Job 3.2–3: «Og Job svarede, og sagde: Fortabt være den Dag, paa hvilcken jeg er fød.»

k3618. fynd] kraft

k3619. Nabal] Historien om den rike, men onde mann Nabal og hans hustru Abigail fortelles i 1 Sam 25. Nabal hadde sjansen til å gjøre godt, men maktet ikke å gripe den. Kong Davids utsendinger til Nabal, som ber om lønn for å ha voktet hans småfe, blir nemlig bryskt avvist av den gjerrige sjeiken. Bare takket være hans hustru Abigail (som straks etter blir kongens hustru), unngår Nabal og hans folk å bli utsatt for Davids grusomme hevn. Til gjengjeld virker det som om Gud tar seg av straffen (ifølge David selv er det for så vidt slik det skal være, v. 22): Nabal dør momentant av forskrekkelse idet han får høre hva Abigail har gjort bak hans rygg. Nabal sprekker (som et troll) i den forstand at han dør, men dødsmåten beskrives annerledes, om enn like «trolsk», i bibelteksten: «Men om Morgenen, der Viinen var kommen fra Nabal, da sagde hans Hustru hannem alt dette: Da døde hans Hierte i hans Lif, at han blef ligesom en Steen» (1 Sam 25.37).

k3620. hves] det som

k3621. Misfoster] for tidlig fødte barn; Job 3.11: «Hvorfore blef jeg icke død af Moders Lif» og 3.16: «Eller skiult som et utidigt Foster, og var intet, som de unge Børn der aldrig saae Lius»; jf. Sal 58.9.

k3622. i Moderen dør] som dør i mors liv

k3623. bør] skylder

k3624. vissen og tør] kraftløs og ufruktbar; jf. Esek 16.30–31: «Hvor vansmægtigt er dit [dvs. Juda-folkets] Hierte, siger den HERRE HERRE, efterdi du giør saadan en gild Horis Gierning? Der med at du bygger dine Hvelvninger, for paa alle Veye, og giør dine Altere paa alle Gader.»

k3625. en Helligheds act] en from handling; som f.eks. gudsdyrkelsen det refereres til i Esek 30.17.

k3626. løber dog blind] Jf. Jes 59.10: «Vi træfve efter Væggen, som de Blinde; og føle som de, der hafve ingen Øyen» og Joh 9.39: «Og JEsus sagde: Jeg er kommen til Dom i denne Verden; paa det at de, som icke see, skulle vorde seende; og de, som see, skulle vorde blinde.»

k3627. falder [...] til] høres av

k3628. Aand [...] Mund[...] Haand] De tre nivåene tilsvarer omtrent teologiens tanke, ord og gjerning.

k3629. vorde dig liig] 1 Joh 3.2: «Mine Elskelige, vi ere nu Guds Børn, og det er icke endnu aabenbaret, hvad vi skulle være: Og vi vide, naar det blifver aabenbared, at vi skulle være Hannem lige; thi Vi skulle see Hannem, ligesom Hand er.»

k3630. end] fremdeles, ennå

k3631. bævende Rør] Jf. 1 Kong 14.15: «Og HERREN skal slaa Israel ligesom Rør røris i Vandet, og hand skal oprycke Israel af dette gode Land, som hand gaf deris Fædre, og hand skal bortsprede dem ofver Floden, fordi at de giorde dem Lunde at fortørne HERREN med.»

k3632. giv Hunger oc tørst] Jf. 5 Mos 8.3: «Hand ydmygede dig, og loed dig hungre, og gaf dig Man at æde, som verken Du eller dine Fædre kiende, at hand vilde lade dig vide: At Mennisket lefver icke alleene ved Brød; men ved alt det, som gaar ud af HErrens Mund» og Sal 42.3: «Min Siæl tørster efter GUd, efter den lefvende Gud, naar skal jeg komme der hen at skue GUDS Ansict?»

k3633. At fatte med Tro] Jf. 1 Kor 1.21: «Efterdi at Verden, formedelst Guds Viisdom kiendte icke GUD i hans Viisdom, da behagede det GUD vel at giøre dem salige formedelst daarlig Prædicken, som troe derpaa.»

k3634. vist] uten at det kan reises tvil om det

k3635. betee] viser

k3636. Det samme vi vil] Den gylne regel, Matt 7.12: «Alt det, som I ville, at Menniskene skulle giøre eder, det giøre I dem: Det er Loven og Propheterne.»

k3637. Før os af den Sti] Jf. Ordsp 4.14: «Kom icke paa Ugudeligis Sti, og træd icke paa de Ondis Vey.»

k3638. tekkis] behager; jf. Hebr 13.16: «Forglemmer icke at giøre vel, og at meddeele; thi saadanne Offer behage Gud vel.»

k3639. opleede] finne

k3640. Vor Kiødelig Sands] vårt kjødelige begjær

k3641. ager i Ring] går rundt og rundt (i ringdans)

k3642. Verden] Som personifikasjon fremstilles Verden som hunkjønn, til tross for at det latinske begrepet som ligger til grunn, er hankjønn (mundus). Men de aller fleste slike (latinske) personifikasjoner er faktisk hunkjønn, dessuten kommer nok den danske Fru Verden fra Tyskland, og på tysk er Welt hunkjønn. Dorothe Engelbretsdatter skriver om Fru Verden i «Om Verdens Vstadighed», som hun senere også omarbeidet til en kortere versjon: DESS 169 og 251. Nærmere om Fru Verden og hennes forbindelse til Fru Fortuna (som Dass skriver om i TA 12.8.5) i Akslen 2008: 58–79.

k3643. bedragelig] svikefulle

k3644. Sæt for dem en Stang] kom dem til unnsetning

k3645. med Skamme] med skam; dat.

k3646. forvrikker] bøyer av (fra den rette vei); denne sammensetningen ser ikke ut til å være registrert i ordbøkene.

k3647. vor Vilje] at vår vilje

k3648. den naaer Sin Fremgang] den når sitt mål

k3649. alt fort] helt frem

k3650. vor Himmel baad' skiden og sort] Jf. Jer 4.28: «Derfore skal Landet blifve bedrøfvet, og Himmelen der ofventil være sorrigfuld [...].»

k3651. Vraa] avkrok

k3652. din Viljes begjer] din vilje (i motsetn. til menneskenes vilje, 14.1 ovf.)

k3653. den] Viser til «begjer» (begær), som er hankjønn også hos f.eks. Kingo.

k3654. Synderen] det syndige menneske

k3655. naadelig] nådig

k3656. bestilt] besørget

k3657. from] god, nådig

k3658. vendt] imp. ent. av vende (såkalt utlydsherding, se Sktr 2.200); jf. Matt 4.17: «Fra den Tiid begynte JEsus at prædicke, og sige: Bedrer eder, thi Himmeriges Rige er nær.»

k3659. Saa giv dit Ord Magt] Denne oppfordringen er, i motsetning til den foregående (16.1), ikke Guds, men sangerens/leserens til Gud..

k3660. lad det saa blive] Jf. 2 Sam 7.25: «Saa stadfest nu HERre Gud det Ord ævindeligen, som du talede ofver din Tiennere og ofver hans Huus, og giør, som du hafver talet» og 1 Makk 3.60: «Men hvadsom Gud i Himmelen vil, det skee!.»

k3661. Dig løster ey] deg behager ikke; om vokalåpningen (lyste > løste) i muntlig språk, se Sktr 2.342.

k3662. døde Mænds Been eller Kiød] Gud forbyr ikke bare drap (TB 5), også menneskeoffer avvises; se 1 Mos 22.11–12.

k3663. Synden og Snaren] Jf. Ordsp 5.22: «Den Ugudeligis Misgierning skal gribe hannem, og hand skal holdis med sine Synders Snarer.»

k3664. Forset] beslutning, plan; jf. 15.1, «din Viljes begjer».

k3665. Dievelen skal Med Synden fordømmis] Åp 20.10: «Og Diefvelen, som dem forførde, blef kast i den gloende Pøl og Svofvel, der som Dyret og den falske Prophete vare, og de skulle pines Dag og Nat fra Evighed til Evighed.»

k3666. O] Interjeksjonen impliserer her ikke tiltale; den brukes forsterkende til innledning av en setning som uttrykker en inntrengende bønn.

k3667. maatte] Preteritumsformen uttrykker (ønskende) konjunktiv.

k3668. Løst] bekymringsfritt; vokalismen har formodentlig forvirret setteren, derav den store forbokstaven: Intetkjønnsformen av adjektivet lys uttales mange steder med kort vokal, derav vokalåpningen y > ø.

k3669. beteer] viser

k3670. forskyldet] fortjent; jf. Luk 23.41: «[…] vi faa det vore Gierninger forskyldede.»

k3671. Hævneren] Jf. Nah 1.2: «HERren er en nidkier Gud, og en Hefnere, og vred; HERren er en Hefnere imod sine Modstandere, og hand som ikke skal forglemme det med sine Fiender.»

k3672. sætte [...] Sagen [...] ind] innbringe saken

k3673. Hvo] hvem

k3674. lønne] gjengjelde

k3675. saadant og meer] Guds gjengjeldelse, dvs. hevn (straff) og belønning

k3676. skienckis skal til] skal skjenkes

k3677. Gienvordigheds] gjenstridighets, motgangs

k3678. Kalck] beger; jf. Matt 26.39: «Og Hand [Jesus] gick noget længer frem; falt ned paa sit Ansigt, og bad, og sagde: Min Fader, er det mueligt, da gaa denne Kalck fra mig! dog icke som Jeg vil; men ligesom Du vil.»

k3679. skalk] skurk, slyngel

k3680. O] Se komm. til 18.4 ovf.

k3681. giv da got Taal] vis din store tålmodighet

k3682. At] slik at

k3683. Skaal] beger, dvs. kalken det refereres til i 21.2. Å tømme kalken betyr i denne sammenheng å ta konsekvensen av sine handlinger.

k3684. Hand giør mig dog engang et faderlig Skell] Faderen vil før eller senere gjøre rede for mitt livsregnskap; gøre skel betyr «grunngi», «redegjøre» eller «gi beskjed om».

k3685. hendøer] dør

k3686. grant] omhyggelig

k3687. Englene [...] Opvarte sin Gud] Jf. Sal 103.20–21: «Lofver HERren, I, som ere hans Engler; I stærcke Kæmper som udretter hans Befalning, at mand kand høre hans Ords Røst. Lofver HERREN alle hans Hærskare, hans Tiennere, I som giøre hans Villie.»

k3688. retter [...] ud] utretter, utfører

k3689. skikkis] sendes

k3690. Herskarernis] englenes; Herren omtales og anropes som «hærskarenes Gud», fremfor alt i Salmenes bok.

k3691. vor Hiertens Begier] Eiendomspronomenet står til «Begier», som gjerne er hankjønn i eldre dansk (jf. 15.1 ovf.); genitivsformen kan fortsatt brukes (f.eks. sin hjertens mening).

k3692. Sentenze] dom

k3693. Sangen om det daglige brød åpner med en apostrofe: «Gud!» (1.1). Denne direkte henvendelsen til Faderen gjentas tre ganger, i str. 7, 14 og 28. Likevel er ikke dikterpresten konsekvent i sin henvendelse, noe han for øvrig heller ikke er i flere andre sanger. «Du» viser dels til Gud, dels til dikterprestens representative tilhører. Det «du» som i str. 26 utvilsomt viser til den apostroferte Gud, viser i den påfølgende strofen (27) like sikkert til tilhøreren. Sangen ender også henvendt til tilhøreren, med Gud som tredje person («Lad [du] ham [Gud] alting raade for», 34.7).

k3694. Med hensyn til innholdet kan sangen deles i fem. Første del (str. 1–2) plasserer den aktuelle bønnen i Fadervår og gjengir ordlyden, lett omskrevet. Annen del (str. 3–13) bereder grunnen for selve språkhandlingen (bønnen) ved å påpeke Guds allmakt og menneskets avmakt, og ved å definere brødet, bønnens objekt, nærmere. Tredje del (str. 14–19) inneholder selve bønnen, med den tilhørende formaningen om å takke. I fjerde del (str. 20–32) utvides perspektivet fra det å unngå sult og nød til fordelingen av de godene vi faktisk besitter. Vi ber ikke om overflod; vi ber om å få være fornøyde med det vi har. Så til slutt, i den femte delen (str. 33–34) påpekes det med sikker forvissning at Gud rår uansett, og at vi mennesker derfor ikke trenger bekymre oss for morgendagen.

k3695. Luthers Store katekisme påpeker at «Brød», dette korte og enkle ord, «griber saare viit om sig»: I dette ligger alt det mennesket behøver til sitt opphold, ikke bare mat og klær, men også fred og fordragelighet: «Summa, alt huad som hører hen, bode til Husholdningen, Naboelig oc Borgerlig Væsen og Regimente» (Luther 1629: 103v–04). Riktignok gjør Djevelen det han kan for å forhindre at vi får det vi ber om, men Gud hjelper oss om vi bare ber: «paa det vi kunde kiende, at vi faae det af hans runde Haand, oc deraf forstaa hans faderlige Godhed imod os» (s. 106). Nærmere om Luthers utlegning av «brødet» hos Peters (1992: 3.111–35).

k3696. tit.] Luthers Lille (1616: 82–84): «Giff oss i Dag vort Daglige Brød.» Formuleringen tilsvarer Chr. IVs (Matt 6.11). Forklaringen: «Gud giffuer vel end ocsaa de onde Menniske det Daglige Brød, enddog wi icke bede. Men wi bede her, at hand vil giffue oss den Forstand, at wi maa visseligen finde at det Brød som wi fødis met, giffues oss aff Gud, oc at wi maa være Gud Tacknemmelige, for saa stor en Velgierning. Fremdelis, ved det der næffnis Daglige Brød, forstaaes alle de Ting som til dette Liff at opholde giøris behoff, Saa som ere, Mad, Dricke, Klæder, Sko, visse Værelser, Agre, Fæ, Penninge, Gods, en god Hustru, Lydige Børn, Tieniste Folck, som giøre deris Embede, runde oc milde Herrer, god oc Forstandig Øffrighed, sund Lufft, Almindelig Fred, Sundhed, gode Seder, Ære, gode Venner, gode Naboer, oc saadanne Ting.»

k3697. mel.] Bordsalme («It smuct Gratias at siunge effter Maaltid») oversatt fra tysk av Hans Christensen Sthen i En liden nyttig Haandbog (1578). Den tyske opphavsmannen er ukjent, men teksten finnes trykt i 1568 og 1569, begge ganger uten melodiangivelse (Malling 4.352). Melodien, som kan føres tilbake til en gammel katolsk julesalme («In natali Domini gaudent omnes angeli»), er første gang trykt hos Mogens Pedersen (1620) og senere hos Arrebo (1627, Sal 104). I Kingos Kirkesalmebok (1699) står «Siunge vi af Hiertens Grund» som et alternativ på «Midfaste Søndag». Dass bruker det samme melodiforelegget til «Jesus ofuer hafvet foer», evangeliesangen nettopp til midtfaste-søndag (SV 3.258).

k3698. Holder [...] for] foreviser, holder frem

k3699. hvis] det som

k3700. tarves] behøve

k3701. Kummers] bedrøvelses

k3702. vor Livs] våre livs; flt.

k3703. Stand] vilkår

k3704. Frie fra Hunger] sc. oss; befri oss fra sulten

k3705. Rom] husrom; uttrykket forutsetter at det tigges i hus med flere husstander, ikke i herskapshus.

k3706. Nødes] tvinges

k3707. gaa med Posen om] gaa tiggergang, tigge; jf. TilBogen 109.

k3708. svar] stor, tyngende

k3709. Kurven] brødkurven

k3710. For] på grunn av

k3711. Os erindris] vi husker

k3712. Skik] handlemåte

k3713. Hvor] hvordan

k3714. Samari] Samaria (landskap i Israel); formen her er ellers bare belagt i betydningen «lang kjole med slep» el. «prestekjole», og må vel være å oppfatte som et produkt av verstvang.

k3715. Trang] mangel

k3716. Brøds Forraad] brødforsyninger

k3717. Foster] avkom

k3718. Moder selv sit Foster aad] I 2 Kong 6 fortelles det om en kvinne i Samaria, som i hungersnød spiser sin egen sønn: «Og Kongen sagde til hende: Hvad skader dig? Hun sagde: Denne Qvinde sagde til mig; Tag din Søn hid at æde i Dag, i Morgen ville vi æde min Søn» (2 Kong 6.28).

k3719. Naar at] når

k3720. Nød af Vand] vannmangel

k3721. den Vedske fra dem rand] den væske som rant fra dem. dvs. urin; jf. 2 Kong 18.27: «Ja til de Mænd, som sidde paa Muuren [skulle jeg si], at de med eder skulle æde deris eget Møg, og dricke deris eget Pis» og Jes 36.12.

k3722. uteerlig] usømmelig, ekkel

k3723. Skaffer] sørger for å legge

k3724. fortræden] ond, urettferdig

k3725. Sæd] avkom, slekt

k3726. Efter Ordet] Sal 109.9–10: «Lad hans Børn blifve faderløse, og hans Hustru en Encke. Hans Børn skulle fare vild, og tigge; Og lede som de, der ere forderfvede.»

k3727. giør Gud Fortræd] skader Gud

k3728. Trang] nød

k3729. en Ovn en Alen lang] en forholdsvis liten ovn; én alen = to fot = 24 tommer (ca 63 cm]. Ikke en gang ti kvinner makter å fylle en så pass liten ovn med brøddeig når Gud vil straffe landet; 3 Mos 26.26: «Da vil Jeg forderfve eders Brøds Forraaad; saa at tj Qvinder skulle bage eders Brød i en Oen, og mand skal veye eders Brød ud med Vect: Og naar I æde, da skulle I icke blifve mætte.» Jf. Luther 1629: 103v: «Thi dersom Gud icke lode det [kornet] voxe, velsignede det oc opholdte det i Landet da havde vi aldrig noget Brød af Ovnen, eller ad legge paa Bordet.»

k3730. Vredis Sværd] Job 19.29: «Frycter eder for Sværdet; thi Sværdet er Vreden ofver Misgierningen, paadet I skulle vide, at der er en Dom.»

k3731. det Folk, der meget saaer] Hag 1.5–6: «Nu, den HERre Zebaoth siger saa: Seer til, hvorledis det gaar eder. I saaer meget, og føre lidet ind; I æde, og blifve icke mætte: I dricke, og faa dog icke nock; I klæde eder, og kunde dog icke varmis, og hvilcken som fortien Penninge, hand legger dem i en brudden Pung.»

k3732. din Fødes Faar] den sauen som fôres av deg; jf. Joh 21.15: «Der de hafde nu giort Maaltid, siger JEsus til Simon Peder: Simon Jona, hafver du Mig kiærere, end disse hafve Mig? Hand siger til Hannem: Ja HErre, Du veedst, at jeg elsker Dig; Hand siger til hannem: Fød mine Lam.»

k3733. Du maa skaffe] som du må skaffe, sc. mat

k3734. hvor det gaar] hvor enn det (fåret) går

k3735. Vey] utvei

k3736. Noë Ravn] Noahs ravn; lat. gen, oppr. Noae, på 1600-tallet som regel forenklet til Noæ eller, som her, Noë. Noah sendte ut en ravn fra arken før han sendte ut duen. I motsetning til duen hadde den ikke noe å melde; 1 Mos 8.6–7: «[han] lod en Rafn udflue: Hand fløy stedse hid og did, indtil Vandet tørredes af Jorden.»

k3737. beholder] har (for alltid)

k3738. Faders Gavn] det som ventes av en far; som dikterpresten selv formulerer det i sangen «Om Forældres embede mod Børnene» (HT 6.1.1–3): «I Forældre, som de Smaa monne faae / I skal dem opføde saa, / At de bærer gode Frugter».

k3739. din runde Haand] din gavmilde hånd; en rund hånd rommer mer enn en flat.

k3740. Tand] appetitt

k3741. Prov] vitnesbyrd

k3742. du veedst ald vor Behov] Matt 6.8: «Derfore skulle I icke giøre eder lige ved dem: thi eders Fader veed, hvad I hafve behov, førend I bede Hannem.»

k3743. det bare Vand] det rene vann, bare vann

k3744. Sæd af Muld] korn av jord

k3745. Liv] ånd; Matt 6.25: «Derfore siger Jeg [Jesus] eder, Sørger icke for eders Lif, hvad I skulle æde og dricke; icke heller for eders Legeme, hvad I skulle iføre eder: Er icke Lifvet meere, end Maden? Og Legemet mer, end Klæderne?»

k3746. Hør] villin, nyttevekst brukt til tekstilproduksjon.

k3747. stiv] stivt; intetkjønnsformen stiv er kurant; her er ikke snakk om rimtvang.

k3748. vor Underholdnings Stand] vårt livsopphold

k3749. Grunder] eiendommer; flt. for ent.: gård og grunn. Flertallsformen på -er istf. -e er kurant.

k3750. Disk] spisebord; jf. uttr. diske opp

k3751. Tøes og Dreng] tjenestejente og -gutt; disse regnes altså som nødvendige for livsoppholdet; dikterprestens utlegning har her åpenbart et bestemt sosialt korrelat.

k3752. Huuse-Fred] husfred; huuse- for huus- er kurant.

k3753. Kjør] kyr; jf. 5 Mos 32.14: «Smør af Køerne, og Melck af Faarene».

k3754. Hamp] Stengler av hamp, som flere steder i Danmark–Norge var påbudt dyrket på grunn av de store behovene innen sjøfarten (jf. Brøndegaard 1979: 2.117–24) ble brukt til produksjon av tauverk (og strie). Det påbudet Danske lov 1683 (3-13-19) formulerer, finnes ikke i den tilsvarende norske (1687), antakelig fordi dyrkingen av klimatiske årsaker ikke var aktuell her i landet: «Hvilken Bonde, som heel Gaard besidder og ikke aarligen saaer een Skeppe Hampefrø, og den, som half Gaard besidder, een half Skeppe, bør af sin Husbond at tiltalis og straffis som een motvillig og Ulydig Tiener, med mindre hand beviser, at hand ikke tjenlig Jord dertil haver.»

k3755. Humle] Denne slyngplanten, som siden middelalderen har vært dyrket også i Danmark og Norge, brukes som tilsetning til øl både for smakens og holdbarhetens skyld. Øl med humle hadde gjerne høyere status enn øl brygget med pors. Pors vokste vilt og ble derfor brukt av almuen (se Brøndegaard 1979: 2.107–17).

k3756. Byg og Malt] Begge deler brukes til brygging av øl: Maltet tilvirkes ved at byggen bløtes ut i vann, spirer og deretter tørkes.

k3757. Brende-fang] ved eller brendsel

k3758. med Suurt og Salt] samt eddik og salt

k3759. minder] foreholder, innprenter

k3760. Lo] låve

k3761. Sæde-Bytten] bøtten med såkorn; sædekurv vanlig brukt.

k3762. Jordens Frugt og Sæd] markens grøde; jf. Sal 67.7: «Landet gifver sin Grøde: Velsigne os Gud vor GUd.»

k3763. kronis] gjøres fullendt, velsignes; jf. Sal 65.12: «Du kroner Aaret med dit Gode, og dine Fodspor drybe af Fedme.»

k3764. Ager-Reener] plogfurer

k3765. under Norder-Pool] under den nordlige himmel

k3766. Tempereret] avstemt (i passende mengde og styrke)

k3767. karske] sterke, friske

k3768. hver] hver og en av oss

k3769. trivis] vokse oss sterke

k3770. forleener] gir som nådegave

k3771. løse Pack] lettferdige, gemene personer

k3772. at give Tack] Jf. Ef. 5.20: «Og siger altiid Gud og Faderen Tack for alle Ting, i vor HERRES JEsu Christi Nafn.»

k3773. Skalcke-Viis] bedragerske metoder

k3774. opoffre] ofre; jf. Hebr 13.15: «Saa lader os nu altiid ofre Gud Lof-Offer, formedelst Hannem, det er, Læbernes Frugt, som bekiende Hans Nafn.»

k3775. Gliis] hånlig eller falskt smil, bredt flir (norvagisme; Jakobsen 1952: 120)

k3776. I den sted Ham burde Priis] i stedet for å lovprise ham slik man plikter

k3777. tegnet] nedtegnet (i Bibelen)

k3778. det Folk i fordom vaar] det folk som levde i gamle dager (dvs. Israels folk)

k3779. indlod] lot servere

k3780. Dernest op at dandse stod] Episoden det her refereres til, utspiller seg i jødenes leir i Sinai-ørkenen, mens Moses er på fjellet og mottar budtavlene fra Gud (2 Mos 32); jf. 1 Kor 10.7: «Blifver og icke Afgudiske, ligesom nogle af dem blefve, som skrefvet staar: Folcket sætte sig need ad æde og dricke, og stode op ad lege.»

k3781. redlig] riktig

k3782. Gud] for Gud

k3783. For] fordi

k3784. spissde] forsynte med mat

k3785. Liv og Lem] Vanlig i flertall: liv og lemmer; liv betyr i denne sammenheng «ånd» eller «sjel og lemmer «rørlige kroppsdeler», som armer og bein; jf. str. 11 ovf.

k3786. den Spot] Med dette refereres til Moses' avskjedssang, 5 Mos 32.13–15: «Hand [Gud] lood hannem [Israel] fare høyt op paa Jorden, og fødde hannem med Marckens Fruct: Og loed hannem sue Hunning af Klippen, og Olie af den haarde Steen. Smør af Køerne, og Melck af Faarene med det Fede af Lammene: Og fede Vædre, og Bucke med allerbeste Hvede, og stenckte hannem med got Vindrue Blod. Men der Israel blef feed, da blef hand kaad; Hand er blefven fed, tyck, og sterck; Og forloed GUD, som hannem skabte; Hand foractede sin Saligheds Klippe.»

k3787. der] da

k3788. idel Drue-blod] Dvs. ublandet (alter)vin

k3789. kaad] tøylesløse; apokope

k3790. Og slog bag ad HERREN op] og sparket bakut [som en hest] mot Herren

k3791. O! At] gid; til markering av bøn eller ønske

k3792. Forraad] levnetsmidler

k3793. U-skick] usømmelig oppførsel

k3794. Hore-Vey] hor

k3795. Sinds Forliis] tap av sjelen

k3796. Horlomhey] forvirring, ståhei

k3797. Lad os reddes for det Vee] La oss hindre den ulykke

k3798. Over Drukkenbolter er] som ligger over de drikkfeldige

k3799. Raabet] ropt

k3800. Kiemper til at drikke Viin] Jes 5.22: «Vee dem, som ere Kemper til at dricke Viin, og Stridsmænd til at fylde sig.»

k3801. Flaske-Skrin] flaskefor, skrin til frakt av vinflasker

k3802. slemme] skitne, ugudelige

k3803. disse] følgende

k3804. Mammons Træl] Jf. Matt 6.24: «Ingen kand tiene to Herrer: thi hand skal enten hade den Eene, og elske den Anden: Eller hand skal holde sig til den Eene, og foragte den Anden. I kunde icke tiene GUD og Mammon.» Ordet er opprinnelig arameisk, brukt som personifikasjon i betydningen «rikdom», «jordisk gods» og «penger».

k3805. Gierrighed] havesyke, pengebegjærlighet (snarere enn «påholdenhet»); jf. 1 Tim 6.10: «Thi Gierighed er en Roed til alt Ont; til hvilcken Nogle hafde Lyst, og fore vild fra Troen, og giøre sig self megen Pine.»

k3806. Pøl og Pine-Sted] Jf. Åp 20.10: Og Diefvelen, som dem forførde, blef kast i den gloende Pøl og Svofvel, der som Dyret og den falske Prophete vare, og de skulle pines Dag og Nat fra Evighed til Evighed.»

k3807. Falder [...] til] forekommer, finnes

k3808. Hiertet] hjertet, betraktet som sete for menneskets tanker og følelser; jf. Matt 6.21: «Thi hvor som eders Liggende-Fæ er, der vil og eders Hierter være.» Jf. TB 9.22.2.

k3809. Nødtørftig] fattige, trengende

k3810. Efftersavn] godt omdømme, ettermæle; jf. Matt 19.21: «JEsus sagde til hannem: Vil du være fuldkommen, da gack hen, og selg hvad Du hafver, og gif Fattige det; da skal du hafve Liggende-fæ i Himmelen: Og kom, og følg, Mig.»

k3811. Petri] Peters; lat. gen. av Petrus

k3812. Vaad] fiskegarn; Joh 21.3–8: «Simon Petrus siger til dem: Jeg vil gaa bort at fiske; de sagde til hannem: Da ville vi gaa med Dig; de ginge hen ud, og traadde strax i Skibet; og den samme Nat finge de intet. Der det var nu Morgen, stoed JEsus paa Brædden; men Disciplerne vidste icke, at det var JEsus. JEsus siger til dem: Børn, hafve I intet at æde? De svarede Hannem: Ney. Da sagde hand til dem: Kaster Garnet til den høyre side af Skibet, da skulle I finde; da kaste de, og kunde icke drage det meere, for Fiskenis Mangfoldighed. Da siger den Discipel, som JEsus elskte, til Petrum: Det er HERren. Der Simon Petrus hørde, at det var HERren, da giordede hand Skiorten om sig, thi hand var nøgen; og kaste sig i Hafvet. Men de andre Disciple komme paa Skibet; thi de vare icke langt fra Landet: men ved to hundrede Alne, og de droge Garnet med Fiskene.»

k3813. ey i Støcker] Joh 21.11: «Simon Petrus stigede ind, og drog Garnet paa Landet, fuldt af store Fiske, hundrede og tre og halftrediesindstive: Og alligevel at de vare saa mange, sønderrefs dog Garnet icke.» I den versjonen av historien som står hos Lukas (5.6), gjøres det uttrykkelig oppmerksom på at garnet revnet: «Og deris Garn refves sønder.»

k3814. Alt jo] jo; alt brukes ofte som et fyllord med rytmisk, ikke betydningsmessig, funksjon.

k3815. handlis] kjøpslås

k3816. den Kiep i Mosis Haand] 2 Mos 4.2–4: «HERren sagde til hannem: Hvad er det du hafver i din Haand? Hand sagde: En Kiep. Hand sagde: Kast hannem fra dig paa Jorden; og hand kaste hannem fra sig, saa blef hand til en Hug-Orm; Og Moses flyde for hannem.»

k3817. vel braf] ganske god

k3818. der] da

k3819. flyde] flyktet

k3820. derhos] samtidig

k3821. tee] bli synlig, vise seg

k3822. den arme Jesu Lem] den stakkars troende; lem (eg. «legemsdel») brukes ofte om mennesket som en liten del av Gud eller hans sønn; jf. Rom 12.4–5: «Thi at ligerviis som vi hafve mange Lemmer paa eet Legeme; men alle Lemmer hafve icke eens Gierning: Ligesaa ere Vi mange eet Legeme i Christo; men iblant hverandre er den ene den andens Ledemod.» Her kan man lett assosiere stakkaren med Lasarus (Luk 16.20): «Men der var en Fattig, som heed Lazarus, hand laa for hans [den rike mannens] Dør, fuld af Saar: Og begærde at mættis af de Smuler, som fulde af den Riiges Bord.»

k3823. Trøstis-løs] utrøstet, uten å ha fått mat

k3824. du] Her viser 2. pers. pron. rimeligvis til leseren eller tilhøreren, dvs. den formante, selv om samme pronomen i strofen over må vise til Gud.

k3825. Betler] tigger

k3826. Den armis Fader Vor] Det at den fattige ber sitt Fadervår i takknemlighet for almissen, bidrar til at det går giveren godt, materielt godt ifølge dikterpresten; jf. Matt 6.4 «Paadet at din Almisse kand være hemmelig: Og din Fader, som seer i Løndom, skal betale dig aabenbare.» I TB 7.19.3 settes almisser «på rente».

k3827. Ydermeere] videre

k3828. selver] selv

k3829. Avinds Øyet] misunnelsens øye; jf. Mark 9.46: «Forarger dit Øye dig; da kast det fra dig; det er dig bedre, at du gaar Een-øyet i GUDS Rige, end at du hafver to Øyen, og blifver kast i Helfvedis Ild.»

k3830. slet] helt (ut)

k3831. fortryde] ergre oss

k3832. vorder] blir

k3833. stoor] rike, mektige; apokope

k3834. feed] velstående; jf. uttr. et fett kall

k3835. see skeefft derved] se skjevt på det

k3836. tynd] fattigslig, motsatt «feed» i 29.1

k3837. Tænk, vi] så kan du forklare det med at

k3838. meere Synd] Tanken om at jordisk velstand er et tegn fra Gud, var særlig utbredt blant kalvinistene, men for den som setter Det gamle testamente høyt, kan det uansett ikke herske tvil om at Gud straffer og belønner menneskene i dette liv. Dass er eksplisitt på dette punkt i neste sang, FV 6.5.9 ff.

k3839. Lykken løber af og til] Lykken kommer, Lykken går

k3840. være still] ikke lage oppstyr

k3841. føye] beskikke, innrette

k3842. Falsk] falskhet

k3843. Stunde til] strebe etter

k3844. Andres Middel effterstaa] ligge etter med betaling el. etterstrebe andres penger

k3845. Huden af dem flaa] ruinere dem

k3846. Hvo] den som

k3847. en Morder er for Gud] Jf. 1 Joh 3.15: «Hvosom icke elsker sin Broder, hand blifver i Døden: Hvosom hader sin Broder, hand er en Manddrabere; og I vide, at en Manddrabere hafver icke det ævige Lif blifvende hos sig.»

k3848. Suer ud] utsuger; ordspill på dobbeltbetydningen: den figurlige (finansielle) i tillegg til den bokstavelige.

k3849. Blod og Marf] Blodet står for livet, margen for kraft og styrke.

k3850. Folcke-Been] menneskeknokler

k3851. Meen] skade

k3852. Spiis] forsyn, bespis

k3853. tilfred] tilfreds

k3854. staar hos] avhenger av

k3855. sin Huud] sitt legeme

k3856. Faufn] favn (lengdemål); tilsvarer tre alen (ca 188 cm). Ordspråklig, men ikke funnet belagt. Meningen synes å være at ingen kan overskride sine naturgitte forutsetninger; «kjenn deg selv».

k3857. Til Beslutning] til avslutning

k3858. Omhu] Bekymring

k3859. Os forhart ey ligger nær] ikke presser oss for tungt; hard (for haard) er en mulig dialektal form også på dansk.

k3860. Morgendag] Matt 6.34: «Sørger derfore icke for den anden Morgen: thi den Dag i Morgen skal sørge for sig self. Det er nock, at hver Dag hafver sin egen Plage.»

k3861. Uddrag] utfall

k3862. befale] overdrar, betror

k3863. glad] strålende, lys (med dertil hørende sinnsstemning)

k3864. Morgen-Mad] frokost

k3865. Hvor] hvordan

k3866. GUd var til, førend du vaar] Sal 90.1–2: «HERRE GUd, du er vor Tilfluct, stedse og altid. Du er Gud fra Ævighed til Ævighed, førend Biergene blefve, og Jorden og Verden blefve skabte.» Jf. FV 2.5.2.

k3867. forgaar] dør

k3868. De to leddene i tilgivelsens bønn – (1) at Gud må tilgi menneskene, og (2) at menneskene må tilgi hverandre – ligger til grunn for sangens basale to-deling. Den første hoveddelen dreier seg om menneskenes skyldighet overfor Gud (str. 1–13), den andre om skyld menneskene imellom (str. 14–21). Henvendelsen til Gud, apostrofen, utsettes helt til 7.9, der dikterpresten slår om fra en beskrivelse av syndens uhyrlige størrelse til en påminnelse om nåden og soningsofferet, det at Gud satte en strek over synden ved hjelp av Jesu død på korset. Denne delen avsluttes også med en apostrofe av Jesus som «løskjøper» (13.12). Også den andre hoveddelen kan deles i to. Først pålegges menneskene å tilgi sine skyldnere (str. 14–18), dernest, hakket verre, skulle man tro, pålegges de å være overbærende mot dem som selv ikke makter dette (str. 19–21). Dommen overlates til Gud. Men under ligger hele veien en trussel om evig fortapelse for dem som ikke innordner seg bønnens vilkår.

k3869. Hos Petter Dass kan man ofte bli slått av dikterens økonomiske billedspråk. Sangen om tilgivelsen, som vel må kunne sies å omhandle kristendommens kjernepunkt, gjennomfører denne metaforikken i detalj. Det grunnleggende i denne forestillingen, som for så vidt er like bibelsk som den er dassisk, består i at synd er å betrakte som gjeld. Vi har å gjøre med en form for tingliggjøring. Forestillingen ligger latent i ordet skyld, som like gjerne beskriver moralske som økonomiske forhold. På 1600-tallet, før finansvesenets tid, ses Gud som den store banksjef og menneskene som hans gjeldstyngede kunder. Ved å ofre sin egen sønn, juniorsjefen, frikjøper så banksjefen sine debitorer, som dermed settes i en ny type gjeld: en takknemlighetsgjeld. Den som ikke godtar disse vilkårene, vil ende som fanger i det gjeldsfengslet som kalles Helvete. I sin katekisme fra 1681 påpeker Knud Sevaldsen Bang skyldens moralsk-økonomiske dobbelthet – «Vi afbede Vore synder, Hvilcke kaldes vor Skyld oc Gield, fordi vi med samme Synder imod de 10. Guds Bud er kommen i Skyld oc Gield hos Gud» – med referanse til Jesu lignelse om den gjeldstyngede tjener (Matt 18.24). / Luthers Store katekisme (1629: 106v–09) inneholder hva denne bønnen angår, lite utover det som i komprimert form uttrykkes av den Lille (se ndf.); jf. Peters 1992: 3. / Laila Akslen kommenterer de første 13 strofene av denne sangen (1997: 209–11).

k3870. tit.] Luthers Lille (1616: 84–85): «Oc forlad oss vore skylder, som oc wi forlade vore Skyldener.» Formuleringen tilsvarer Chr. IVs (Matt 6.12). Forklaringen: «Wi bede her, at vor Himmelske Fader, icke vilde hensee til vore Synder, oc derfor icke Bønhøre denne vor Bøn. Thi naar vi bede om alle disse Ting, bekiende wi oss icke at haffue fortient, at wi skulde bekomme end det ringeste, Men at hand vil giffue oss dem ved sin Barmhiertighed: Thi effterdi wi Dagligen synde, Da fortiene wi heller Straff, end Synders Forladelse. Men at wi den maa bekomme, da skulle wi der imod aff Hiertet offuer giffue, huadsomheldst andre haffue syndet imod oss, Oc for ilde giort, giffue Velgierning igien.»

k3871. mel.] Manuskriptene oppgir som forelegg «Ey! saa leev een Prakker, til din etc.», som ikke er kjent annetstedsfra. Om de trykte utgavenes kamuflering av de verdslige melodiforeleggene, se Innl. 6.2.

k3872. Hvo kand fortelle] Hvem som kan fortelle? Svar: ingen. Alle de elleve retoriske spørsmålene som strukturerer de tre første strofene, forutsetter negativt svar.

k3873. Tilfelle] forskjellige forekomster

k3874. Folk] som folk; underforstått relativpronomen (subjunksjon)

k3875. med belat] bebyrdet med (f.eks. gjeld)

k3876. Register] fortegnelse; jf. synderegister (liste, fortegnelse over en persons synder eller forseelser, klanderverdige handlinger)

k3877. forstort af Tall] for langt; synderegisteret har for mange poster

k3878. blev] Konjunktivisk preteritum (irrealis); moderne norsk tenderer mot pluskvamperfektum i slike tilfelle (hadde blitt).

k3879. slet forbister] virkelig oppbrakt, fly forbannet

k3880. Det udregne skall] som skal regne sammen antallet poster i registeret; utelatt relativpronomen (subjunksjon).

k3881. Viise Klerke] oppmerksomme skrivere eller handelsbetjenter; en klerk er også en geistlig person, men metaforikken her tilsier at ordet brukes i den mindre vanlige betydning av «handelsbetjent» eller «bokholder» – en som er god til å regne. Som lesere skal vi forstå at det ikke finnes skrivere som er i stand til å holde styr på et så stort regnskap.

k3882. Hafsens Sand] Sammenligningen brukes hyppig i Bibelen; jf. 1 Mos 32.12: «Du hafver sagt: Jeg vil giøre vel mod dig, og giøre din Sæd som Sanden i Hafvet, hvilcken mand ikke kan tælle for Mangfoldigheds skyld.» Uttrykket ekspliseres på samme måte i Hebr 11.12. Peder Syv fører det opp som ordspråk (5148): «Meere end stjerner paa himmelen, sand i havet.»

k3883. forsigtig] omhyggelig

k3884. en Draabe [...] I det store Vand] For dette uttrykket finnes ingen opplagt bibelsk parallell; det nærmest vi kommer, er Jes 40.15: «See! Hedningene ere actede som en Taar, der blifver igien i Spanden [...]».

k3885. Støvet Over Jordens Grund] Jf. 1 Mos 13.16 og 28.14: «Og din Sæd skal blifve som Støf paa Jorden [...]»

k3886. Kandst du tælle Løvet] Nei. Spørsmålet er retorisk. Abraham kunne heller ikke telle himmelens stjerner, da Gud ville forklare ham hvor tallrik hans ætt ville bli: «See op til Himmelen, og tæl Stiernerne, kand du tælle dem? Og han sagde til hannem: Saa skal din Sæd blifve» (1 Mos 15.5).

k3887. Syndsens Tall] Den gamle genitiven (der s-en både står i grunnordet og i den bestemte artikkel, slik som på norrønt) har emfatisk funksjon, på samme måte som «Hafsens» i str. 1.14).

k3888. begrunde] tenke over

k3889. End] enda

k3890. forkrenkt] fordervet, fortapt

k3891. slet] helt og holdent

k3892. nedsenckt] bringe i en beklagelsesverdig, ulykkelig tilstand, dvs. verden etter syndefallet

k3893. Meen] lyte

k3894. Hvem er fød af Qvinde] Job 25.4: «Og hvorledis kand et Menniske være retfærdigt for GUd? Og hvorledis kand en Qvindis Barn være reent?»

k3895. Bliver hvide Duer] Det var Noah som sendte ut en ravn fra arken før han så prøvde med en due, 1 Mos 8.6–7: «[…] og hand lod en Rafn udflue: Han fløy stedse hid og did, indtil Vandet tørredis af Jorden.» Ravn og due brukes på denne bakgrunn som symbolske motsetninger. Spørsmålet her kan vi oppfatte som en presisering av det foregående: En skyldig kvinne kan umulig føde et uskyldig barn. Jf. TA 4.4.3.

k3896. Kand mand plucke Druer] Matt 7.15–16: «Vocter eder for falske Propheter, som komme til eder i Faare-Klæder, indvortis ere de glubende Ulfve. Paa deres Frugter skulle I kiende dem: Kand mand og plucke Viin Drue af Torne? Eller Figen af Tidsel?»

k3897. Hvo staar dog saa sicker] Jf. Jer 6.21: «Thi siger HERren saa: See! Jeg vil sætte et Fald for dette Folck, paa hvilcket baade Faderen og Børnene skulle støde dem med hver andre; og den eene Naboe med den anden skulle forfare.»

k3898. Aldrig sig forsaa] som aldri forsyndet seg

k3899. gandske] hele

k3900. Meenst] mener; personbøyd verb: 2. pers. pres.

k3901. faa] få tak i, finne

k3902. rende] løpe

k3903. Heede] flatt og skrinn utmark uten skog, mo

k3904. Hvor] hvor enn

k3905. aabenbare] tydelig

k3906. Jorden [...] Raabe skal] Fra jorden ropes det ellers om skyld, ikke uskyld, jf. 1 Mos 4.10: «Din Broders Blods Røst raaber til mig af Jorden.»

k3907. Afgrunden] Helvete

k3908. Alle Mand har syndet] Jf. Rom 3.10: «Ligesom og skrefvet staar: Der er ingen, som er Retfærdig, ja icke Een.»

k3909. yndet] foretrukket

k3910. Den forkeerte Sti] Jf. Ordsp 4.18–19: «Men de Rætferdigis Sti skin som et Lius, der fremgaar og liuser til høy Dag. De ugudeligis Vey er ligesom Mørck, og de vide icke, hvor de skulle falde.» Se også Matt 7.13.

k3911. fordrager] liker, synes om

k3912. Agter] regner, anser

k3913. Paa den kranke Krycke] Logisk sett er det den her personifiserte Lykken som er dårlig eller «krank» og går på krykke; i den klassiske retorikken kalles denne typen ombytning for enallage.

k3914. Trang] fattigdom

k3915. Hierte-Stød] smertefull(e) hendelse(r)

k3916. den bleege Død] døden som gjør blek; proleptisk (foregripende) bruk av adjektivet.

k3917. forkortis] innskrenkes

k3918. forrykt] meningsløst

k3919. ere] Verbet er her bøyd i flertall, fordi subjektet logisk, om ikke grammatisk, innebærer flertall.

k3920. Der paa Livet gaar] som har fått dødsstraff

k3921. Syndsens Skieppe] Jf. 1 Tess 2.16: «Og [Gud] formeene os at tale til Hedningene, at de maatte blifve salige, paa det de kunde opfylde deris Synder allevegne; thi Vreden er allereede endeligen kommen ofver dem.» Skjeppen forbindes først og fremst med Matt 5.15; se også TB 7.12.4.

k3922. forskyldis] fortjenes

k3923. Plage] straf; her personifisert som gjest. Når én har gått (dvs. er utholdt), banker den neste på døren.

k3924. tilrede] parat, klar

k3925. fort] raskt; en norvagisme. Jf. Jakobsen 1952: 117.

k3926. slaar] dundrer (på døren)

k3927. andet meere] lignende ting

k3928. soldt] utlevert, sendt (av sælge)

k3929. den mørk Afgrund] Dvs. Helvete; jf. 4.13 ovf.

k3930. din arme Brud] din ynkverdige menighet; betydningen beror på den konvensjonelt allegoriske fortolkningen av Salomos høysang, der brudgommen forstås som Jesus og bruden hans kristne menighet. Jf. TA 2.34.7.

k3931. forjagis] jages bort, fordrives

k3932. For din Throne ned] Jf. Hebr 5.3 (4.16): «Derfore lader os træde frem med Frimodighed, til Naade-Stolen, paadet vi kunde faa Barmhiertighed, og finde Naade paa den Tiid, som os giøres Hielp behof.»

k3933. Faders Hierte] ditt farshjerte, din kjærlighet til dine barn; jf. Gal 4.6: «Efterdi I ere da Børn, da sendte GUd sin Søns Aand i eders Hierter, som raaber: Abba Fader.»

k3934. oppaa] på

k3935. Der hand Livet lod] da han døde

k3936. betalet] Igjen fremstilles soningsofferet som en økonomisk transaksjon med blod, dvs. menneskeliv, som betalingsmiddel; jf. 1 Kor 6.20: «Thi I ere dyre-kiøbte» og 1 Pet 1.18–19: «Og vider, at I ere icke forløsde med forgengeligt Sølf eller Guld fra eders forfengelige Omgengelse efter Fædernes Skik: Men med Christi dyrebare Blod, som med et u-skyldigt og u-besmittet Lams»; jf. TA 2.32.1 og 2.37.5.

k3937. Vreden] For sine synders skyld har menneskene fortjent å bli utsatt for Guds vrede, men så har de altså fått løfte om nåde. Den utbredte varianten «Verden» gir ikke god mening.

k3938. slaa ned i grund] utrydde alle

k3939. Dynd] søle, sump; jf. Sal 40.2–3: «Jeg tøfvede efter HERren, og Hand bøyde sig til mig, og hørde mit Raab. Og drog mig af den forfærdelige Graf, og af det skidne Dynd, og sætte mine Fødder paa en Klippe, at jeg kand traade vist.»

k3940. Naaden er jo større] Rom 5.20: «Og Loven kom dis imellem ind, paadet at Synden skulde blifve ofverflødigere. Men hvor Synden er blefven ofverflødig, der er Naaden blefven meget ofverflødigere.»

k3941. plat] likefrem

k3942. udslette] utslette sc. oss

k3943. Hvad] til hvilken nytte

k3944. vor syndig Blod] Hankjønn er kurant.

k3945. Bod] Med dette ordet opprettholdes den moralsk-økonomiske dobbeltheten.

k3946. god] Hankjønn her, til tross for at «dit Rygte» i verset over er intetkjønn. Rimtvang? Rygte vakler før 1700 mellom hankjønn og intetkjønn.

k3947. plat] klart og tydelig, uten omsvøp

k3948. Knægte] fortrolig el. respektløs betegnelse for en mannsperson (især for et ungt menneske), fyr, radd; nesten bare med nedsettende betydning; jf. tyveknægt.

k3949. din Bog] Guds regnskapsbok; i TA 11.22.4 forutsetter dikteren at regnskapet føres på «Tavler»; i TA 10.18.1 at det føres av Djevelen.

k3950. vor HErre] I denne sammenhengen blir Herren lett å oppfatte som «kapitaleier».

k3951. Pund] Myntenheten er ikke dansk, men bibelsk; jf. Luk 19.11–27.

k3952. Alt skull' der befalis] selv om det skulle befales. Her hadde vi ventet skuld', preteritum med konjunktivisk betydning.

k3953. Gesell] håndverkssvenn

k3954. selgis] Ordbruken forutsetter ikke nødvendigvis at Gud overdrar synderne til Djevelen mot betaling. Verbet sælge brukes i Bibelen også i betydningen «overrække», spesielt «utlevere» eller «overgi» i ens (især en fiendes) vold; jf. 7.4 ovf.

k3955. hvad] hvordan

k3956. fornøye] tilfredsstille

k3957. Det staar meget smucker] det er mye bedre

k3958. Du dem giver Bod] at du gir dem bot. På bakgrunn av den rådende økonomiske metaforikken er det ikke urimelig å oppfatte boten her ikke bare religiøst, som «utsoning av synd eller brøde», men også som «pengestraff»; jf. 9.12 ovf.

k3959. sig nedbucker] bøyer seg

k3960. for din Fod] Her er det snakk om daglig andakt; jf. 5 Mos 33.3: «Hvor kier hafde Hand Folcket; alle hans Hellige ere i din Haand, de skulle sætte dem hos dine Fødder, og lære dine Ord.»

k3961. Taare] Flt. av taar

k3962. saare] sterkt, meget

k3963. At] slik at

k3964. Hvor] hvordan

k3965. slet] uten videre

k3966. i Dunge] i haugevis; norvagisme, jf. Jakobsen 1952: 115, da. dynge.

k3967. forbøden] forbudt

k3968. Kand mit Støv dig takke] Jf. Job 34.15: «Allis Kiød skulde forgaa med hverandre: og Mennisket blef til Aske igien.»

k3969. Tudis] utstøtes gråtende

k3970. Ja der høris andet] Retorisk litotes, et understatement.

k3971. Restantz] ubetalt gjeldspost; ubetalte avgifter, renter eller skatter (eg. lat.: «det som gjenstår (å betale)»). Jf. TA 10.11.1.

k3972. Qvittantz] det å la en fordring gå opp imot en motfordring, slå en strek over en fordring. Ordet kan òg bety «kvittering», som gir mening her, ettersom «Qvittanz» er «skreven» med Jesu eget Blod. Hans kvittering blir de troendes forsikring om syndsforlatelse; jf. Kol. 2.13–14: «Og Hand forlod os alle Synder. Og udslætte dend Haandskrift, som var imod os, hvilcken der blef ved Skickelser, oc var os imod; og Hand tog hende bort, og slog hende til Kaarset.» Jf. TA 10.11.2.

k3973. Aabnet blev med Spiud] Joh 19.34: «Men Een af Stridsmændene aabnede Hans Side med et Spyd; og strax gick der Blod og Vand ud.»

k3974. stride] stridt

k3975. straktis] ble spent fast i utstrakt stilling

k3976. Alt] Her med forsterkende betydning.

k3977. Ald vor Skyld klareret] Verbet, klarere, dvs. «betale», trekker betydningen av Skyld» over i økonomien («gjeld»).

k3978. uden Tvist] ubestridelig, uomtvistelig

k3979. formoder] venter

k3980. Pardoon] tilgivelse av en forseelse (forbrytelse, synd); ettergivelse (av en fortjent straff; i moderne språk nesten bare med betydningen «skånsel overfor den fiende som egentlig fortjener døden»; «nåde».

k3981. plat] fullt ut

k3982. Hvad hand mod os bryde] hva han plager oss med

k3983. forlat] tilgitt

k3984. slet] helt og holdent

k3985. forgiættis] glemmes

k3986. Minde] hukommelse; hankjønn er kurant.

k3987. Alt saa fremt] dersom

k3988. vente samme Skel] ha samme rett eller vilkår i utsikt

k3989. snart] i løpet av kort tid

k3990. Til Guds Alter hen] Matt 5.23–24: «Derfore, naar du ofrer din Gafve paa Alteret, og du kommer der ihu, at din Broder hafver noget imod dig: Gaa lad blifve din Gafve der for Alteret, og gack tilforn hen, og forljg dig med din Broder, og kom siden og ofre din Gafve.»

k3991. Gaven den du har] offergaven som du har

k3992. flux] øyeblikkelig

k3993. Fordrag] forlik, overenskomst

k3994. vel snar] besluttsom; vel har ofte en funksjon som er rytmisk snarere enn semantisk.

k3995. At] slik at

k3996. andtvorder] utleverer

k3997. din Had] Hankjønn er kurant.

k3998. Forhale] utsettelse (av forhal); dat. styrt av uden, jf. uden døre.

k3999. Sententz] dom

k4000. heel slet] verrre enn verst

k4001. og med ham skynder] og vær raske med ham; imp. flt.

k4002. Skaffer] overgi; imp. flt.

k4003. flux] øyeblikkelig; jf. 15.7 ovf.

k4004. Legem, Siæl og Aand] Jf. 1 Tess 5.23: «Og hand, som er Fredens GUD, hellige eder i alle maade; og eders gandske Aand, med Siæl og Legeme, skal bevares ustraffelig, til vor HERris JEsu Christi Tilkommelse.»

k4005. kræve] innkreve (gjeld). Som undertekst til denne strofen ligger Jesu lignelse om kongen som ville holde regnskap med sine tjenere. Jesus forteller den som svar på Peters spørsmål om hvor ofte man skal tilgi sin neste når han synder mot en (Matt 18.21–35).

k4006. Hver en skillings Hvidt] En hvid er opprinnelig en sølvmynt til en verdi av 1/3 av en dansk skilling, senere brukt om en ubetydelig mynt eller sum: skilling; femøre; ikke en hvid betyr «ikke en rød øre». Skilling og hvid er altså to forskjellige mynter; uttrykksmåten her gir tilsynelatende ikke god mening, men hvis vi forstår hvid i betydningen «ubetydlig pengeverdi», blir uttrykket å forstå som «hver en ubetydelig skilling». Dikterpresten ser det som smålig å innkreve en ubetydelig gjeld.

k4007. din Broder] din neste, en person, som er forbundet med andre ved åndelig slektskap eller trosfellesskap.

k4008. din Broder stræbe Effter stort og Lidt] inndrive din nestes store og små verdier

k4009. tegne] skrive

k4010. Skyld] gjeld

k4011. Hvad er det at regne] hva betyr det, hvilken rolle spiller det

k4012. stræver Effter] inndriver; jf. 17.3–4 ovf.

k4013. det ham bør] det han har utestående

k4014. Giv du til] Ordspill: Uttrykket betyr både «å gi i tillegg», «plusse på» (dvs. det motsatte av å være en gnien innkrever), samtidig som det også betyr «tilgi».

k4015. tilhør] tilhører, tilkommer; hør er en kurant kortform av presens, bevart i uttrykket som seg hør og bør. Jf. Matt 6.14: «Thi at forlade I Menniskene deres Brøst; da skal eders Himmelske Fader og forlade eder» og Ef 4.32: «Og værer venlige mod hverandre, godhiertige; og forlader den Eene den anden, ligesom Gud hafver forladet eder i Christo.»

k4016. Hvo som] den som

k4017. slet] fullstendig

k4018. fra Gud vanslegter] har ikke lenger del i Gud

k4019. er hver Mand leed] fremkaller avsky hos enhver; den lede brukes om Djevelen.

k4020. sit Hierte-Rod] Rod ser ikke ut til å være belagt som noe annet enn hankjønn; eiendomspronomenet retter seg her (ulogisk) etter «Hierte».

k4021. O] Interjeksjonen markerer ønske.

k4022. Bede got] be om at det går godt; Matt 5.44: «Men Jeg siger eder: Elsker eders Fiender; Velsigner dem, som eder bande: Giører dem Got som eder hade; Beder for dem, som giøre eder Skade, og forfølge eder.»

k4023. fortreden] trossig, gjenstridig

k4024. Lem] Guds barn, kirkemedlem

k4025. Bander os en anden] Matt 5.44; jf. 18.11 ovf.

k4026. ikkun] bare

k4027. pukke] krangle, bruke ukvemsord

k4028. grum og gram] ond og ubarmhjertig; jf. FV 2.9.4.

k4029. sukke] be; et Suk er en følelsesladd, kort bønn til Gud og en egen genre i andaktslitteraturen; jf. Nielsen 2010: 246 f.

k4030. forlade] tilgi

k4031. Vender hand sig om] omvender han seg, oppgir han sin ondskap

k4032. Dom] evig fortapelse

k4033. Slag paa høyre Kind] Matt 5.39: «Men jeg siger eder: At I skulle icke imodstaa ont; men dersom Nogen gifver dig et Slag paa dit høyre Kind-Been, da holt hannem det andet ogsaa til.»

k4034. hver anden] hverandre

k4035. Sig besinde kand] som kan besinne seg

k4036. End som] enn

k4037. Heele Folk og Land] Jf. Matt 16.26: «Hvad hielper det Mennisket, om hand vinder den gandske Verden, og tog dog skade paa sin Siæl? Eller hva kand et Menniske gifve, som hand kan igienløse sin Siæl med?»

k4038. Fortræd] skade

k4039. jævne] ordne, bringe ut av verden

k4040. Ham hør Dommens Stæd] domstolen tilhører ham; ang. kortformen hør, se 17.14 ovf.

k4041. Naar vi det nu giøre] Dvs. når vi lar være å hevne oss og overlater håndhevelsen av rettferdigheten til Gud.

k4042. Kaar] valg, preferanser

k4043. Fromme] nytte, fordel

k4044. Folck] at folk; subjunksjonen er underforstått.

k4045. sig [...] beteer] viser seg, oppfører seg

k4046. et Fald] Jf. Ordsp 24.16: «Thi den Retfærdige falder siv gange, og staar op igien; men de Ugudelige siuncke ned i Ulycke.»

k4047. Til et Fald og Stricke Deris Bøn da seer] så ber de om å få slippe dødsdom 21.13 Stricke] galgetau, dødsstraff; jf. Matt 5.22: «Men Jeg siger eder: Hvosom er vred paa sin Broder, hand er skyldig for Dommen; men hvosom siger til sin Broder: Raka; hand er skyldig for Raadet; men hvosom siger: du Daare; hand er skyldig til Helfvedes Ild.»

k4048. Sangen om fristelsene faller i seks deler. Sitt utgangpunkt (1) tar dikterpresten i det ondes problem: Hvorfor finnes det så mye ondskap når den gode Gud har all makt? Har Gud likevel skylden? Eller andre? (str. 1–3). Så, i den følgende delen (2), redegjøres det for en rekke tilfelle som kan synes å tyde på at Gud selv frister mennesket til å gjøre ondt. Denne delen innledes med «Først» i 4.1 og går frem til og med str. 9. Med «Dernest» i 10.1 innledes så en kortere del (3) som redegjør for den mulighet at ondskapen i realiteten kom inn i verden med syndefallet (str. 10–11). I den neste delen (4) fremsetter dikterpresten den korrekte løsningen på problemet: Menneskene har ingen andre å skylde på enn seg selv (str. 12–14). De må imidlertid, slik det forklares i den følgende delen (5), innse at de har en sterk motstander, dvs. Djevelen (str.15–19). Siste del (6), som innledes med en apostrofe av Jesus (str. 20–24), inneholder gjentatte bønner til Sønnen så vel som til Faderen om hjelp i striden mot Den onde, at de styrker oss i troen og hjelper oss å finne fortrøstning i håpet om evig salighet i det hinsidige, uansett hva som rammer oss i denne verden. / Luthers utlegning av den doble bønnen (den sjette og den syvende) kommenteres utførlig av Peters (1992: 3.159–88).

k4049. tit.] Luthers Lille (1616: 85): «Oc leed oss icke i Fristelse.» Formuleringen tilsvarer Chr. IVs (Matt 6.13). Forklaringen: «Gud frister vel ingen, Men wi beder her, at hand vil oss beuare oc forsuare mod Dieffulens, Verdens oc vort Kjøds bedrægeri, At wi icke skulde besuiges af dem, oc henkastes i Vantro, misshaab eller andre Laster, At der som wi fristes der met, at wi da som de der bliffue Offuermænd, maatte Seyer beholde.»

k4050. mel.] Tekst og melodi (noter) hos Thomissøn (1569: 368v), som plasserer denne salmen i avdelingen for «Dommedag oc Opstandelse». Senere opptatt i de fleste bokhandlersalmebøkene og hos Kingo, dvs. Kirkesalmeboken (1699: 174), til sjette søndag etter helligtrekongersdag. Om opprinnelsen, se Schiørring 1.128. Dass bruker samme melodiforelegg til «Elisæi Historie» i BV (SV 2.54).

k4051. Fald] synd

k4052. Stød] fristelse, snublestein

k4053. sig lader tycke] innbiller seg

k4054. sin Planet] sitt fødselstidspunkt (iht astrologien)

k4055. trycke] presse, legge

k4056. den kranke Lycke] ulykke, uflaks; jf. TA 12.8.5 og FV 6.5.10.

k4057. Det dem af Gud beskieret vaar] ulykken lå forutbestemt i det livet Gud hadde tilmålt dem. Forestillingen dikterpresten her refererer til, innebærer predestinasjon eller skjebnetro, som for ham var en kalvinsk villfarelse. Skjebnen ligger i henhold til en slik oppfatning i tiden og kan ikke unnvikes i rommet.

k4058. fly] unngå

k4059. Mod Skiebnen maa de tage] skjebnen må de motta, dvs. underkaste seg

k4060. Eendeel [...] Part [...] En Part [...] En Part] noen – andre – andre igjen – enda noen; se tilsvarende priamel-lignende åpning av TB 6. De fire gruppene – hva enten de skylder på Gud, planetenes stilling, skjebnen eller andre mennesker – synes alle likevel å være enige om at Gud i siste instans er ansvarlig for verdens synd. Dikterprestens argumentasjon imøtegår egentlig bare to av disse oppfatningene: at hhv. Gud («Men høer», 3.5) eller skjebnen («Dernest», 10.1) er å anklage.

k4061. Som] at

k4062. Rod] opphav, årsak

k4063. Tolck] mellommann

k4064. Fald] synd

k4065. selver] selv

k4066. giøre fri] la gå fri (for anklage)

k4067. høer] hør; imp. ent.

k4068. Hyckleri] forstillelse

k4069. oplade] åpenbare

k4070. en Hopmand] opphav

k4071. Gud til det Onde frister ey] Jak 1.13: «Ingen skal sige, naar hand fristes, at hand fristes af Gud: thi Gud er ingen Fristere til det Onde, Hand frister Ingen.»

k4072. Kaars] prøvelse, lidelse

k4073. vanke] forekomme, bli en til del

k4074. din Tro paa Prøve-steen Hand sette vil] han vil teste hvor ekte din tro er; jf. 1 Pet 1.6–7: «I hvilcken [siste tid] I skulle glæde eder, I som nu en liden Tiid (om det end skal være) ere bedrøfvede i mangehaande Fristelser; Paadet at eders Tro skal befindes Retsindig og meget kosteligere, end det forgengelige Guld (som prøfves i Ilden) til Lof, Priis, og Ære, naar JEsus Christus nu blifver aabenbaret.»

k4075. hvor] når

k4076. tit] ofte

k4077. Som] som om

k4078. sin Brud] sin menighet, de troende; jf. FV 1.17.1, TA 4.13.1 og TA 9.3.4.

k4079. kon] bare, kun

k4080. Smiile-Fagte] ironi, tongue in cheek; jf. 7.1 ndf.

k4081. Det Abraham saa monne gaa] Det var vel det som hendte Abraham; 1 Mos 22.1 ff: «Der dette var skeedt, fristede Gud Abraham [...]». Aaskow (1692: 107) bruker i sin katekisme også Abrahams eksempel.

k4082. der] da

k4083. det for ham bragte] ba ham

k4084. Det var ey meent, som det var sagt] Formuleringen inneholder en temmelig presis definisjon av retorisk simulatio eller ironi. Slik bekreftes «Smiile-Fagte» (manuskriptene har «Skjemte-facte») i 6.3. Om retoriske ironioppfatninger i renessansen, se Knox 1989: 43 ff.

k4085. forsøge] undersøke, teste

k4086. Agt] sinn

k4087. vill] ville; apokope

k4088. sikker] trygg

k4089. HErrens forrig Ord og Eed] 1 Mos 17.7–9: «Og Jeg vil oprette min Pact imellem Mig og dig, og din Sæd efter dig hos deris Efterkommere, at det skal være en ævig Pact; Saa at Jeg vil være din GUD, og din Sædis efter dig. Og Jeg vil gifve dig og din Sæd efter dig det Land, som du er fremmed udi, som er det gandske Land Canaan, til en ævig Eyendom: Og Jeg vil være deris GUD. Og GUD sagde til Abraham; Saa holt nu min Pagt, du og din Sæd efter dig hos deris Efterkommere.»

k4090. megen Sæd] et stort avkom; jf. 1 Mos 17.15–20 og 1 Mos 15.5: «Og hand [Gud] befoel hannem [Abraham] at gaa ud, og sagde: See op til Himmelen, og tæl Stiernerne, kand du tælle dem? Og hand sagde til hannem: Saa skal din Sæd blifve.»

k4091. Hvo] hvem

k4092. rygge] oppheve, gjøre til intet

k4093. Gud] Jesus

k4094. giøre Vold og Ran Paa Qvinden] å krenke og beskylde kvinnen for tyveri

k4095. Qvinden udaf Canaan] Kana'an er det landet Gud lovet Abraham, kyststripen fra Libanon til Egypt. Kvinnen det er snakk om, er altså «Cananæisk», ikke jødisk; hun tilhører det folket som bodde i landet før jødene innvandret. Denne strofen forutsetter kjennskap til Matt 15.22–28, der Jesus først avviser, men så lovpriser den kanaaneiske kvinnen som bønnfaller ham om hjelp: «Og see! en Cananæiske Qvinde gick af den samme Egn, og raabte efter Hannem [Jesus], og sagde: Ah! HERRE, du Davids Søn, forbarme Dig ofver mig; min Daatter plagis ilde af Diefvlen. Men hand svarede hende icke et Ord: Da traade hans Disciple til Hannem, bade Hannem, og sagde: Skil Dig dog af med hende; thi hun raaber efter os. Hand svarede, og sagde: Jeg er icke udsendt, uden til de fortabte Faar af Israels Huus. Da kom hun, og faldt ned for Hannem, og sagde: HErre, hielp mig. Hand svarede og sagde: Det er icke smuckt, at mand tager Brødet fra Børnene, og kaster det for smaa Hunde. Hun sagde: Ja HERRE, smaa Hunde æde dog af de Smuler, som falder af deris Herrers Bord. Da svarede JEsus, og sagde til hende: O! Qvinde, din Troe er stor; dig skee, som du vilt! Og hendis Daatter blef karsk i samme Stund.»

k4096. Der] da

k4097. afspisis] må nøye seg med spott

k4098. Christi Rygte prisis] Kristi navn lovprises. Denne konklusjonen trekkes av dikterpresten, ikke av evangelisten (Matteus eller Markus (7.24–29)).

k4099. Ald Graad, der øses ud for Gud] Tåreofferet, som vi kjenner spesielt godt fra Dorothe Engelbretsdatter (Taare-Offer Gudelige Siæle til Undervissning, der vil vide hvad Poenitentzis Fagter formaar, 1685), har sitt evangeliske forelegg hos Lukas, 7.36–50: En prostituert, som senere tradisjon har identifisert med Maria Magdalena, vasker Jesu føtter med sine tårer og tørker dem med sitt hår. «Og hand [Jesus] sagde til Qvinden: Din Tro hafver hiulpet dig; gack bort med Fred» (Luk 7.50). Jf. Nielsen 2010: 213.

k4100. Verden] den jordiske, dennesidige tilværelse

k4101. ramme] komme

k4102. annamme] ta; forestillingen om et favntak forutsetter den brudemetaforikken som er aktivert i 6.2 ovf.

k4103. beskiert] tilmålt; jf. 2.2 ovf.

k4104. Hvad Synd-fald] hvilken synd

k4105. dig kand støde] som kan få deg til å falle

k4106. Som] da jo, fordi

k4107. for mange Tusind Aar] for mange tusen år siden

k4108. i ald Verden stedse] overalt alltid

k4109. dømme] kritisere ham for

k4110. Hver see sig] Hver og én må gi akt på

k4111. i sit lovlig Kald] i sin rettslige stilling (i samfunnet)

k4112. sømme] passe seg

k4113. skye og rømme] avsky og flykte fra

k4114. Gak] gå; imp. av gange

k4115. Paulun] telt, bolig; bibelsk, jf. f.eks. 2 Mos 26.7.

k4116. hin kaade] det tøylesløse, vellystige

k4117. forgiører] påfører skade, forhekser; formen -giører for -giør er kurant.

k4118. Hvorfor] og derfor

k4119. geraade] komme

k4120. Siæle-vaade] åndelig nød

k4121. forraskelig] svake, ubefestede

k4122. U-teerlighed] urenhet

k4123. naggend' Orme] fortærende innvoldsormer (som spiser en opp innenfra); jf. Apg 12.23: «Og strax slog HERrens Engel hannem, fordi at hand gaf icke Gud Ære; og hand blef opædet af Orme, og gaf Aanden op.» Men her brukes nok «Orme» i overført betydning om ondskapen. Djevelen er «den gamle slange»; jf. Apg 12.9: «Og den store Drage blef nedkast, den gamle Hug-orm, som kaldes Diefvelen og Satanas, som forfører den gandske Verden.»

k4124. slagis] slås

k4125. føder] nærer, bespiser; Uttrykket nære (el. føde) en slange ved sit bryst (el. barm): «ta seg av en el. vise vennlighet mot en som lønner med utakk» (ODS); etter en av Æsops fabler.

k4126. Barm] bryst, hjerte

k4127. Hvad] hvorfor, til hvilken nytte

k4128. vi giør os Harm] at vi utøser vår forbitrelse

k4129. forkeerte] omvendte (lykkehjulet opp–ned; jf. PSyv 4869: «Naar hjulet begynder først at helde, er det snart ude med lykken.»

k4130. Befindis] vise seg

k4131. Smed] opphav; jf. PSyv 6471: «Hver er smed til sin egen lykke.» Dikterpresten tenker seg det her slik at enhver er sin egen ulykkes smed. Omvendt vil man selv neppe kunne sørge for egen lykke uten ved Guds nåde. Ordtaket brukes av Bording (1984: 1.131).

k4132. trykke] tynger, plager; pres. flt.

k4133. Hvor] når

k4134. smykke] pynte på

k4135. Tilmed] dessuten, dvs. i tillegg til det faktum at mennesket selv handler i strid med Guds vilje.

k4136. Mennisken] Det lar seg ikke avgjøre om ordet her står i entall eller flertall. Hankjønnsformen av ordet er ikke uvanlig omkring år 1700.

k4137. haarde Baand] lenker; jf. Chr. Vs danske lov 1-19: «Om Baand og Fængsel».

k4138. beklemmer] tynger

k4139. blinder] svekker

k4140. Sands og sind] fornuften

k4141. skyder] sc. han

k4142. sin Lemmer] de mennesker som hører ham til; menneskene er i dikterprestens dualistiske verdensbilde enten Kristi lemmer eller Djevelens.

k4143. som et med hannem stemmer] som ligner ham på en prikk

k4144. en stolter Krop] en overmodig person

k4145. Tindingen] øverst på tempelet; Luk 4.9: «Og hand [Djevelen] førde Hannem [Jesus] til Jerusalem, og sætte Hannem paa Tindingen af Templen, og sagde til Hannem: Er Du Guds Søn, da lad Dig falde ned her af.»

k4146. høy-indbildet Griller] forrykte ideer

k4147. Nu [...] Nu [...] Nu [...] Nu [...] Nu] snart – snart – snart – snart – snart

k4148. svar-modig] tungsindig, fortvilet

k4149. paa Næsen hannem spiller] Her er to uttrykk, som begge betyr «å holde for narr», virksomme samtidig: å sætte en briller på næsen og å spille en på næsen.

k4150. Thi hvo] for den som

k4151. Kiød og Blod] Jf. Ef 6.11–12: «Fører eder i Guds Harnisk, at I kunde blifve stadige imod Diefvelens listige Tilløb; Thi vi hafve icke at stride med Kiød og Blod, men med Førster og Vældige, som er, med Verdens Herrer, som regnere i denne Verdens Mørck; med de onde Aander under Himmelen.»

k4152. blotte Folk] vanlige mennesker

k4153. Herrer stor af Magt] fyrster (eller andre rangspersoner, onde ånder) som har stor makt

k4154. Herredom] makt, rike

k4155. Knægte] soldater

k4156. Saa ligger det os høylig an] så er det i høy grad maktpåliggende for oss

k4157. Ordets Sværd oc Troens Skiold] Ef 6.16–17: «Men for alle Ting tager Troens Skiold, med hvilcken I kunde udslycke alle den Forgiftige Fiendes gloende Pile. Og tager Salighedens Hielm, og Aandens Sverd, som er Guds Ord.»

k4158. kraftig] motstandsdyktig, robust

k4159. beklæde] iføre

k4160. At] slik at

k4161. Ach! At] gid

k4162. Ordet] bibelordet; jf. Ordsp 4.27: «Vig hvercken til den høyre eller venstre Haand, vend din Fod fra det onde.»

k4163. Ey Fodsbred om at kiære] om ikke å vende seg det minste lille stykke

k4164. Fienden] Djevelen (lat. hostis antiquus, «den gamle fiende»)

k4165. snedig] utspekulerte

k4166. Passen] passasjen, det frie gjennomfart

k4167. Priisen] premien (dvs. menneskesjelen)

k4168. O JEsu] Gresk-latinsk vokativ; tiltalekasus

k4169. gak] gå; imp. av gange

k4170. gak for os i Strid] Jf. 5 Mos. 20.4: «Thi at HERren eders GUD gaar med eder, at Hand vil stride for eder imod eders Fiende, at hielpe eder.»

k4171. spørgis] bli kjent, fortelles

k4172. vor Telt] vår kirke (som en videreføring av jødenes tabernakel). Det kan ikke formelt avgjøres om substantivet, som er belagt både som hankjønns- og intetkjønnsord, står i entall eller flertall.

k4173. At Samson haver Løven fældt] Dom 14.5–6: «Saa gick Samson med sin Fader, og sin Moder ned til Thimnath: Og der de komme til Thimnaths Viin-Bierge; See, da kom en ung Løve brølende imod hannem. Og HERrens Aand blef kraftig i hannem, og hand sønderref hende, som mand slider et Bucke Kid, og hand hafve dog slet intet i sin Haand.» Dikterpresten gjenforteller historien i Bibelsk visebok («Samsons historie», SV 2.39 ff). Samson ble gjerne oppfattet som en prefigurasjon av Kristus; jf. TA 5.6.5 og 5.9.1. Løven gir dermed skikkelse til Djevelen.

k4174. vor Skandse lit forsaae] feilbedømte vårt forsvarsverk

k4175. Vi ey] slik at vi ikke

k4176. af Marken fly] flykte fra slagmarken

k4177. Guds Harnisk] Ef 6.11: «Fører eder i Guds Harnisk, at I kunde blifve stadige imod Diefvelens listige Tilløb.»

k4178. frisk fremdrager] rykker frem med friskt mot; «frisk» er adv.

k4179. beskandset] befestet; Gud holdt sin hånd over jødene da de i 40 år vandret i ørkenen; se f.eks. Sal 107.4–7.

k4180. I Vilden Ørck] i den ville ødemark; adjektivbøyning som i folkevisene (poet.)

k4181. Heede] skrinn og flat utmark uten skog, mo

k4182. for JEsu Blod og Død] for Jesu blod og døds skyld, løskjøpelsen

k4183. kraftig] sterk, mektig

k4184. Vold og Skandser] festningsvoll og forsvarsverk (i overf. betydning)

k4185. berendt] stormet; rimet end–berendt mangler litt.

k4186. trykke] pine, plage

k4187. Gods] eiendom

k4188. i Løbet gaar] går tapt

k4189. Ach! at] gid

k4190. Omskiønt] selv om

k4191. bromle] brøle, knurre

k4192. Gast] ond ånd

k4193. bravere] oppføre seg utfordrende og brautende

k4194. herbergere] gi husly (og beskyttelse)

k4195. Sangen om frelsen fra det onde åpner med en konstatering av syndens – og dermed ondskapens – plass i verden. Denne konstaterende åpningen av sangen omfatter de tre første strofene. Med strofe 4 kommer et brudd. Her apostroferes Gud, og Fadervårs syvende bønn blir formulert på flere alternative måter. I denne og de følgende strofene (4–9) bes Gud om å hjelpe menneskene med å akseptere den dennesidige straffen, som oppfattes som en konsekvens av den synd de daglig begår. Tredje del (str. 10–14) innledes også med en apostrofe av Gud. De syngende uttrykker sin fortrøstningsfulle tro på at de vil bli vel ivaretatt av sin Gud. Fjerde del (str. 15–19) retter seg også til Gud med bønn om styrke til å motstå synden og hjelp til å bekjempe mørkemaktene. Siste strofe (20) står som takk til Gud for Kristus og frelsen.

k4196. Luther skriver i sin Store katekisme (1629: 111v) at denne bønnen ligger som en nødvendig forutsetning for alle de andre av Fadervårs bønner, for ingen av dem vil skje fyllest så lenge Djevelen får gjøre sitt for å torpedere dem: «Thi hand er dend, som iblant os forhindrer alt saadant, som vi bede om.» Reformatorens utlegning av dobbeltbønnen (den sjette og den syvende) kommenteres utførlig av Peters (1992: 3.159–88).

k4197. tit.] Luthers Lille (1616: 86): «Men frj oss fra det Onde.» Chr. IV har «fra Ont» (Matt 6.13). Forklaringen: «Her bede wi udi en Sum, at den Himmelske Fader vil Beskerme oc frj oss fra all Fare, paa Legome oc Siæl, Gods oc Rycte, oc at wi i den sidste Liffs time maa Lycksaligen henvandre, fra dette Elendige Liff, til det Evige Liff.»

k4198. mel.] Manuskriptene oppgir en verdslig vise: «Ha, Ha, Trundhiems Piger», åpenbart norsk, men ikke lenger kjent. Femte, sjette og niende vers i hver strofe har innslag av trestavelsestakt. Åttende vers har gjennomgående innrim.

k4199. hitte] finne, komme over

k4200. i noget Kald] i noen stilling (i samfunnet); jf. FV 7.11.5.

k4201. Slet uden Smitte] fullstendig

k4202. Fald] Synd

k4203. Gienvordighed] motgang, ulykke; tanken er altså at et syndig liv straffes i form av ulykker og motgang i livet på jorden.

k4204. Stød] anslag

k4205. Stedse] alltid

k4206. gange] gå (på bena)

k4207. Karm] vogn

k4208. sencker] synker; dikterpresten har personlig erfaring i dette henseende; se hans «Betenckning ofver Dend Søe-Skade, Ao 1692 tildragen paa Stats-havet hvor Jeg forliste Jegt og gods, og af 14 à 1500 Rixdaler capitall, ey fick en eniste Skilling reddet» (SV 1.181).

k4209. Brand] Dikterpresten tolker også den store bybrannen i Bergen 1702 som Guds straffedom; se hans to «Plaster», SV 1.224–43.

k4210. syyg] Sykdom føyer seg inn i rekken som en tredje straff for et syndefullt liv. I sin «Klage-Sang» resonnerer dikterpresten slik om sin egen nyresten: «Har jeg, o Gud, fortørnet dig,/ Saa har du nu hudflenget mig,/ At jeg er om og om bespent / Og faaer den Løn jeg har fortient» (SV 1.433).

k4211. trenge] tynge, plage

k4212. Jammer-Stand] en ynkverdig, elendig tilstand

k4213. Trøyen [...] klapped] prylt; trøje brukes ikke sjelden i betydningen «kropp».

k4214. brav] rikelig, grundig; adv.

k4215. løyen [...] af] berøvet ved løgnaktig adferd

k4216. Parti [...] Part] noen [...] andre; jf. TB 6.2–3.

k4217. bange] angstfull

k4218. Ønsker Fanden i hver anden] Dvs. de (mannen og kvinnen) ønsker Fanden i hverandre.

k4219. den onde Mand] Djevelen

k4220. Møye] motgang, bekymring

k4221. Brand og Glød] brennende varme; retorisk hendiadyoin (ett ved hjelp av to).

k4222. Kaarset] lidelsen; jf. Luk 14.27: «Og hvo som icke bær sit Kaars, og efterfølger Mig, hand kand icke være min Discipel.»

k4223. vældig] mektige

k4224. O at] gid; uttrykker et ønske (optativ).

k4225. kysse Guds Tugtis Riis] Ordspråklig: ydmyke seg etter Guds refselse, krype til korset (ODS, jf. Mau 1879: 1.582).

k4226. takke] takk; oppfordr. konj.

k4227. Som ey skader] Jf. Ordsp 23.13–14: «Lad icke af at tucte den Unge; thi dersom du hugger hannem med Riis, da tør mand icke aflifve hannem. Du hugger hannem med Riset; men du frelser hans Siæl fra Helfvede.»

k4228. Lov og Priis] lovprisning; retorisk hendiadyoin.

k4229. sider] sitter; formen med enkel konsonant fremtvunget av rimordet («Tider», 6.3).

k4230. Den Hand refser] Hebr 12.6: «Thi hvilcken HERren elsker, den tugter Hand; og Hand hudstryger hver den Søn, som Hand annammer»; jf. Ordsp 3.12.

k4231. Kaarset] lidelsen; jf. 5.2 ovf.

k4232. Slumpe-Lykke] tilfeldig ulykke; jf. Am 3.6: «Er der og en Ulycke i Staden, som HERREN icke giør?»

k4233. sig tildrager] inntreffer

k4234. Tænk ey] tenk ikke at

k4235. Kors og Møye] lidelse og motgang; jf. 5.2 og 4.3 ovf.

k4236. Hos] på

k4237. snoor] vender

k4238. Ja det heder] Sal 75.7: «Det hafver ingen Nød hvercken, af Øster, eller af Vester, eyheller af Biergene i Ørcken. Thi Gud er Dommere, som nedtrycker den Eene, og ophøyer den anden.»

k4239. og ey] heller ikke

k4240. Ley] vei, skipsled; norvagisme; jf. Jakobsen 1952: 127.

k4241. ingenlunde] slett ikke

k4242. virke] utvirke, avstedkomme

k4243. afbede] be om fritak for

k4244. Forlindring] lindring, reduksjon

k4245. vor Straffes] våre straffers; flt.

k4246. At du os dog ey tilmaaler] måtte du likevel ikke gi oss

k4247. Bedsker Skaaler] Dvs. strengere straffer; jf. Mark 14.36.

k4248. maaer] makter, formår

k4249. Brudne Rør] brukne siv; brukt om mennesker; Jes 42.3: «Hand [min tjener] skal icke sønderbryde det knusede Rør»; jf. TB 1.16.3.

k4250. svage straa] Også dette uttrykket brukes i Bibelen om mennesker, jf. 2 Mos 15.7: «[…] thi der Du udsendte din Vrede, da fortærede hun dem som Straa.»

k4251. Kaaber-Verk] kobberarbeid; her skulle man kanskje tro at kobber ville stå som en motsetning til jernet i verset over, ettersom kobber er et mykt og føyelig metall. Eriksen vil løse problemet med å vise til et uttrykk på latin: «En Forskansning af Kobber, murus aheneus« (SS 1.359). Dette uttrykket har sitt opphav hos Horats, Od. 3.3.65 og Ep. 1.1.60, som bruker det om en tenkt, tredobbel mur av bronse, et forsvarsverk som ville gjort et nytt Troja uinntakelig.

k4252. Spendt dog ey forhøyt din Bue] still ikke for høye krav slik at noe brister el. går galt. Imperativen har utlydsherding; jf. Sktr 2.57.

k4253. Formue] evne, kraft

k4254. lidt kan due] duger i liten grad

k4255. Leeg og Klærk] lekmann og prest

k4256. Israel] kirke; i NT utvides betydningen av navnet Israel til å omfatte hele kristenheten.

k4257. Synd-Floden] Guds straff (ikke nødvendigvis i form av oversvømmelse)

k4258. Blive standen] bli stående. Meningen med strofens tre siste vers synes å være at Guds straff av menneskene på jorden ikke er stabil og forutsigelig, selv om den vil avta med tiden.

k4259. hid og did] Jf. 1 Mos 8.5: «Og Vandet forløb fast, og formindskedes indtil den tiende Maaned.»

k4260. fordrugned] oversvømt; jf. 1 Mos 8.5: «Paa den første Dagi den tiende Maaned lode Toppene af Biergene dem tilsiune.»

k4261. reyser Foden] Jf. Sal 145.14: «HERren opholder alle dem, som falde; Og opløfter alle dem som ere nedslagne.»

k4262. hver forfalden Krop] hvert syndige menneske

k4263. Dend Retfærdig] Jf. Sal 55.23: «Kast din Omhu paa HErren, Hand skal forsørge dig; og hand lader den Retfærdige icke faa Uroe evindeligen.»

k4264. hun raver] hun [den personifiserte tid] sjangler

k4265. traver] løper

k4266. snoe] vende (til glede)

k4267. buldre] larme, tordne

k4268. demødigt] ydmygt

k4269. Man skulle ha ventet komma til slutt i dette og følgende vers.

k4270. svømme] strømme, flyte

k4271. som Avn for Vind] som agner for vinden; jf. Sal 1.4–5: «De Ugudelige ere icke saa, men lige som Afner, der Veiret bortspreder. Derfor blifve de Ugudelige icke bestandige i Dommen, eyheller Syndere i de Retfærdigis Meenighed.» Jf. TA 9.37.4.

k4272. fast] upåvirkelig

k4273. brumle] brumme, brøle

k4274. fort] vedvarende

k4275. tumler] svinger seg

k4276. sat Stang derfor] stengt for det

k4277. Meed] merke

k4278. den] Dvs. den elendige sorgen

k4279. forseed] forutsett

k4280. forsickred] sikre, uten tvil

k4281. den hellige Høyheds Sted] Jf. Jes 57.13 (57.15): «Thi saa siger den Høye og Ophøyede, som boer ævindeligen, hvis Nafn er hellig: Jeg boer i det Høye og i Helligdommen, og hos dem, som hafve en sønderknuset og ydmyg Aand; paa det at Jeg vil vederqvæge de Ydmygis Aand, og de sønderknusedis Hierter.»

k4282. At] idet vi ber om at

k4283. Møye] motgang, bekymring

k4284. Dine Helgen] de troende, saligkårede mennesker; jf. TA 10.21.1.

k4285. Frels dem som dig frygte] Jf. Sal 85.10: «Dog er jo hans Hielp nær hos dem, som Hannem frycte, at ære boer i vort Land.»

k4286. den Blindis Løgte] Jf. Job 29.15: «Jeg [Job] var den Blindis Øye, og den Haltis Fødder.»

k4287. Vær den Fader-løes et Forsvar] Jf. Job 29.12: «Thi jeg reddede den Fattige, der hand skreg: og den Faderløse, som hafde ingen Hielpere.»

k4288. Hielp den Arme] Jf. Job 29.16: «Jeg var de Fattigis Fader.»

k4289. den som betænker Fattig Enker] Jf. Job 29.13: «Hans Velsignelse, som skulde forderfvis, kom ofver mig; og jeg glædde Enckernis Hierter.»

k4290. Lad din Aand os leede] Jf. Sal 143.10: «Lad din gode Aand føre mig paa slet Vey.»

k4291. Vellysters Søvn og Leye] den sløve tilstand som vellevnet lett kan føre til; jf. FV 2.9.1 og 2.14.2.

k4292. hendreye] vender seg

k4293. Fordervelsens mørke Sti] Jf. Ordsp 2.13: «Som forlade den rette Sti, og gaa den mørcke Vey.»

k4294. Til det allersiste] helt til slutt

k4295. hiertelig] av hjertet

k4296. At du løser ald haarde Baand] at du løser oss fra (dødens) ubarmhjertige lenker

k4297. Dievle-Træk] djevelsk list el. knep; ent. el. flt.

k4298. De fordømte Siæle] de fortapte sjeler; dvs. de som ikke vil bli frelst, men som er dømt til evig pine.

k4299. til Pølen ned] Jf. Åp 21.8: «Men de Mistrøstige, og Vantro, og Gruelige, og Manddrabere, og Skiørlefnere, og Troldkarle, og Afgudiske, og alle Løgnere, deris Deel skal være i Pølen, som brænder med Ild og Svofvel, hvilcket der er den anden Død.»

k4300. qvæde] synge (lovsang); jf. TA 6.21.4.

k4301. det Sæde] den plass

k4302. beredde] sørget for, laget

k4303. Lov skee] lovet være

k4304. Fadervårs avslutning, slik den formuleres i Matteusevangeliet (6.13), inneholder i realiteten fire momenter. Det bekreftes at Gud styrer verden (riket), at all makt er hans, at også æren tilkommer ham, og, til slutt, at disse tre forholdene ikke er underlagt noen tidsbegrensning. Denne firedelingen kan langt på vei gjenfinnes i dikterprestens sang. Første og siste strofe (26) utgjør en ramme for behandlingen av gudsriket, makten og æren; i den første parafraseres Matteusevangeliets tekst, i den siste uttales det avsluttende «amen». Innenfor denne rammen faller sangen i fem deler. Første del (str. 2–5) fastslår at den kristne verden er gudestyrt eller teokratisk: det at alle jordiske riker ligger under Gud; verdslige myndigheter styrer bare på Guds vegne. Annen del (str. 6–11) påpeker tidsbegrensningen av all verdslig makt; bare Guds makt varer evig. I tredje del (str. 12–16), hvis begynnelse markeres med en apostrofe av Gud («O Herre», 12.2), utbroderes Hans allmakt og verdslighetens tilsvarende avmakt. Fjerde del (str. 17–21) skiller seg ikke sterkt fra den tredje, men innledes med en fornyet apostrofe. Her gjentas det sentrale poenget: at all makt på jorden har sitt opphav i Gud. Den femte og siste delen (str. 22–25), som igjen fornyer apostrofen, omhandler så æren.

k4305. tit.] Formulering som hos Chr. IV (Matt 6.13). Luthers Lille katekisme inkluderer ikke Fadervårs avslutningsformel, hvis status i overleveringen er omdiskutert. I Vulgata finnes den ikke, heller ikke i Luthers oversettelse. Senere danske oversettelser har den i Matteusevangeliets versjon; men ikke i Lukasevangeliets (Luk 11.2–4). Den svaningske Bibels (1647) versjon av Matteus gjengir den i parentes: «(Thi dit er Riget, oc Kraften, oc Herligheden, i ævighed) Amen.» Vår siste norske oversettelse (2005) inkluderer denne setningen med en fotnote som tar forbehold med hensyn til overleveringen. Luthers Lille katekisme, som dikterpresten foregir å bygge på, er altså taus på dette punkt. Men tidens katekismer kommenterer likevel denne Fadervårs «Beslutning». Aaskow (1692) formulerer seg for eksempel slik: «Med disse Ord, ville vi bevege Gud til at bønhøre os: og Gud forsickrer os med det samme om en naadig Bønhørelse. Thi vi ere hans Undersaatter i hans Rige, og hand vor Konge, derfor vil hand bønhøre og hielpe: Hand allmæctig, der fore kand hand hielpe: Det gielder hans Ære, derfore skal hand og bønhøre og hielpe os» (s. 109). Luthers Lille kommenterer imidlertid det avsluttende «Amen» (Luther 1616: 87): «Amen. Dette Ord er derfor lagd her til, at jeg skal være aldelis viss derpaa, at denne min Bøn er antagen og Bønhørd af min Fader, som er i Himlene, Thi hand haffuer befalet at wi skulle bede, oc lagde en forjættelse til befalningen, saa det skal skee, at hand skal bønhøre oss. Amen, Amen. Visseligen skulle alle de ting giffues dig.» Det hebraiske ordet amen er hentet fra den jødiske liturgien: Menigheten gir der sin tilslutning til prestens bønn ved å rope «amen», dvs. «i sannhet» eller «la det skje». Ordet ble så overtatt i det greske kirkespråket til avslutning av bønner (jf. 1 Kor 14.16).

k4306. mel.] To av de tre tilnærmet fullstendige manuskriptene (O og D) oppgir «Jeg kand ey lenger blifve ô Coridon etc.» som forelegg, åpenbart det samme som er brukt i evangeliesangen til tiende søndag etter trefoldighet: «Jeg kan æj længer vagte, o Coridon hos dig» (SV 3.340). Corydon tilhører som navn hyrdepoesien, for eksempel Bordings, og kan føres tilbake til Vergils genrekonstituerende Ekloger (2.1), men den sangen dikterpresten refererer til, kjennes ikke annetstedsfra (Schiørring 1.254). I den bevarte 1700-tallsbibliografien over Petter Dass' dikt finnes Corydon-navnet i tittelen på en leilighetsdikt fra 1672: «Vise med den Titul: Coridons Landflygtighed. 1672. NB: Denne Vise blev giort, da Author havde kommet sin Fæstemø for nær, hvorfore hand motte reise til Kiøb.havn om Opreisning» (Midbøe 1947: 163). En tilføyelse (med annen hånd) i T oppgir «Bedrøf dig Skelf ey Søster», men heller ikke denne visa er nå kjent annetstedsfra.

k4307. Siunger og bekiende] Inkonsistensen er påfallende: Det siste verbet har flertallsbøyning, det første ikke.

k4308. Riget det er dit] Jf. 1 Krøn 30.11 (29.11): «Dig [Herre] bør Majestet og Mact, Herlighed, Seyer og Tack; thi alt det som er i Himmelen og paa Jorden, det er Dit; Riget er dit, og du er ophøyet ofver alle til Øverste.»

k4309. HErre-Magt] en husherres myndighet til å bestemme over sine egne slaver eller tjenere (lat. potestas dominica).

k4310. gandske] hele

k4311. udstrakt] utbredt

k4312. opsat] plassert

k4313. Stand og Statt] levemåte og fornemhet; fornemme levevilkår

k4314. De haver det] det har de; kurant ordstilling

k4315. Det være] la det være; oppfordr. konj.

k4316. legger dem det til] gir dem det

k4317. sætter Konger ind] innsetter Konger; jf. Dan 2.21: «Hand [Gud] omskifter Tid og Tilstand: Hand afsætter Konger og indsætter Konger; Hand gifver de Viise deris Viisdom, og de Forstandige deris Forstand.»

k4318. Som hærsker mod hans Sind] som styrer på en måte som strider mot hans vilje

k4319. Kiempe] kriger

k4320. lide] stole

k4321. Agt] hensikt, forsett

k4322. Ahsverus] Dass gjenforteller historien om kong Ahasverus og hans kvinner i sin gjendiktning av Esters bok i Trende Bibelske Bøger (SV 3.54). Perserkongen Xerxes I, som i Esthers bok kalles A(ha)sverus, ble i likhet med lyderkongen Krøsus en eksempelfigur for en konge som lever i ufattelig luksus. Dass refererer til «Ahsveri Banquet» i sin innledning til Nordlands Trompet (SV 1.21).

k4323. Monark udi sitt Brev] To – eller tre – brev er viktige i den historien som fortelles om kong Ahasverus: Først, etter å ha blitt trosset og ydmyket av sin dronning, Vasti, sender kongen ut et brev til alle sine land og riker som innskjerper at «hver Mand skal være Ofverherre i sit Huus» (Est 1.22), dernest sender han ut et tilsvarende brev om «at ødelegge, at ihielslaa, og at omkomme alle Jøderne, baade Unge, og gamle; Børn og Qvinder» (Est 3.13), et brev som senere, takket være Ester, blir tilbakekalt (Est 8.5).

k4324. Et hundred, siuv og tive] Est 1.1: «Den tid Kong Asverus regierede fra India indtil Morland ofver hundrede og siv og tive Lande.»

k4325. henfalden] overdratt (og utarmet); partisippbøyningen er kurant.

k4326. Skiød] varetekt

k4327. vexlis] overføres, utveksles

k4328. Stolen] tronen

k4329. vaar] Lang vokal markeres med dobbeltskriving (jf. Sktr 2.322 og 344), men rimet (staar–vaar) er ikke enestående.

k4330. du saasom den gamle] Det refereres til Gud på dommedag, slik han fremstilles i Johannes' åpenbaring. Han omtales der riktignok ikke som «gammel», men som den «som sad paa Stoelen, Den som lefver fra Evighed til Evighed» (Åp 4.9).

k4331. Da skal sig for dig samle] Jf. Åp 7.9: «Derefter saae Jeg, og see: en stor Skare, hvilcken ingen kunde telle, af alle Hedninge, og Folck, og Slegter, og Tungemaal, stode for Stolen, og for Lammet, klædde med hvide Kiortler, og Palmer i deris Hænder.» Det profeteres om konger spesielt i Åp 17.9–11.

k4332. Potentat] statsoverhode, regent

k4333. Mayestat] ærverdighet, myndighet; formen på -stat (ikke -stæt) er den gamle, som ligger tettest opp til den latinske (maiestat-).

k4334. Regimente] styre

k4335. tit] ofte

k4336. indrente] innbringe, gi som utbytte

k4337. Forsiun] forsyn, styrelse

k4338. staar ved] står fast

k4339. ald Nødtørftighed] alt man trenger til livets opphold

k4340. Saulus faar en Krone] Gud utpeker gjetergutten Saul til Israels første konge i 1 Sam 9.16. Så salves han av Samuel, dommeren, i 1 Sam 10.1. Kongeverdigheten stadfestes av folket i 1 Sam 11.15. Noen krone i bokstavelig forstand er det aldri snakk om.

k4341. Paulus faar en Bog] Heller ikke dette utsagnet kan oppfattes bokstavelig. Paulus får aldri noen bok. Men han blir en Jesu apostel som forkynner evangeliet (som jo kan oppfattes som «bok»): jf. Rom 1.

k4342. Adam faaer en Kone] 1 Mos 2.21–22: «Da lod Gud HERREN en dyb Søfn falde paa Mennisken, og hand sof: Da tog Hand et af hans Rif-been, og lucte Steden igien med Kiød. Og GUD HERren bygde en Qvinde af Rif-beenet, som Hand tog af Mennisket, og ledde hende til hannem.»

k4343. Betler] tigger

k4344. Posse] tiggerpose

k4345. Herrer] makthavere

k4346. Mennisken] mennesket

k4347. Som] likesom

k4348. Forraadnelsen de seer] Jf. Sal 16.10: «Thi du [Gud] lader min Siæl icke blifve i Helfvede, og ey heller tilstæder, at din Hellige raadner.»

k4349. Et Hus paa andet falder] Luk 11.17: «Da fornam Hand [Jesus] deres Tancker, og sagde til dem: Hvert Rige, som vorder ueens med sig self, blifver øde, og et Huus falder ofver det andet.»

k4350. Alt Kiød] alt legemlig el. menneskelig; jf. f.eks. 1 Mos 6.13: «Da sagde GUd til Noe: All Kiødsens Ende er kommen for Mig.»

k4351. Støv] Jf. 1 Mos 2.7: «Og GUD HERREN hafde giort Mennisken af en Jord-klimp; og blæsde en lefvende Aand i hans Næse.»

k4352. Leer] Jf. Job 10.9: «Tænck dog, at Du [Gud] giorde mig af Jord, og at Du skal giøre mig til Jord igien.» Se også Jes 64.8. Om menneskelegemets forgjengelighet, kjødet, brukes i bibeloversettelsene leire, støv og jord til dels om hverandre.

k4353. Guds Ild] Ifølge Johannes' åpenbaring kommer dommedag med ild; se Åp 20.9: «Og der falt Ild fra Gud af Himmelen, og fortærede dem.» Også i Det gamle testamente bruker Gud ild som straff, se f.eks. Sal 11.6). Forestillingen her er den samme som den vi finner i den katolske rekviemmessen, «Dies irae» (1.1–2): «Dies irae, dies illa, / Solvet saeclum in favilla»: «vredens dag, hin dag, vil oppløse verden i flammer», se Blume og Bannister 1915: 269–70.

k4354. opæde] fortære

k4355. Det gandske Firmament] himmelhvelvingen; jf. TA 1.22.–23.

k4356. Til Aske blive brendt] som blir brent til aske

k4357. Ald Jorden] hele jorden

k4358. Hvo] hvem

k4359. dig det formeene] berøve (el. nekte) deg retten til det

k4360. Alt] Ordet brukes her i forsikrende betydning og kan vanskelig erstattes av et synonym.

k4361. dit Guddoms Ord] I 1 Mos (1.1 ff) skaper Gud verden ved språkhandlinger; jf. Hebr 11.3: «Formedelst Troen mercke vi, at Verden er bered ved Guds Ord.» I Johannesevangeliets prolog fremstilles Ordet først som identisk med den evige Gud (1.1), deretter som inkarnasjonen (1.14).

k4362. En Pharao] 2 Mos 14.1–4: «OG HERREN talede til Mose, og sagde: Tal til Israels Børn, og siig dem, at de drage om, og slaa deris Leyer hos den Dal Hiroth imellem Migdol og Hafvet mod Baal Zephon, og leyre dem der, tvert ofver hos Hafvet. Thi Pharao skal sige om Israels Børn: De fare vild i Landet; Ørcken hafver beklemt dem. Og jeg vil forhærde hans Hierte, at hand skal forfølge dem; Og Jeg vil legge Ære ind paa Pharao, og all hans Mact, og Ægypterne skulle befinde, at Jeg er HERren: Og de giorde ligesaa.»

k4363. fortryder] ergrer seg over

k4364. Mosen] Moses; gr. akkusativform bevart på latin og deretter dansk. Akkusativ (Mosen) synes på 1600-tallet å konkurrere med dativ (Mose) etter ved, tilsvarende ved Christum (akk.) og ved Christo (dat.) uten betydningsforskjell.

k4365. Kongen] farao

k4366. gram] forbitret; jf. FV 2.9.4.

k4367. hvor] at

k4368. I Havet skall forgaae] 2 Mos 14.26–28: «Da sagde HErren til Mose: udræck din Haand ofver Hafvet, at Vandet falder tilbage ofver Ægypterne, ofver deres Vogne og Reysnere. Saa udracte Mose sin Haand ofver Hafvet, saa kom Hafvet igien i sin Strøm før Morgenen; Og Ægypterne flyede der imod: Saa støtte HERren dem midt ned i Hafvet. Og Vandet kom igien, og skiulte baade Vogne, og Reysner, og all Pharaos Mact, som hafde fuldt efter dem i Hafvet, saa der blef icke Een igien af dem.»

k4369. tilhaabe] til hope, alle som én

k4370. Førsterne] andre statsoverhoder

k4371. sammenraabe] sammenkalle

k4372. I Marcken ud at gaa] for å dra ut i krig

k4373. hans Salved] Kristus; jf. Apg 4.26: «Jordens Konger traadde tilsammen, og Førsterne forsamlede sig tilhobe, og imod HERREN, og imod hans Christum.»

k4374. Det skeer dem selv til Harm] så blir det bare til skade for dem selv

k4375. drister paa] stoler på

k4376. pucker] brisker seg

k4377. Som] som om

k4378. Karl] (ung) mann

k4379. løftet Af Sadlen] beseiret, satt ut av spill. Uttrykket kan føres tilbake til ridderturneringenes tvekamper.

k4380. Samson Løven river] Dom 14.5–6: «See, da kom en ung Løve brølende imod hannem [Samson]. Og HERrens Aand blef kraftig i hannem, og hand sønderref hende som mand slider et Bucke-Kid, og hand hafde dog slet intet i sin Haand.» Samson oppfattes gjerne som en prefigurasjon av Kristus. Jf. TA 5.9.1, FV 7.20.5 og «Samsons Historie», SV 2.39 ff (str. 5).

k4381. flakt] trevlet; av flække

k4382. Er hand end nok saa sterk] uansett hvor sterk han er

k4383. At hand kand tusind' fælde] Dom 15.15: «Og hand [Samson] fant en raaden Asen Kæfte, da udrackte hand sin Haand, og tog den, og slog der med tusinde Mænd.»

k4384. Hans] Samsons; se forrige strofe.

k4385. dreev] satte i gang

k4386. Der] da

k4387. Hand svag som andre bleev] Den underskjønne Dalila lurer Samson til å fortelle henne at hans umåtelige styrke ligger i håret, hvorpå hun raker det av mens han sover. Dermed kan ikke Samson lenger rive seg løs fra de repene Dalila har bundet ham med; Dom 16.20: «Og hun [Dalila] sagde: Philisterne ofver dig Samson; Der hand vognede nu op af sin Søfn, tænckte hand: Jeg vil gaa ud, som jeg hafver ofte giort, jeg vil slide mig løs: Og han veedste icke, at HERREN var viget fra hannem.» Jf. «Samsons anden Historie», SV 2.48 ff.

k4388. Naar GUd târ sit igien] når Gud tar tilbake sine nådegaver

k4389. Seyer-løse] Her ligger et ordspråk (Peder Laale, nr 102, se Kjær og Kousgård Sørensen 1979–1987: 1.1–1.2) til grunn: «kæmper fallæ alle seyer løsæ», dvs. at selv den tapreste kjempe til slutt faller og dermed ikke får oppleve seieren.

k4390. hen] ned

k4391. Vælde] makt; hankjønn er kurant.

k4392. Anslag] planer; jf. Sal 20.5: «Hand [Herren] gifve dig, hvad dit Hierte begierer; og fuldkomme alle dine Anslage.»

k4393. den Spurr] den spurv; formen er kurant. Jf. Matt 10.29: «Kiøber mand icke to Spurre for en Pending? Alligevel falder der ingen af dem paa Jorden uden eders Fader» og ordspråket «en spurv i haanden er bedre end ti paa taget» (hos Moth, iflg. ODS).

k4394. fælde] få til å falle

k4395. Konst] kunnskap; jf. 1 Kor 3.19: «Thi denne Verdens Viisdom er Daarlighed hos GUD.»

k4396. Det Haar, der hviit er farvet] Ordspråklig (om alderens uavvendelighet), men ikke funnet belagt.

k4397. Striden at fuldende] Jf. 2 Tim 4.7: «Jeg hafver stridet en god Striid; Jeg fuldkommede Løbet; Jeg beholt Troen.»

k4398. Vor Styrke hielper ey] Jf. Am 6.13: «Og I fortrøste eder paa det, som er saa aldelis intet; og I sige: Hafe vi icke taget os Magt med vor Styrcke?»

k4399. snart] raskt

k4400. vor fødders Vey] veien vi skal tilbakelegge; den blir med andre ord ikke kortere om man løper.

k4401. Næring] åndelig utvikling

k4402. viis og kloge] Jf. 1 Kor 1.19–20: «Thi der staar skrefvet: Jeg vil til intet giøre de Viises Viisdom; Og de Forstandiges Forstand vil Jeg bortkaste: Hvor ere de Kloge? Hvor ere de Skrift-lærde? Hvor ere de Verslige Viise? Hafver icke GUD giort denne Verdens Viisdom til Daarlighed?»

k4403. Men den slags har Gud skaffet til veie. Dette verset inneholder et tekstkritisk problem. Førsteutgavens tekst (1715Lyn) gir ikke mening: «Men sligt er GUds Udrætt». Ordet udrætt er nemlig ikke bevart annet enn som perf. part. til verbet udrede. Like fullt bevarer alle utgaver (inkl. 1875Eri), unntatt én, førsteutgavens tekst på dette punkt. Unntaket er 1720Boc, som erstatter Udrætt med Idrætt, en løsning som i og for seg synes å gi mening. Når 1720Boc retter en feil fra førsteutgaven, pleier imidlertid de neste utgavene, i alle fall 1722Nør, å følge etter. Men det skjer ikke i dette tilfellet. Setterne må ha funnet rettelsen utilfredsstillende og dermed rettet tilbake til Udrætt. Dikterens første versjon, som er bevart i avskriftene (D O T), har imidlertid en helt grei linje: «Men sligt er Guds Forsett». At «Forsett» har blitt til «Udrætt», kan imidlertid neppe bero på andre enn opphavsmannen selv. Dersom «Udrætt» skal bli stående, må den beste løsningen etter mitt skjønn være å foreta den syntaktiske rettelsen fra «er GUds» til «har Gud». Et godt alternativ er å emendere til formuleringen i D O T.

k4404. de Stolte] de fornemme

k4405. braske] oppføre seg brautende

k4406. Puk] overmodig, skrytende oppførsel

k4407. Trods] gjenstridighet

k4408. Støv og Aske] Jf. 1 Mos 18.27: «Abraham svarede, og sagde: See, jeg hafver dristet mig til at tale med HERren, alligevel at jeg er Jord og Aske»; jf. str.10–11 ovf.

k4409. De Store] de rike og mektige

k4410. feyler] forsynder seg, mislykkes

k4411. och] også

k4412. Paa HErrens Tælle-Stok] i Herrens regnskap; det er snakk stokker, man brukte til å føre et bylags bøteregnskap på. I en periode var det slik at hver enkelt bymann hadde et eksemplar, mens et annet eksemplar ble oppbevart hos oldermannen (tilsv. Gud). Jf. Rom 14.12: «Saa skal nu hver giøre GUd Regenskab for sig self.»

k4413. Ey os] ikke oss, dvs. ikke la oss bli regnet for ingenting i ditt regnskap

k4414. hør] tilhører

k4415. idel] ren

k4416. Lak] feil, lyte

k4417. Os hør vor Blussel til] oss tilhører skamfølelse

k4418. bør] tilkommer

k4419. Hvorfore] derfor

k4420. Det staar ey i vor' Hænder] det er ikke opp til oss; jf. 1 Krøn 30.12 (29.12): «Riigdom, og Ære ere for dig [Gud]; Du regierer ofver alleting; Mact og Kraft staar i din Haand: I din Haand staar at giøre hver Mand stor og sterk.»

k4421. At vi gaar ind og ud] at vi beveger oss fritt omkring

k4422. Udvalde] troende, de som er frelsen verdig; jf. Åp 17.14.

k4423. de fire Diur] Åp 4.6–7: «Og for Stoelen var et Glas-haf, ligesom Christal; og midt i Stoelen, og om Stoelen, fire Dyr, fulde med Øyen for og bag. Og det første Dyr var ligesom en Løve, og det andet Dyr var ligesom en Kalf, og det tredie hafde et Ansigt, ligesom et Menniske, og det fierde Dyr ligesom en flyvende Ørn.»

k4424. Med alle Creatuur] sammen med alle mennesker; flertallsformen er kurant.

k4425. Hæder, Magt og Styrke] Åp 4.11: «HERre, Du est værdig til at tage Priis, og Ære, og Kraft; Thi du skabte alle Ting, og formedelst din Villie hafve de deris Værelse, og ere skabte.»

k4426. alle Vand] alt vann; jf. TA 3.3.1. Ordet for vand er, i likhet med ordet for himmel, flertall på hebraisk. Dette flertallet har smittet over på dansk bibelspråk.

k4427. de] sc. vandene; det refereres til vannets kretsløp fra hav til vanndamp til skyer til regn og tilbake til havet.

k4428. ævindelig] til evig tid

k4429. AMEN] Se Luthers Lille forklaring til Fadervårs avslutning (sitert i komm. til sangens innledning).

k4430. alle Tunger] alle som kan tale; jf. Fil 2.11: «Og alle Tunger skulle bekiende, at JEsus Christus er en HERRE, til GUD Faders Ære.»

k4431. Fromme] troende, gudfryktige

k4432. timis] forunnes

k4433. Last] skade

k4434. Katekismesangenes fjerde del omhandler det første av de to lutherske sakramentene, dåpen. Sakramentene er innstiftet av Gud og ikke «spundne af noget Menniskis Hofuet» (Luther 1629: 114v). Ettersom ingen kan være kristen uten å være døpt, og ettersom dåpen forutsetter visse kunnskaper, kreves det, ifølge Luther, grunnleggende undervisning på dette punkt (1629: 113v).

k4435. Dåpens sakrament er basert på Jesu egne ord slik de gjengis på to steder i Den hellige skrift: Matt 28.19 (den såkalte misjonsbefalingen) og Mark 16.16. Dass disponerer sine to sanger slik at den første tar utgangspunkt i Matteusevangeliet, mens den andre baseres på Markus. Slik disponerer også Johann Rist (1656) sine to sanger om dåpen (den første om misjonsbefalingen, den andre om gjenfødelsen).

k4436. Mellom innledningen (str. 1–3) og avslutningen (str. 35), er den første sangen organisert i tre hoveddeler: Den første delen (4–17) redegjør for hva dåpen er, og hva den gjør, dvs. dens makt over (arve)synden. Den andre (18–25) utlegger dåpen som mirakel. Og den tredje (26–34) oppfordrer alle foreldre om å følge Jesu befaling og døpe sine barn. I avslutningsstrofen (35) apostroferes Jesus med bønn om at han skal motta de unge sjeler slik en brudgom mottar sin brud.

k4437. I Den lille katekismen deler Luther sin forklaring i fire, Luther 1616: 88–93: «For det Første. Huad Daaben er. Daaben er icke slet Vand alleniste, men det er Vand som er indsluttet met Guds befalning, oc sammenføyet met Guds ord. Guds Ord som er sammenføyet met Daaben, er dette, Matth i det sidste [Matt 28.19]. Gaar hen lærer alle Folck, døbendes dem i Naffn Faderens, oc Sønnens, oc den Hellig Aands. For det Andet. Daabens Brug oc Ende. At den vircker i oss Synders Forladelse, Frjer oss fra Døden oc Dieffuelen, giffuer alle dem det Euige Liff, som troe dette Guds Ord oc Forjættelse. Guds Ord oc Forjættelse er denne, Marc. i det sidste [Mark 16.16]. Huo som troer oc bliffuer døbt, skal vorde salig, Men huo som icke troer, skal fordømmis. For det Tredie. Huorlunde kand Vand udrætte saa store Ting? Der suarer jeg paa. Vand uden tuil kand aldrig giøre det, Men Guds Ord som i oc met Vandet er, Item, Troen som troer stadeligen dette Ord der er lagt til Vandet, Thi der som det vaar uden Guds Ord, da bleff vand, vand, oc vaar icke Daab, Men effter at Guds Ord er tilhobeføyet met vandet, er det en Daab, det er, Naadens oc Liffsens Vand, oc Igienfødelsens Bad, i den Hellig Aand, som Paulus siger om Daaben, til Titum i det 3 [Tit 3.5–7]. Pauli Ord ere disse: Men han haffuer frelst oss efter sin Barmhiertighed, ved Igienfødelsens, oc den fornyelses Bad, som skeer ved den hellig Aand, huilcken hand haffuer udøst offuerflødeligen offuer oss, formedelst JEsum Christum vor Frelsere, Paa det at wi som aff hans naade ere rætferdig giorde, skulle være Arffinge effter det Euige Liffs haab, Det er en sand Tale. For det Fierde. Huad betyder Daaben? Jeg suarer der paa. Den betyder dette, at den gamle Adam, som er endnu i oss, skal døbis ved daglig Poenitentze, Det er: Drucknes aldelis i Vandet, oc døbis tillige met Synder oc Begærlighed. Oc at det Ny Menniske skal jo meere oc meere Dagligen opkomme oc opstaa, som Rætferdig oc reen aff all synd, stedse met Gud leffue skal. Det stadfester Skrifften til de Romere i det 6 [Rom 6.4]. Saa ere wi begraffne tillige met Christo ved Daaben i Døden, at lige som Christus er opvakt fra de Døde, formedelst Faderens Herlighed, saa skulle oc wi vandre udi et Nyt Leffnet.»

k4438. I Den store katekismen deler Luther kapitlet om dåpen i to: en generell del og én del viet barnedåpen spesielt, som svar på de kjetterske vrangforestillingene som er knyttet til den. Han påpeker at dåpsvannet er noe ganske annet og mer enn rent vann. Dåpsvannet inneholder «Guds Ord og Bud» (s. 116). Med troen kommer dåpen og med dåpen Den hellige ånd. Og «vore gierninger giøre intet til Salighed: men Daaben er icke voris, men Guds gierning» (s. 120). Luthers utlegning av dåpen kommenteres utførlig av Peters (1993: 4.71–128).

k4439. Kirkeordinansen (1607), som i lovs form fastlegger Kirkens dåpspraksis, omtaler sakramentet som «en Beseyling paa de Stycker, huilcke wi Tro om Christo» og «en Pact som Gud haffuer giort met oss vdi Christo» (s. 17–19v). Kirkeritualet (1685) gir presten de formuleringer som skal til, idet det innskjerper at dåp er å forstå som barnedåp: «INgen maa lade sine Børn opholde fra Daaben over den Tid, som Loven ommælder, i hvo det end være kand; men saa snart Barnet bliver fød til Verden, skal Christelige Forældre, eller andre hosværende drage Omsorg, at det ved Daaben bliver igienfød, det snareste skee kand» (s. 53 f).

k4440. I Norsk salmebok (1985), lar man fem av strofene her (11, 16, 9, 18 og 34) danne grunnlaget for en ny salme som uten videre påberoper seg Petter Dass som opphavsmann (jf. I.R. Hansen 1997: 212 og Haavik 2000: 60–61). / Laila Akslen utlegger denne sangen i sin bok Norsk barokk (1997: 172–79).

k4441. tit.] Den såkalte misjonsbefalingen, Matt 28.18–20: «Og JEsus traadde til dem, talede med dem [disiplene], og sagde: Mig er gifven all Magt i Himmelen og paa Jorden. Gaar fordi hen, og lærer alle Folck, og døber dem i Nafn Faders, og Søns, og den Hellig Aands: Og lærer dem at holde, alt det Jeg hafver befalet eder: Og see! Jeg er hos Eder alle Dage, indtil Verdens Ende.»

k4442. mel.] Om førsteutgavens kamuflering av melodiforeleggene, se Innl. 6.2. Manuskriptene har «Bargamasch», dvs. bergamask eller bergamasco, en type dansemelodi, opprinnelig fra Bergamo i Italia (Beck-Friis og Hambræus 1978). Bergamasken karakteriseres som en bondsk og uelegant pardans; vi kjenner den fra Shakespeares Midtsommernattsdrøm (V.1.360). På 1600- og 1700-tallet blir særlig én bestemt bergamask-melodi populær. Den bearbeides for ulike formål av flere kjente komponister. Michael Praetorius omtaler den i Syntagma musicum (1619), Girolamo Frescobaldi bruker den i Fiori musicali (1635), og J.S. Bach i sin «Quodlibet» i Goldbergvariasjonene (1741). Men en enkel tilpasning går det utmerket godt an å synge Dass' første dåpssang til Frescobaldis (og Bachs) melodi.

k4443. foretager] tar opp til behandling

k4444. hvad Gavn] Jf. Luthers Store (1629: 117v): «[…] da maae vi oc lerre, huorfor, oc huortil hun [dåpen] er indsat, det er, huad hun gafner, gifuer oc skaffer.»

k4445. Den] Dvs. dåpen

k4446. Sætter ud paa Rente] Metaforikken er finansiell, som så ofte hos Dass. Kristendommen forstås, og forklares, imidlertid også i NT i økonomiske termer: Jesus har klarert menneskenes gjeld til Gud (synden): de lever derfor et liv i anger og bot. Her må vi forstå kapitalen som troen, som ved hjelp av dåpen (Den hellige ånd) kan forrente seg, dvs. styrkes, til Kirkens, de helliges samfunns, beste.

k4447. hâr at hente] skal innkassere

k4448. Order] befaling; da. ordre. D har riktignok «Ordrer».

k4449. Verden om] Matt 28.19, Mark 16.15: «Og Hand [Jesus] sagde til dem [disiplene]: Gaar bort i all Verden, og prædicker Evangelium for alle Creature» og Matt 24.14: «Og Evangelium om Riget skal prædickes i den gandske Verden, til et Vidnesbyrd ofver alle Folck: Og da skal Enden komme.»

k4450. fra Hav til Hav] Jf. Sal 72.8: «Hand [Gud] skal regiere fra et Haf indtil det andet; og fra Vandet indtil Verdens Ende.»

k4451. Ingen Fliid at spare] uten å spare på iherdigheten; inf. uttrykker hensikt.

k4452. At] for at

k4453. Jordens Kreds] hele verden; lat. orbis terrarum, norr. kringla heimsins. Verken Chr. IVs Bibel (1633) eller den svaningske (1647) bruker dette uttrykket.

k4454. En ævig GUd at være] at det er en evig Gud (akk. med inf. etter «lære» i 2.5); Sktr 2.357.

k4455. At] At-setningen står sideordnet med akkusativ-med-infinitiv-konstruksjonen i 2.8.

k4456. Lader dem tilbyde] tilbyr dem

k4457. u-opløsligt] ubrytelig

k4458. nyde] fåt, motta (som et gode)

k4459. Hvilken] som; viser til «Christendom» i verset over.

k4460. begynder] trer inn i

k4461. Naar at] når

k4462. At vaskis af sin Synder] for å få sine synder vasket bort; jf. Ananias' ord til Paulus, Apg 22.16: «Og nu, hvi tøfver du? Stat op, og lad dig døbe, og aftoe dine Synder, og kald paa HERrens Nafn.»

k4463. Spørger du] Henvendelsen til en tenkt elev reflekterer prosakatekismenes oppbygning i spørsmål og svar.

k4464. hvad Daaben er] Slik innleder Luther sin forklaring i Den lille katekismen (se innl. komm. til denne sangen).

k4465. Anfang] begynnelse

k4466. i sær] fremfor alt

k4467. Hvo] den som

k4468. indløbe] komme inn, ankomme

k4469. vor HErres Naade-Stol] Hebr 5.3 (4.16): «Derfore lader os træde frem med Frimodighed, til Naade-Stolen, paadet vi kunde faa Barmhjertighed, og finde Naade paa den Tiid, som os giøres Hielp behof.»

k4470. Og uden Penger kiøbe] Jf. Jes 55.1: «Nu vel alle, som tørste, kommer hid til Vandet; og I, som icke hafve Penninge, kommer hid, kiøber og æder; kommer hid, og kiøber uden Pendinge, og for intet baade Viin og Melck» og Åp 22.17. Ordet gratis er egentlig abl. flt. av lat. gratia. Man får altså noe «for nåder» i stedet for penger.

k4471. et Bad af GUd] Tit 3.5–7: «Icke for de Retfærdigheds Gierningers skyld, som vi giorde; men efter sin Barmhiertighed giorde Hand os salige, formedelst Igienfødelsens Bad, og den Hellig Aands Fornyelse, Hvilcken Hand hafver udgydet rjgeligen ofver os, formedelst JEsum Christum vor Frelsere: Paadet at Vi skulde formedelst hans Naade være Retfærdige, og Arfvinge til det evige Lif, efter Haabet.»

k4472. Hvilket] som

k4473. indsætter] innstifter

k4474. Ey at toe] ikke for å vaske

k4475. Kiød og Huud] I 2 Kong fortelles om den syriske kongens hærfører Na'aman. Han er spedalsk, men etter å ha fulgt profeten Elisas råd og vasket seg syv ganger i Jordan, kom «hans Kiød […] til sig igien ligesom en ung Drengs Kiød, og blef reent» (2 Kong 5.14). Dette badet fungerer for hærføreren som et gudsbevis, men noen egentlig dåp er det ikke snakk om.

k4476. Plætter] flekker, skampletter

k4477. Adam] Som følge av syndefallet (1 Mos 3) blir Adam bærer av arvesynden; jf. 1 Kor 15.22: «Thi at ligesom de døe alle i Adam; saa blifve de alle lefvendegiorde i Christo.» Aaskow (1692: 115) forklarer «den gamle Adam» slik: «Ved den gamle Adam forstaaes ond Lyst og Begiærlighed til Synd, af vor syndige Natur, som vi hafve arfvet af det Første Menniske i Verden, som var kaldet Adam, som af ond Lyst og Begiærlighed aad af det forbudne Træets Fruct, og ofvertraade Guds Bud. Gen. 3.»

k4478. Blod] arv

k4479. tillige] sammen

k4480. Nyre-grod] inngrodd; jf. Sal 139.13: «Thi du [Herre] hafver mine Nyre i din Vold; Du skiulte mig i min Moders Lif» og Sal 7.10.

k4481. Kan ey let afvige] det kan man ikke lett unngå; elliptisk uttrykt

k4482. fødde Sønner] avlet (mannlige) etterkommere

k4483. skiønner] bedre, mer tiltalende

k4484. Contrafey] legemliggjørelse, portrett

k4485. rønner] erfarer

k4486. en Reen Af Besmitted] Job 14.4: «Hvo vil finde en Reen hos dem, der som ingen er reen?» Arvesynden er med andre ord uunngåelig.

k4487. Raaden Rod og raaden Green] Rom 11.16: «Er den første Grøde hellig, da er og Deyen hellig: Og er Roden hellig, da ere og Greenene hellige.»

k4488. tilsammen blive] bli værende sammen, høre sammen

k4489. Arv og Eye] besittelse, eiendom (fast uttr.). Her poengteres det altså igjen at det ikke går an å velge bort arvesynden; den er menneskenes lodd.

k4490. Jeg] Her (og i str. 10, 13 og 14) bruker dikterpresten seg selv som retorisk eksempel. Men ved den enkeltes sang overføres førstepersonspronomenets referanse fra dikteren til sangeren.

k4491. Sæd] slekt (dvs. menneskeslekten)

k4492. fød i syndig Leye] Sal 51.7: «See! Jeg er fød af syndig Sæd, Og min Moder hafver undfanget mig i Synd.»

k4493. Naturens Stand] naturtilstanden

k4494. Pige] ugift kvinne, tjenestepike; ordbøkene belegger ikke pige i betydningen «datter», som sideordningen her skulle tilsi. Men datter rimer ikke på «Rige» (8.4).

k4495. Kiød og Blod] 1 Kor 15.50: «Men dette siger jeg der om, kiære Brødre, at Kiød og Blod kunde icke arfve GUds Rige; Og skal det Forkrenckelige icke arfve det U-forkrenckelige.»

k4496. Himmerigis Rige] Jf. Matt 13.24: «Himmeriges Rige lignes ved et Menniske, som saade god Sæd i sin Aager.»

k4497. Mand skal Adam døde] Ef. 4.22: «Saa aflegger nu det gamle Menniske, efter den første Omgængelse, som forderfver sig, formedelst Lyst i Vildfarelse» og Kol 3.9. Aaskow (1692: 116) forklarer dette punktet slik: «Vi skulle døde den gamle Adam, at det Ny Menniske skulle jo meere og meere, dagligen opkomme og opstaa. Hvad er det: Det Nyt Menniske? Det Nyt Menniske er, at den, som ved Igienfødelsen er blefven et Nyt Creatur i Christo, Aand af Aand, fornyes i sit Sinds Aand, og ifører det Nyt Menniske, som er skabt efter GUD i Retfærdighed og Sandheds Hellighed. 2. Cor. 5,17 Joh. 3.6 Eph: 4.23.»

k4498. de nylig føede] de nyfødte (barn)

k4499. skabis om paa ny] Tit 3.5: «Icke for de Retfærdigheds Gierningers skyld, som vi giorde; men efter sin Barmhiertighed giorde Hand os salige, formedelst Igienfødelsens Bad, og den Hellig Aands Fornyelse.» Jf. 2 Kor 5.17: «Er fordi nogen i Christo, da er hand et nyt Creatur; det Gamle forgick: See! alle Ting ere blefne nye.»

k4500. Aand og Vand] Joh 3.5: «JEsus svarede: Sandeligen, sandeligen, siger Jeg dig; Uden saa er, at nogen blifver fød af Vand og Aanden, da kand hand icke komme i GUds Rige.»

k4501. Guds Rigis Dørre] Jf. Kirkeritualet (1685: 58–59): «HErre tag hannem (hende, dennem) til dig, og som du haver sagt [Matt 7.7], beder, skulle i faa, leder, saa skulle i finde, banker, saa skal eder opladis, saa giv nu denne (disse) som beder, dine Gaver, og oplad Døren for hannem (hende, dennem) som banker, at hand (hun, de) kunde faa den ævige Velsignelse i dette Himmelske Bad og dit Rige, som du haver os allesammen lovet og tilsagt formedelst vor Herre Jesum Christum Amen.»

k4502. aaben] åpne; flertallsformen er kurant; Sktr 2.197

k4503. i sin Moder] i sin mors liv

k4504. kon] kun

k4505. vissne Poder] Rom 11.24: «Thi, at er du afhuggen af det Olie-træ, som var vildt af Naturen, og er podet i det gode Olie-træ, imod Naturen: Hvor meget meere skulle de Naturlige, indpodes i deris eget Olie-Træ.» Jf. Joh 15.6: «Hvo som icke blifver i Mig [Kristus], hand skal bortkastes, som en Green, og visne. Og mand sancker dem, og kaster dem i Ilden at brænde.» Kirkeritualet (1685) formaner fadderne slik: «[…] at i da oplærer det (dennem) [barnet el. barna] udi Børne-Lærdommen, om i ere der tilstæde, at det (de) maa, naar det (de) opvoxer, blive ved Christum, ligesom det (de) nu ved Daaben er indpodet udi hannem» (s. 71).

k4506. JEsu Christi Broder] Dette aspektet ved dåpen, at den effektuerer et brorskap med Jesus, synes ikke å være nytestamentlig. Jesus omtaler disiplene som sine «brødre» i Matt 28.10. Uttrykket «brødre i Kristus» brukes i 1 Kor 15.31 og Kol 1.2. Men Kingo apostroferer Jesus som sin «kiære Broder» i «Mørket skiuler Jorderige» 8.1 (fra Vinter-Parten, 1689).

k4507. mit Liv det aandelig] Jf. Joh 3.6: «Hvad som fødes af Kiød, det er Kiød; Og hvad som fødes af Aanden, det er Aand.»

k4508. Christum] Lat. akk. styrt av ved.

k4509. HErrens Pode] Jf. komm til 9.6 ovf.

k4510. som i Christo groede] Jf. Joh 15.5: «Jeg er Viin-træet, I ere Greenene: Hvo som blifver i Mig, og Jeg i Hannem, hand bær megen Frugt; thi uden Mig kunde I intet giøre.» Christo er lat. abl., styrt av i.

k4511. Vandbadet i hans Ord] Ef 5.26: «Paadet Hand [Kristus] skulde hellige hende; og Hand rensede hende, formedelst Vandbadet i Ordet.»

k4512. skienked] gitt (som gave)

k4513. Vand og Blod] Dåpens vann og nattverdens blod; 1 Joh 5.5: «Denne er Den, som kommer med Vand og Blod, JEsus Christus: icke med Vand alleene, men med Vand og Blod: Og det er Aanden, som vidner, at Aanden er Sandhed.»

k4514. Kircken at begave] for å gi det som gave til kirken (det kristne fellesskap)

k4515. Hvilket] noe som

k4516. At] for at

k4517. svinde] bli borte. Versene her alluderer til innstiftelsen av nattverden, Luk 22.19–20: «Og Hand [Jesus] tog Brødet, tackede, og brød det, Og gaf dem det, og sagde: Dette er mit Legeme, som blifver gifvet for eder; dette giører til min Ihukommelse. Ligesaa og Kalcken efter Naderen, og sagde: Denne er det nye Testamentes Kalck i mit Blod, som blifver udgydet for eder.» Jf. 1 Kor 11.24–25.

k4518. Hu] hukommelse

k4519. Pagt] På latin oversettes gr. diatheke med testamentum; begge ordene betyr «pakt». Det gamle og Det nye testamente gir teologisk sett uttrykk for to forskjellige pakter mellom Gud og menneskene. Iflg. Paulus (2 Kor 3.14) oppheves den gamle i og med Kristus (jf. 12.5 ndf.).

k4520. Barnet skal omskiæris] 1 Mos 17.9–11: «Og Gud sagde til Abraham; Saa holt nu min Pact, du og din Sæd efter dig hos deris Efterkommere. Dette er min Pact, som I skulle holde imellem Mig og eder, og din Sæd efter dig: Alt Mandkiøn, som er iblant eder, skal omskiæres. Og I skulle omskiære Forhuden paa eders Kiød, det skal være den Pactis Tegen imellem Mig og eder.» Paulus utlegger dåpen som den nye pakts omskjæring i Kol 2.11–12. Nærmere om omskjærelsens gamle og nye pakt hos Erik A. Nielsen (2009: 140–46).

k4521. Funten] døpefonten. Ordet kommenteres av Peder Syv (1915: 138): «fordi de landflyktige Kristne maatte døbe børnerne i Kilderne her og der i skovene kaldede de det fonten og Funten» (av lat. fons, «kilde»).

k4522. Gamle Pagt er svunden] Jf. 2 Kor 3.14: «Men deris Sind ere forhærdede; Thi det samme Skiul blifver icke frataget indtil denne Dag ofver det gamle Testamente, naar de det læse, hvilcket der forgaar i Christo.»

k4523. Som Pagt med os har bunden] som har inngått pakt med oss (i og med dåpen).

k4524. de Gamle] de som levde før Kristus

k4525. omskaaren] omskårne; kurant flt.form

k4526. udkaaren] utvalgt

k4527. Gud Fader, Søn og Aand] Jf. Luthers Lille (gjengitt til innledning)

k4528. tillige] sammen

k4529. Vidne] vitnesbyrd

k4530. med] sammen med

k4531. blant GUds Helgens Tal] på listen over de utkårede

k4532. Tegnet] skrevet

k4533. Ind i Bogen skreven] Åp 3.5: «Hvosom ofvervinder, hand skal klædes med hvide Klæder; og Jeg vil icke udslætte hans Nafn af Ljfsens Bog; og Jeg vil bekiende hans Nafn for min Fader, og for hans Engle.»

k4534. sønderreven] revet i stykker; kurant intkj.form.

k4535. vel] godt, grundig

k4536. aftoer] vasker; jf. str. 5 ovf.

k4537. end] likevel

k4538. hin kaade] det tøylesløse

k4539. Hun] sc. synden personifisert

k4540. slet] uten videre, helt og holdent

k4541. aflader] opphører, gir seg

k4542. intet] overhodet ikke

k4543. fyldist giort] gjort opp; jf. komm til 1.5–8 ovf. og 16.5 ndf.

k4544. Bræk] skade

k4545. GUd] Gud gjorde opp for menneskenes synd ved å ofre sin sønn.

k4546. clarere] bringe i orden, ekspedere; jf. komm. til 1.6–7 ovf.

k4547. Os] av oss

k4548. Kon] bare

k4549. lenge nok] så lenge det skal være

k4550. bravere] braute

k4551. Dernest] Adverbet markerer overgang til et nytt moment: I tillegg til å frigjøre de troende fra arvesynden, fyller dåpen dem med styrke til å leve i henhold til Guds vilje, dvs. til å unngå selv å synde. Slik formuleres dette av Kirkeritualets foreskrevne bønn etter dåpen (1685: 69–70): «Den Almægtigste Gud, vor HErris JEsu Christi Fader, som dig nu haver igienfød formedelst Vand og den Hellig Aand, og haver forlat dig alle dine Synder, hand styrke dig med sin Naade til det ævige Liv! Amen!»

k4552. At] slik at

k4553. trolig] trofast

k4554. Tømme] tvang

k4555. At] slik at

k4556. alt mens] idet

k4557. undrømme] unnslippe

k4558. giør […] Hemmelig Foreening] forenes på ubegripelig vis

k4559. Fornuftens Meening] en fornuftig oppfatning

k4560. Løndom] hemmelighet

k4561. Kiød og Blod] 1 Kor 15.50: «Men dette siger jeg der om, kiære Brødre, at Kiød og Blod kunde icke arfve GUds Rige; Og skal det Forkrenckelige icke arfve det U-forkrenckelige.»

k4562. Dyb] uransakelighet, mysterium; jf. Rom 11.33: «O! hvilcket Riigdoms Dyb baade paa Guds Viisdom og Kiendelse: Hvor aldelis u-begribelige ere hans Domme, og Hans Veye u-randsagelige.»

k4563. Simpel] enkel, ulærd, enfoldig

k4564. ringe] ubetydelige

k4565. tegne] nedtegne, skrive

k4566. stragt] utstrakt, anbrakt

k4567. Indtil Jordens Ender] Jf. Sal 72.8: «Hand [Gud] skal regiere fra et Haf indtil det andet; og fra Vandet indtil Verdens Ende.»

k4568. Om] dersom

k4569. Hand i Vandet har sin Sti] Sal 77.20: «Din [Guds] Vey var i Hafvet, og din Stie i store Vand: og mand sporede dog icke dine Fødder.»

k4570. frit paa Skyen render] Jf. 5 Mos 33.26: «Der er ingen GUd, som Israels Gud: Den som sidder i Himmelen, Hand være din Hielp; Hans Herlighed er i Skyerne.»

k4571. Strømme] elver

k4572. Rør] siv

k4573. Jernet […] Maa paa Bølgen svømme] 2 Kong 6.6, om profeten Elisja, som gjør et under da en øks (et «Jern») faller i Jordan under fellingen av et tre på elvebredden: «Og Guds Mand sagde: Hvor faldt det [Jernet] ned? Og der hand viisde hannem Steden, hug hand en Kiæp af, og kaste did bort, da svømmede Jernet.»

k4574. Havit maa sig skille] Det refereres til jødefolkets utgang av Egypt, flukten over Det røde hav; 2 Mos 14. I Kirkeritualet (1685: 60) brukes den samme prefigurasjonen: ([…] oc [Gud] lod drukne den forhærdede Pharao med alle sine i det røde Hav, oc førde dit Folk Israel igiennem med tørre Føder, ved hvilket du betegnede den hellige tilkommende Daab, og ved din kiære Søns, vor Herris JEsu Christi Daab haver helliggiort og Indsat Jordans Flod og alle andre Vand til Salighedens Bad […].» Alterbogen følger opp (1688: 324).

k4575. lydagtig] lydig

k4576. Sig […] stille] stanse; «Vandet var dem en Muur», 2 Mos 14.22; jf. 22.7 ndf.

k4577. Bonden] (hav)bunden; skrivemåten er kurant.

k4578. slagen] rett og bred

k4579. Israel] jødefolket (på flukt fra Egypt); jf. 21.5 ovf.

k4580. Hannem] for ham, dvs. Farao

k4581. Dem] for dem, dvs. jødene

k4582. det] det at vannet stod som en mur på hver side

k4583. indgange] komme til, gå inn i (som om det var Det røde hav).

k4584. Adam] arvesynden; jf. Luthers Lille og komm. til 5.7 ovf.

k4585. fange] få

k4586. Hine] de andre, dvs. de udøpte

k4587. saa] slik, på denne måten

k4588. kunde] Her med fortidsreferanse til underet i Det røde hav. Ang. dåpen hadde vi ventet kan (som riktignok ikke rimer på «Grunde»).

k4589. Vandet i Bethesda Dam] Joh 5.1–15: Dammen ved Betesda hadde helbredende kraft: «Thi Engelen foer need i sin Tiid udi Dammen, og rørde Vandet; hvo som stigede da først ind udi, efter at Vandet var rørt, hand blef helbrede af hvadsomheldst Syge, hand var beheftet med» (Joh 5.4). Men den syke som ikke selv kommer seg oppi dammen, helbreder Jesus uten vann.

k4590. karsk] sterk

k4591. end] ennå

k4592. det Hellig Bad] Tit 3.5; jf. Luthers Lille og 5.1 ovf.

k4593. annamme] motta

k4594. Davids Huus] for Davids (konge)slekt

k4595. en Kilde] Nok en prefigurasjon for dåpen: kilden profeten Sakarja omtaler i 13.1: «Paa den Tiid skal Davids Huus og Borgerne i Jerusalem faa en fri aaben Kilde, imod Synd og Ureenhed.»

k4596. fort og fort] uten stans

k4597. Aarle, samt og silde] tidlig og sent

k4598. det] Hva «det» viser til her, er syntaktisk sett ikke ganske opplagt, selv om det i sammenhengen må være kildens vann.

k4599. stande] stå

k4600. GUds Navn skee Priis og Ære] Gud skje lov

k4601. Passer […] paa] pass på; imp.flt. Henvendelsen må være rettet til barns foresatte, jf. 29.1.

k4602. dem ey forhindre] Mark 10.14, gjengitt i Kirkeritualet (1685: 64–65): «Lader smaa Børn komme til Mig, og forhindrer dem ikke, thi Guds Rige hører saadanne til.»

k4603. Vand-Badet] Tit 3.5; jf. komm til 5.1 ovf.

k4604. Himmeriges Rige] Jf. 8.4 ovf.

k4605. forleent] gitt

k4606. formeent] nektet

k4607. skattere] takserer, verdsetter

k4608. en lille Lem] et menneskebarn, et lem på Kristi kropp; jf. 1 Kor 12.

k4609. Himmel-Gaver] nåden, frelsen, evig liv

k4610. Klode] Forestillingen om jorden som en klode (et rundt himmellegeme) strider mot skapelsesberetningens fremstilling, som Dass ellers slutter seg til; se TA 1.22–23. Enten er teksten inkonsekvent på dette punkt, eller ordet (klode) kan oppfattes i betydningen «himmehvelvingen», som ble tenkt halvkuleformet.

k4611. formode] forvente, håpe på

k4612. Agter] pass på; imp. flt.

k4613. Glemmer ey] glem ikke; imp. flt.

k4614. den Skyld og Ræt] forpliktelse og rettighet; jf. Kirkeritualet (1685: 53–54): «Men saa snart Barnet bliver fød til Verden, skal Christelige Forældre, eller andre hosværende drage Omsorg, at det ved Daaben bliver igienfød, det snareste skee kand.»

k4615. fornemme] merker, erfarer

k4616. gremme] forvolde sorg (ved at himmelens evige liv erstattes med Helvetes evige pine).

k4617. en Konge] Denne og de følgende to strofene er basert på 1 Kong 20.35–43, et etterspill til krigene mellom jødenes onde kong Akab og syrerkongen Benhadad. Herren gir Akab seieren, men Akab lar Benhadad slippe unna, noe som sterkt misbilliges av Herren.

k4618. Fordom en] en (konge) i gammel tid

k4619. Handel] hendelse

k4620. slem] avskyelig

k4621. Haver sig tildraged] har hendt

k4622. Forvar] pass på

k4623. undrende] rømme

k4624. din Siæl] 1 Kong 20.39: «Og der Kongen [Akab] drog der frem, da raabte hand [en profet] til Kongen, og sagde: Din Tiennere var dragen ud midt i Striden, og See, en Mand undvigede, og førde en Mand til mig, og sagde: Forvar denne Mand, er det saa, at hand kommer bort, da skal din Siæl være i stæden for hans Siæl, eller du skal veye et Sintener Sølf derfor.»

k4625. fort] bort

k4626. hid og did] her og der

k4627. løb hand paa Dørre] flyktet han

k4628. aabenbar] så alle hørt det

k4629. Du skal det undgielde] 1 Kong 20.40: «Og der din Tiennere hafde at giøre her og der, var hand icke meere der; Israels Konge sagde til hannem: Det er din Dom, du hafver den self sagt.»

k4630. din Mund] Neppe her brukt som skjellsord («storkjeft»); kan heller oppfattes som forklarende apposisjon til «dig»: «du har slått deg selv på munden.»

k4631. Jeg] Her fremstår dikterpresten i egen person med sin advarsel.

k4632. Barnet Daab maa miste] at barnet ikke blir døpt

k4633. Af din Haand og Næve] Esek 3.9 (3.20): «Naar jeg siger til den Ugudelige: Du skal visseligen døe; og du advarer hannem icke, og siger hannem det icke, at paaminde den Ugudelige at hand varer sig fra sit ugudelige Væsen, at hand maa lefve: da skal den Ugudelige døe, for sine Synders skyld; men jeg vil krefve hans Blod af din Haand.»

k4634. Det u-skyldig Barne-Blod] Jf. Matt 27.24–25: «Der Pilatus saae, at hand beskaffede intet, men at der blef meget større Bulder, da tog hand Vand, og toede Hænderne for Folcket, og sagde: Jeg er uskyldig i denne Retfærdigis Blod; Seer I til. Da svarede det gandske Folck og sagde: Hans Blod komme ofver os og ofver vore Børn.»

k4635. paa det yderst' stræve] av all kraft forsøke å hindre det (at barnet forblir udøpt)

k4636. Bærer] bær; imp. flt.

k4637. Funten] døpefonten; jf. 12.4 ovf.

k4638. Planter] barn

k4639. JEsus skal velsigne dem] Mark 10.16: «Og hand [Jesus] tog dem [de små barna] i Fafn, og lagde Hænderne paa dem, og velsignede dem.»

k4640. som Diamanter] Jf. Sak 9.16: «Og HErren deris Gud skal hielpe dem paa den Tiid ligesom sit Folckis Hiord: thi Krone-Steene skulle oprettis i hans Land.»

k4641. Paa sin Haand dem sætte] Jf. Jes 62.3: «Og du skal blifve en deilig Krone i HERrens Haand, og en Kongelig Hat i din GUds Haand.»

k4642. Brøllups Dag] Foreningen mellom Kristus og den enkelte kristne sjel (evt Kirken i sin helhet) lignes på bakgrunn av Salomos høysang med et bryllup. Denne brudemetaforikken ble mye brukt i salmediktningen, ikke minst på 1600-tallet. Dass benytter seg av den flere ganger, f.eks. i TA: 2.34–35; 4.13.1; 9.3.4; 9.43.4.

k4643. forgiætte] gå glipp av

k4644. GUd velsigne disse Smaa] Jf. 34.3 ovf.

k4645. Dukker] små barn; jf. FV 2.10.3.

k4646. Ønsker] ønsk; imp. flt.

k4647. det] giftermålet, det følgende: at Jesus tar sin unge brud (dåpsbarnet) til ekte

k4648. samtykke] Gud gir, som Jesu far, sitt samtykke til sønnens giftermål.

k4649. Bruud] Se komm. til 34.7 ovf.; jf. Høys 4.9.

k4650. dit Hiertes Smykke] din medfølelses (og kjærlighets) pryd

k4651. Den andre sangen om dåpen kan deles i seks. Den første strofen utgjør innledningen, som bekrefter dåpens sentrale plass i bekjennelsen av det kristne fellesskap. Samtidig repeteres misjonsbefalingen (Matt 28.19). Annen del (str. 2–3) etablerer dåpen som åndelig gjenfødelse. Her finner vi anført momenter fra Luthers Lille, både 2. og 4. punkt (se innl. komm. til forrige sang). Tredje del (str. 4–11) fremholder dåpen som et Guds under hinsides menneskelig forståelse. Her berøres Luthers tredje punkt i Den lille katekismen. Utsigelsen i flertall skifter fra flertall («vi») til entall («jeg»–«du»). I den fjerde delen (str. 12–16) griper dikterpresten tilbake til gjenfødelsen i dåpen (Luthers annet punkt) med en direkte oppfordring til alle udøpte om å komme til dåpen og frelsen. Femte del (str. 17–23) behandler barnedåpen spesielt. Kan nyfødte barn virkelig få troen gjennom dåpen? Ja, for Gud er ingenting umulig. Henvendelsen til «min Ven» (23.1) oppsummerer dette avsnittet av sangen. Den sjette og siste delen (str. 24–28) holder frem Guds straff for dem som bryter dåpspakten. Luthers Lille annonserer denne trusselen i punkt 2. / Når det gjelder dåpen, utgjør Luthers katekismer, Kirkeordinansen og Kirkeritualet en selvfølgelig kontekst for Dass; se den innledende kommentaren til DS 1.

k4652. tit.] Mark 16.16: «Hvosom troer, og blifver døbt, hand skal blifve salig: Men hvosom icke troer, hand skal blifve fordømt.» Dette er ett av de skriftstedene Luther anfører i sin utlegning av dåpens sakrament; se den innledende kommentaren til forrige sang.

k4653. mel.] Om førsteutgavens kamuflering av melodiforelegg, se Innl. 6.2. Manuskriptene har «Part Folk indbilder sig, at ingen etc.», Dass' egen evangeliesang til ellevte søndag etter trefoldighet (SV 3.344). Til denne evangeliesangen oppgis i sin tur som forelegg «Clorinde far nu vell», en sang som ikke er kjent annetstedsfra (Schiørring 2.254 og 262). Navnet Clorinde (Clorinda) kjenner vi imidlertid fra den italienske renessansedikteren Torquato Tassos La Gerusalemme liberata (1581). Der er Clorinda en muslimsk kvinnelig ridder, som etter å ha konvertert til kristendommen dør i armene på sin elskede, den kristne ridderen Tancredi. Ved en tragisk feiltakelse har han selv gitt henne banesår. Historien om Clorinda ble senere benyttet av flere komponister, bl.a. Claudio Monteverdi i hans Combatimento da Tancredi e Clorinda (1624). Den sangen det her vises til, tilhører rimeligvis denne tradisjonen. Flere utgaver oppgir «Hvad hielper Attestats» som forelegg, også brukt i en samling (håndskrevne) verdslige viser datert 1688 (KB: Additamenta 4to 396), jf. Schiørring 1.362–63.

k4654. EN Gud, en Daab, en Tro] Ef 4.5: «Een HERRE, Een Tro, Een Daab.»

k4655. vort Symbolum] vår trosbekjennelse; ordet (gr./lat.) betyr opprinnelig «tegn til gjenkjennelse», en form for legitimasjonsbevis.

k4656. bekiende] erklære, si rett ut; det refereres med dette til misjonsbefalingen, Matt 28.19: «Gaar fordi hen, og lærer alle Folck, og døber dem i Nafn Faders, og Søns, og Hellig Aands.»

k4657. om] omkring

k4658. Til HErrens Billed […] omstøbt] Metaforen er hentet fra billedhuggerkunsten. Det «Billed» det her er snakk om, er en skulptur; jf. 2 Kong 17.16: «Men de forlode alle HERrens deris Guds Bud, og giorde dem to støbte Kalfve […].» Til grunn for forestillingen ligger også skapelsesberetningen og løftet om gjenfødelse. Jf. 1 Mos 1.27: «Og GUd skabte Mennisken udi sit Billede; Hand skabte hannem udi Guds Billede; og Hand skabte dem en Mand, og Qvinde.»

k4659. Adam] Det første mennesket (i 1 Mos 2.19 brukes navnet første gang i den svaningske Bibel fra 1647); navnet betyr «menneske». (Chr. IVs bibel har «Mennisken» istf. «Adam».)

k4660. tabte hen] mistet

k4661. Igienfødelsen] Jf. Tit 3.4–7: «Men der Guds vor Frelseres Venlighed og Kiærlighed mod Menniskene aabenbaredes; Icke for de Retfærdigheds Gierningers skyld, som vi giorde; men efter sin Barmhiertighed giorde Hand os salige, formedelst Igienfødelsens Bad, og den Hellig Aands Fornyelse, Hvilcken Hand hafver udgydet rigeligen ofver os, formedelst JEsum Christum vor Frelsere: Paadet at Vi skulle formedelst hans Naade være Retfærdige, og Arfvinge til det evige Lif, efter Haabet.»

k4662. gammel] gamle; formen er kurant.

k4663. Adam] 1 Kor 15.45: «Som der staar skrefvet: Det første Menniske Adam er blefven til en lefvende Siæl; den sidste Adam til en lefvendegiørendes Aand.»

k4664. Den anden Adam] Dvs. Kristus

k4665. en Stæd] et sted; hankjønn er kurant.

k4666. Vandet] dåpsvannet; se komm. til DS 1.9.1

k4667. flyder] strømmer; jf. Matt 26.64: «JEsus sagde: Du siger det; dog siger Jeg eder: Nu herefter skal det skee, at I skulle see Menniskens Søn sidde hos Kraftens høyre Haand, oc komme i Himmelens Skyer.» Jf. Matt 21.25.

k4668. tilgaar] foregår

k4669. Fornuften] Her som agerende personifikasjon.

k4670. ingenlunde] overhodet ikke

k4671. Christum] Lat. akk., styrt av paa.

k4672. Har Christus selv det sagt] Utsagnet refererer rimeligvis til sangens overskrift, Mark 16.16; se komm. ovf. Jf. misjonsbefalingen (Matt 28.18–20), hvor Jesus først forsikrer sine disipler om at han er allmektig og deretter at han alltid vil «være med dem»; se innl. komm til DS 1.

k4673. Hvi] hvorfor

k4674. Guds aldseend' Øye] Jf. Hebr 4.13: «Og der er intet Creatur usynligt for Hannem; men Det er altsammen blot og aabenbar for hans Øyen, om Hvilcken vi tale.»

k4675. beteer] viser

k4676. Aanden] Den hellige ånd. I denne strofen og de to neste forsøkes ånden beskrevet ved hjelp av sammenligninger fra den fysiske verden: menneskekroppen («Hæl»), vinden og jorden.

k4677. lønlig] hemmelige; jf. DS 1.18.1–2

k4678. og ey] heller ikke

k4679. Saasom] på den måte som

k4680. hun] Dvs. sjelen som personifisert hunkjønn.

k4681. Du hører Væjr og Vind] Joh 3.8: «Væiret blæs, hvor det vil, og du hører det vel bruse; men du veed icke hvæden det kommer, og hvor det far hen; saa er hver den, som er født af Aanden.»

k4682. befatte] fatte, begripe

k4683. sin Spring] sitt utspring. Hankjønn er belagt i Udspring; senere utgaver retter imidlertid til intetkjønn: «sit Spring».

k4684. far] farer; kortformen er kurant.

k4685. Hvor] hvordan

k4686. GUds Himmel-skiulte Ting] Jf 1 Kor 2.6–9: «Og det, som vi tale om, er alligevel Viisdom hos de Fuldkomne: icke denne Verdens Viisdom, og icke denne Verdens Øfversters, hvilcke som forgaa: Men vi tale Guds hemmelige skiulte Viisdom, hvilcken GUD skickedede for Verdens Begyndelse til vor Herlighed: Hvilcken Ingen af denne Verdens Øfverste kiendte; thi at hafde de kiendt Hannem, da hafde de icke kaarsfæst Herlighedens HERRE. Men, som skrefvet staar: At intet Øye hafver seet, og intet Øre hafver hørt, og det er icke kommet i noget Menniskes Hierte, som Gud hafver beredt dem, der Hannem elske.»

k4687. Jordens Element] jorden som hovedbestanddel; en av de fire i den fysiske verden: ild, luft, vann, jord.

k4688. dens Aarsager] hva det er ved den som fremkaller bestemte virkninger. Element er belagt i hankjønn, derav hankjønnspronomenet («dens»).

k4689. slet] helt

k4690. Hvad pønser du da paa] hvorfor overveier du da

k4691. At vil den Kraft forstaa] å ville forstå den kraften

k4692. udvirker] fremkaller

k4693. Vraa] krok

k4694. at hver Mand ser derpaa] Jf. Luk 17.20: «Og der Hand blef adspurdt af Pharisæerne: Naar kommer GUds Rige? Da svarede Hand dem, og sagde: GUds Rige kommer icke med udvortis Skickelse, som kand tages vare paa: Mand skal og icke sige: See her, eller der er det; thi see! GUds Rige er indvortis i eder.»

k4695. hand […] vidner Om det hand haver seed] Joh 3.31: «Den, som kommer ofven ned, er ofver alle; hvo som er af Jorden, hand er af Jorden, og taler om Jorden: Den som kommer af Himmelen, Hand er ofver alle: Og vidner det, som Hand hafver seet og hørdt; og ingen annammer Hans Vidnisbyrd.»

k4696. Verdens Lius] Joh 8.12: «Da talede JEsus atter til dem, og sagde: Jeg er Verdens Lys; Hvo som efterfølger Mig, hand skal icke vandre i Mørcket, men hand skal hafve Lifsens Lys.»

k4697. ført fra Mørkheds Huus] Jf. 1 Kor 4.5: «Derfore dømmer icke for Tiden, førend HERREN kommer, som og skal føre til Lyset det, som skiult er i Mørcket, og aabenbare Hierternes Raad.»

k4698. GUds hellig Lius og Land] Jf. Apg 26.17–18: «Og Jeg [Jesus] som vil frelse dig [Paulus] fra Folcket, og fra Hedninge, iblant hvilcke Jeg nu sender dig; At oplade deris Øyen, at de skulle omvende sig fra Mørcket til Lyset; og fra Satans Magt til GUd, til at annamme Syndernes Forladelse, og Arfv med dem, som blive helligede, formedelst Troen til Mig.»

k4699. sin u-reene Stand] Jf. 1 Pet 3.21: «Hvilcket [Vand] og nu giør os salige udi Daaben, som betydes der med; icke den Ureenheds Borttagelse paa Kiødet; men en god Samvittigheds Pagt med Gud, formedelst JEsu Christi Opstandelse.»

k4700. Salighedsens Dag] Dvs. dåpsdagen. Den gamle genitivsformen brukes med høystilseffekt; jf. Sktr 2.350 og 363.

k4701. sætte bør paa Tid og lang Fordrag] bør utsette. Fordrag betyr «forsinkelse» eller «utsettelse». Kirkeritualet (1685) åpner kapitlet om dåpen med å advare mot forsinkelser: «INgen maa lade sine Børn opholde fra Daaben over den Tid, som Loven ommælder, i hvo det end være kand; men saa snart Barnet bliver fød til Verden, skal Christelige Forældre, eller andre hosværende drage Omsorg, at det ved Daaben bliver igienfød, det snareste skee kand» (s. 53 f).

k4702. Pagt med GUd] 1 Pet 3.21; se 10.6 ovf. Kirkeordinansen (1607) omtaler på denne bakgrunn dåpen som «en Pact som Gud haffuer giort met oss vdi Christo» (s. 19v).

k4703. Klinten] ugresset; ordet forbindes med Jesu lignelse, Matt 13.24–30: «Hand lagde dem en anden Lignelse fore, og sagde: Himmeriges Rige lignes ved et Menniske, som saade god Sæd i sin Ager. Og der Folckene sofve, kom hans Fiende, og saaede Klinte iblant Hveden, og gick bort. Der Sæden voxte (nu,) og bar Frugt, da syntes ogsaa Klinten. Da ginge Tienerne til Huus-bonden, og sagde: Herre, saaede du icke god Sæd i din Ager? Hvoraf hafver dend da Klinten? Men Hand sagde til dem: Det hafver Fienden giort. Da sagde Tienerne: Vil Du da, at vi skulle gaa bort, og luge dem af? Hand sagde: Ney; Paadet I skulle icke tillige rycke Hveden op med, dersom I luge Klinten af. Lader dem baade voxe tilsammen indtil Høsten: Og naar det er Tiid at høste, vil Jeg sige til Høst-Folcket: Sancker først Klinten tilsammen, og binder dem udi Knippe, at mand kand opbrænde dem; Men samler mig Hvæden ind i min Lade.»

k4704. forvissner] visner, forgår

k4705. Den onde Mands] Refererer til «fienden» i lignelsen; her å forstå som djevelen. «Den gamle fiende», hostis antiquus, er i middelalderen en vanlig brukt evfemisme for djevelen.

k4706. U-krud] ugress

k4707. kommer] kom; imp. flt.

k4708. henter] hent, imp. flt.

k4709. tørstig] tørst; Joh 4.14: «Men hvo som dricker af det Vand, som Jeg [Jesus] gifver hannem, hand skal icke tørste ævindeligen; Men det Vand som Jeg gifver hannem, skal blifve en Vandkilde i hannem, som flyder til det evige Lif.» Jf. Åp 22.17.

k4710. Lem] menneske, troende, jf. Rom 12.5.

k4711. Aqvavit] livets vann, aqua vitae (lat.), eau de vie (fr.) Her er det altså ikke snakk om den moderne formen for akevitt (skandinavisk potetbrennevin), men brennevin som livseleksir eller universalmedisin. Det var først på 1600-tallet at brennevin ble så pass vanlig i Skandinavia at produksjonen ble skattlagt av Kongen. Dette brennevinet var basert på korn og gjerne smakssatt med legeurter; se Heuch 2002: 7–46. Uttrykket «Livsens Vand» utloves i Åpenbaringen (21.6) vederlagsfritt: «Og Hand [som sitter på tronen] sagde til mig: Det er skeet; Jeg er A og O, Begyndelsen og Enden: Jeg vil gifve de Tørstige af det lefvende [Lifsens, 1647] Vands Kilde af Naade.» Jf. Åp 22.1 og 22.17, Jes 55.1.

k4712. frit] gratis

k4713. GUDS Mand Ezechiel] Profeten Esekiel virket under jødenes babylonske fangenskap. I denne og de følgende fem strofene forutsetter Dass Esekiel kjent, nærmere bestemt hans profeti om jødenes tempel. Esekiel ser i et syn seg selv og Herren i fremtidens Israel (Esek 47.1–11): «Og hand ledde mig igien til Tempelens Dør; og see! der flød et Vand ud under Tempelens Dør-Tærskel mod Østen: thi Tempelens Dør var og mod Østen: Og Vandet løb der under ved Tempelens høyre Side, hos Alteret, fra Sønden. Og hand ledde mig ud til Porten mod Norden, og førde mig ad Veyen uden omkring, til den yderste Port, som var mod Østen; og see! der spranck Vand udaf den høyre Side. Og Manden gick ud mod Østen, og hafde en Maale-Snor i Haanden, og hand maalte tusende Alne, og ledde mig igiennem Vandet, indtil det gick mig til Ancklerne. Og hand maalte end en gang tusende Alne, og førde mig igiennem Vandet, indtil det gick mig til Knæene: Hand maalte end en gang tusende Alne, og lod mig gaa der igiennem, indtil det gick mig op til Lænderne. Saa maalte hand endda tusende Alne, og det blef da saa dybt, at jeg kunde icke gaa derofver: Thi Vandet var saa høyt, at mand maatte svømme der udi, og kunde icke gaa der ofver. Og hand sagde til mig: Du Menniskis Søn, det hafver du jo seet. Og hand ledde mig tilbage igien til Beckens Brædde; og see! der stode gandske mange Træer hos Bræddene paa baade Sider. Og hand sagde til mig: Det Vand som flyder her ud mod Østen, det flyder igiennem den slette Marck ud i Hafvet, ja til Hafvet udgaaer det: Og naar det kommer hen i Hafvet, da skulle de samme Vande blifve sunde, Ja alt det, som der udi lefver og rører sig, der hen som disse Strømme komme, det skal lefve, og skal hafve saare mange Fiske; og de skulle alle blifve karske og lefve, hvor denne Strøm kommer hen. Og Fiskerne skulle staa paa den samme, fra En-gedi og indtil En-Eglaim og udstræcke Fisk-Garn; thi der skulle være gandske mange Fiske efter sit slags, ligesom i det store Haf. Dammene og Grafverne sammestæds skulle icke blifve sunde, men blifve til Salt.»

k4714. Handel] forretning; her refereres det til gratisakevitten i str. 12.

k4715. hvor] hvordan

k4716. udbrød] vellet frem

k4717. sød] ren, som gir ferskt vann (motsatt salt); jf. Jak 3.12.

k4718. falt] rant

k4719. sundt] godt, gavnlig

k4720. slemt] dårlig

k4721. De Fiske der i flød] de fiskene som svømte i det vannet; relativpronomenet (subjunksjonen) er underforstått.

k4722. De Fiskere der stod] de fiskerne som stod der

k4723. runden om] omkring

k4724. en Hob u-tallig Fiske] utallige fisker; uttrykksmåten er pleonastisk og muntlig. Jf. Luk 5.6: «en stor Hob Fiske».

k4725. Agt] (høytidelige) handling, dvs. den allegoriske dåpshandlingen

k4726. Lifsens Vand] Jesus, «Guds ord», tilbyr den samaritanske kvinnen ved brønnen «levende vann» i Joh 4.10: «JEsus svarde, og sagde til hende: Dersom du kiende GUds Gafve, og hvo den er, som siger til dig: Gif mig Dricke; da bad du Hannem; og Hand gaf dig lefvende Vand.» Jf. komm. til 12.3 ovf.

k4727. Den] det, sc. vannet; hankjønn er kurant.

k4728. Forbund] pakt; hankjønn er kurant. Se komm. til DS 1.12.1.

k4729. geistlig Fisker'] Se Esekiel-profetien gjengitt i komm. til 13.1 ovf. Jesus proklamerer i Matt 4.19 at han vil omskolere to galileiske fiskere til disipler og «menneskefiskere»: «Og Hand [Jesus] sagde til dem [brødrene Simon og Andreas]: Følger Mig efter, Jeg vil giøre eder til Menniskers Fiskere.» I kirken overtar geistligheten, dvs. prestene, disiplenes rolle, bl.a. i og med barnedåpen.

k4730. qvit] (gjeld)fri; Mark 16.16: «Hvosom troer, og blifver døbt, hand skal blifve salig: Men hvosom ikke troer, hand skal blifve fordømt.» Se komm. til sangens overskrift. Den økonomiske matforikken beror på skriftsteder som Mark 10.45: «Thi Menniskens Søn er icke kommen, at lade tiene sig; men at Hand skulde tiene, og gifve sit Lif til Gienløselses Betalning for Mange.»

k4731. Her hos] dessuten

k4732. eragtis] antas, kjennes for rett (juridisk term)

k4733. ock] også

k4734. Funtens Stok] døpefonten; eg. dens understell

k4735. Det Siælen best anstaar] det som er mest tjenlig for sjelen; relativpronomenet er utlatt.

k4736. Troens Gave] Ef 2.8: «Thi I ere blefne salige af Naade, formedelst Troen; og det icke af eder self: Det er GUds Gafve.»

k4737. Guds Aand det Værk formaar] Den hellige ånd sørger for det

k4738. tækkis kand] kan behage

k4739. Dog] selv om

k4740. overvettis] overveldende; jf. Ef 2.7: «Paadet hand [Gud] vilde gifve tilkiende i den tilkommende Tiid, hans Naades ofverflødige Riigdom, formedelst Hans Godhed ofver os, i Christo JEsu.»

k4741. dog] virkelig

k4742. tilegnis] tilegne seg

k4743. sød] god

k4744. for JESU Død] for Jesu døds skyld

k4745. Udvalt før de blev fød] Både manuskripter og trykte utgaver har punktum til slutt i dette verset, ikke spørsmålstegn. Forestillingen om predestinasjon, at noen er forutbestemt til frelse, andre til fortapelse, er fremfor alt basert på Rom 8.28–30. Den finnes også utlagt hos Luther, som samtidig betoner den menneskelige forståelses uformuenhet på dette punkt (jf. Brochmanns art. 24, 1664: 2.230). Riktignok kan setningen her («Var hand», v. 3) oppfattes som en utsagnssetning med inversjon (jf. Falk og Torp 1900: 288, Mikkelsen 1911: 580), men normalt ville inversjonen av subjekt og verbal betinge spørsmål. På denne bakgrunn virker det rimelig å tolke teksten her som et retorisk spørsmål (forutsettende negativt svar). Tre momenter taler dermed for spørsmålstegnet: ordstillingen, den umiddelbare konteksten (dvs. de omgivende spørsmålene) og det saklige innholdet.

k4746. Sanct Hans] døperen Johannes. Helgenbetegnelsen («Sanct») brukes ikke sjelden av lutheranere, til tross for deres agg mot «papismen», som for eksempel Petter Dass' eget i TB 1.23. Jf. Luk 1.41: «Og det begaf sig, der Elisabeth hørde Mariæ Helsen, da rørde Barnet sig i hendis Lif: Og Elisabeth blef opfyldt med den Hellig Aand.»

k4747. indknydt] innkapslet

k4748. Hvi] hvorfor

k4749. sin Hellig Ild] Matt 3.11: «Jeg [Johannes] døber eder med Vand til Bedring: Men Den som kommer efter mig, er sterckere end Jeg; Hvilcken jeg er og icke værdig til at bære hans Sko: Hand skal døbe eder med den Hellig Aand og med Ild.» Da Den hellige ånd kommer til disiplene på pinsedagen (Apg 2.3–4), kommer den som ild.

k4750. vill?] De trykte utgavene har punktum til slutt i denne strofen, til tross for at ordstillingen – og sammenhengen – fordrer spørsmålstegn. Håndskriftene har en annen strofe her – med spørsmålstegn. Teksten er rettet i henhold til 1875Eri.

k4751. u-fortrydelig] ikke til å angre på; jf. Rom 11.29: «Thi Guds Gafver og Kald kunde icke angre Hannem.»

k4752. med fri Forset] med vilje (juridisk term); hankjønn er kurant.

k4753. benaadet] Den eneste som uttrykkelig kalles «benådet» i Bibelen, er Jesu mor, Maria (Luk 1.28), selv om 1699-oversettelsen har «velsigneet»: «Og Engelen kom ind til hende, og sagde: Hil være, du Lifsalige, HERren er med dig, du velsignede iblant Qvinderne.»

k4754. siden] Dvs. etter dåpen

k4755. HErrens Naades Port] Jf. Matt 7.13–14: «Gaar ind ad den snefre Port: thi den Port er viid, og den Vey er bred, som fører ned til Fordømmelsen; og de ere Mange, som vandre der paa. Og dend Port er snefr, og den Vey er trang, som fører til Lifvet; og de ere Faa, som dend finde.»

k4756. Hedning] vantro, person tilhørende en annen, «laverestående» religion (enn kristen- og/eller jødedommen)

k4757. Hves] hvis; gen. av hvem

k4758. slet] helt og holdent

k4759. forgiort] tapt; jf. Sal 9.18: «Ah! At de Ugudelige maatte vendis til Helfvede; Og alle Hedningene, som forglemme GUd.»

k4760. Daabes Pagt] 1 Pet 3.21: «Hvilcket og nu giør os salige udi Daaben, som betydes der med; icke den Ureenheds Borttagelse paa Kiødet; men en god Samvittigheds Pagt med Gud, formedelst JEsu Christi Opstandelse.» Se også komm. til DS 1.12.

k4761. opsagt] erklært for opphørt

k4762. Christne Lemmers Tall] de kristnes antall

k4763. Pølens ævig qval] Åp 21.8: «Men de Mistrøstige, og Vantro, og Gruelige, og Manddrabere, og Skiørlefnere, og Troldkarle, og Afgudiske, og alle Løgnere, deris Deel skal være i Pølen, som brænder med Ild og Svofvel, hvilcket der er den anden Død.»

k4764. forsoren Hund] den usling som har brudt sin ed (som har «forsverget» seg)

k4765. Miskund] medlidenhet

k4766. Vredens Dag] dommens dag (lat. dies irae); Ordsp 11.4: «Gods hielper icke paa Vredens Dag; men Retviished frelser fra Døden.» Jf. Rom 2.5.

k4767. Afsigten] dommen, kjennelsen

k4768. Gak] gå; imp. ent. av gange

k4769. Den mørke Vraa] den mørke (av)krok, dvs. Helvete

k4770. Ansigte] ansikt, nåde

k4771. fort og fort] uten avbrytelse

k4772. Ælendig] jammerlige, skammelige

k4773. Gave] bestikkelse

k4774. Løn] betaling

k4775. hvilken Stæd] hvilket sted; hankjønn er kurant.

k4776. Træet falder ned] Fork 11.3: «Naar Skyerne ere fulde, da gifve de Regn paa Jorden; Og naar Træet falder, det falder mod Synden eller Norden, paa hvilcken sted det falder, der skal det ligge.»

k4777. Saa gaar det dig og med] slik går det også med deg

k4778. Luthers Lille forklarer nattverden slik («Om Alterens Sacramente», Luther 1616: 94–99): «Hvad er det? Alterens Sacramente er vor HERris JEsu CHRIsti sande Legome, oc sande Blod, under Brød oc Vijn, indsæt derfor aff Christo selff, at Christne skulle æde oc dricke det. Stæder i Skriften, som det stadfæste, ere, hoss Matth., Marcum, Lucam, oc St. Paulum. Vor HErre JEsus Christus i den Nat, der hand bleff henforraad, tog hand brødet, oc der hand haffde tackit, brødt det, gaff sine Discipler oc sagde: Tager, æder, det er mit Legome, som giffuis for Eder, det giører til min hukommelse. Lige saa tog hand oc Kalcken, effter hand haffde huldet Afftens Maaltid, tackede oc gaff dennem, oc sagde: Dricker alle her aff, denne Kalk er det ny testamente i mit Blod, som udgydes for eder, til syndernes Forladelse, dette giører saa offte i dricke, til min hukommelse. Huad gavner det saaledes at haffue ædet oc Drucket? Der suarer jeg til. Det giffue disse Ord tilkiende (som) giffuis for eder, item (som) udøses til Syndernes Forladelse. Thi i dette Sacramente giffues oss ved de Ord, Syndernes Forladelse, liffuet, oc den euige Salighed, Thi Liff oc Salighed følge af Fornødenhed met Syndernes Forladelse. Hvorlunde kand den Legomlige Æden vdrætte saadanne store ting? Der suarer ieg til. At æde oc dricke kunde det vden tuil aldrig (vdrætte) Men disse Ord, (Det) giffuis for eder: Item (det) vdøsis til syndernes Forladelse. Thi disse Ord ere den sønderligeste part i dette Sacramente, Oc som Hoffuedet, huilcke huo som troer, hand bekommer alle de ting som de tilsige, som er syndernes forladelse. Huorlunde annammis da dette Sacramente værdeligen? Jeg suarer der til. Jeg loffuer vel den vduortis Tuct, at de som ville annamme Sacramentet, berede sig tilforn met faste, Men den haffuer omsider allerrættist berid sig til at annamme dette Sacramente, som troer disse Ord, (Det) giffuis for eder: Item, (Det) vdøsis til Syndernes forladelse. Huo som icke troer disse Ord, de annamme dette Sacramente wuærdige oc aldelis wberidde. Thi dette Ord, for eder, vdkreffuer et hierte som troer Gud.»

k4779. I sin Store katekisme disponerer Luther nattverdsutlegningen i tre deler: Hva sakramentet er, hva det gagner, og hvem som skal få det utdelt. Det teologiske kjernepunktet kan formuleres som en insistering på at brød og vin her ikke bare er å betrakte som levnetsmidler, men som «brød oc vijn i Guds Ord forfattede» (Luther 1629: 130v). Gavnet – eller nytten – ligger i syndsforlatelsen, som skaper «det ny Menniske» (s. 132v). Men synden forlates oss ikke én gang for alle. Derfor trenger mennesket stadig til åndelig fornyelse, og derfor skal alle, høy som lav, gå ofte til nattverd: Kort sagt: «Jo mindre du føler dine Synder oc skrøbelighed, jo meere aarsage hafuer du ad gaae til Sacramentet, der ad søge hielp oc Lægedom» (s. 142v). Luthers utlegning av nattverden kommenteres utførlig av Peters (1993: 4.129–90).

k4780. Dass' to første sanger er i det ytre motivert som kommentarer til innstiftelsen av henholdsvis brødet og vinen. Den tredje, som ikke var med i den første versjonen fra 1698, og som følgelig må være skrevet senere, insisterer på nødvendigheten av selvransakelse før man går til alters. / Loven (1687) gir ingen adgang til nattverdens sakramente som ikke først kan sin katekisme: «De [prestene] skulle ikke tilstæde de Unge at komme til Sacramentet, førend de have vel fattet deris Børnelærdom, at finde deraf den rette Mening i Hiertet, og derhos hvorledis de skulle bekiende sig for Præsten, og vide at svare til Lutheri smaa Spørsmaal om sligt, og saa forstaa, hvad Afløsning haver med at føre: Saasom og de Gamle skulle i det ringeste vide Børnelærdommens bare Ord at forstaa; Item hvorledis de skulle begære at skriftis og hvad Herrens Nadere er, og hvad Nytte den haver med sig, og til hvad Ende de begære at bruge den» (2-5-11). Det forutsettes at alle troende går til alters «nogle gange om Aaret» (2-5-25). Den som har avholdt seg fra nattverden et helt år, skal «udstaa Kirkens Disciplin» (2-5-26); jf. Appel og Fink-Jensen 2009: 74–84 og 236–41. / Som loven foreskriver, setter Kirkeritualet (1685) skriftemål og syndsforlatelse som forutsetning for altergang: «De som have faaet Afløsning af Guds Tiener, enten hemmelig, eller aabenbare, skal siden, naar Communionen angaar, komme med Andagt til HErrens Altere og sette sig ned paa Knæ omkring Alteret, saa mange, som vel kunde faa Rum uden Trængsel, Mændene paa den højre, og Qvinderne paa den venstre side: De andre blive saa længe staaende ordentlig og skikkelig ved siderne af Alteret, indtil de første ere blevne betiente» (s. 160).

k4781. Av denne sangens 34 strofer (ti-versinger) er elleve rettet til frelseren selv, han som innstiftet nattverden (1–2, 6–7, 10, 13–14, 23 og 32–34). Denne henvendelsen alternerer med en annen henvendelse: til de troende, menighetens lemmer, som apostroferes innlednings- og avslutningsvis (4.1 og 32.1). Undertiden inkluderer dikteren seg selv i sine formaninger («Vi», 5.1). Motsetningen mellom første og annen person flertall varieres imidlertid også med entall: «Jeg» brukes istedenfor «vi» i 6.5 og 18.5; «du» brukes istedenfor «I» i 31.8. På denne måten blir denne første sangen til nattverden en av de retorisk sett mer varierte og komplekse. Man kan kanskje se den alternerende henvendelsen i sangen som en parallell til prestens bevegelse i kirkerommet: hans henvendelse til vekselsvis alteret og menigheten.

k4782. Innholdsmessig kan sangen deles i seks avdelinger: (1) Etter den innledende anropelsen av Jesus presenteres det evangeliske faktum: hans innstiftelse av nattverden (str. 1–3). (2) Deretter følger den teologiske utlegningen av implikasjonene: Nattverden frelser alle troende, unntatt dem som levde før Jesus gjorde opp for synden. Dermed er vår lykke fullkommen. For arvesynden er gjort til intet, takket være Jesus (str. 4–9). (3) Den tredje avdelingen tar for seg nattverden som mysterium: Dette er like enkelt som det er uforståelig. Herren rår; vi plikter å bøye oss for ham (str. 10–21). (4) I den fjerde avdelingen settes nattverden så opp som målet for vår sjels lengsel (str. 22–31). (6) Til slutt kommer konklusjonen som en oppfordring til de troende om å delta i sangen, kombinert med en takk til Jesus for vår himmelske frelse (str. 32–34).

k4783. Welhaven siterer den siste strofen av denne sangen i sin Petter Dass-introduksjon fra 1856 (Welhaven 1992: 4.378). Deretter ble noen utvalgte strofer (1, 26, 21 og 32–34) tatt opp av Landstad (1870) i en adaptert versjon; denne nye salmen beholdes i Landstads reviderte (1926) og Norsk salmebok (1985), men da uten str. 32. Siden ble den oversatt til landsmål av Bernt Støylen og opptatt i Nynorsk salmebok (1925), om enn uten str. 21; jf. I.R. Hansen 1997.

k4784. Laila Akslen (1997: 149–55) leser den første nattverdssangen opp mot Dorothe Engelbretsdatters «Tacksigelse effter Christi hellige Legoms og Blods Annammelse» (DESS 60–62).

k4785. tit.] Se formuleringen i Luthers Lille (komm. til AS) og 1 Kor 11.23: «Jeg [Paulus] annammede det af HERren, som jeg hafver gifvet eder; thi at vor HERRE JEsus i den Nat, som Hand blef forraadt, tog Hand Brødet; Tackede, og brød det, og sagde, Tager, Æder; Dette er mit Legeme, som brydes for eder; Dette giører i min Hukommelse.»

k4786. mel.] Opprinnelig er dette en latinsk julesang («Dies est læticiæ») av ukjent opphav, om enn tilskrevet Adam av St. Victor (1100-t.). Den danske oversettelsen (Thomissøn 1569: 9) kjenner vi heller ikke opphavet til. Melodien gjengis med noter hos Thomissøn. Dass bruker samme forelegg til «De fire raabende Synder» i BV (SV 2.15). Se for øvrig Schiørring 1950: 1.22 og 262; Malling 2.17–23.

k4787. Alter-Fod] forhøyningen («knæfaldet») omkring alterets forside, hvor altergjengerne kneler under mottakelsen av sakramentet; Dass' sang inneholder flere tydelige ekko av Kingos nattverdssalme, «O JEsu, paa din Alter-Food/ Med Hiertens Troo, med Bøn og Bood/ Jeg knæler for Guds søde Lam,/ Som bær ald Verdens Synd og Skam», i Sjungekorets annen del (KSS 3.208).

k4788. at] for å

k4789. dit Guddoms Ord] Dvs. den oppfordringen Jesus gir i Luk 22.19 og 1 Kor 11.23 («Dette giører i min Hukommelse»).

k4790. dit Bryllups Bord] I den allegoriske lesningen av Salomos høysang settes brudgommen lik Kristus og bruden lik den enkelte kristensjel eller Kirken som fellesskapet av de troende. Bryllupet representerer troens fullbyrdelse. Se også TA 4.13.1, TA 9.3.4 og FV 1.17.1. Den samme bryllupsmetaforen brukes i Jesu lignelse om kongesønnens bryllup (Matt 22.2–14) og i Johannes' åpenbaring (19.7): «Lader os fryde os, og være glade, og gifve Hannem Ære; thi Lammets Bryllup er kommen, og hans Hustru hafver beredt sig.» Kingo (og flere) bruker bryllupsmåltidets allegori i sin nattverdssalme (se komm. til 1.1 ovf.)

k4791. At spisis] for å bespises

k4792. Manna] 2 Mos 16.14–15: «Og der Duggen var borte; See, da laa det i Ørcken trint og smaat som Rim-Frost paa Jorden. Der Israels Børn det saae, da sagde de til hver andre: Det er Man [i margen, 1647: en gafue ned fra Himmelen, fra Gud self].» Allegorisk omtales alterbrødet som «manna», «himmel-» eller «englebrød» (jf. Sal 78.25). I Kingos nattverdssalme (se komm. til 1.1 ovf.) omtales det som «denne meer end Engle-mad» (5.2).

k4793. salig] saliggjørende; proleptisk bruk av adjektivet

k4794. derpaa] [smak] av den

k4795. At] slik at

k4796. frydigt] frydefullt, freidig

k4797. Hosianna] (hyllest)rop, som jødene henvendte dels til Gud, dels til kongen, og som derfor ble rettet til Jesus, da han ved inntoget i Jerusalem ble hilst som den messianske konge (Mark 11.9–10).

k4798. Valeet] farvel, avskjed (uttales med trykket på den siste stavelsen); ordet kommer fra lat. valete (imp. flt.), «farvel», eg. «hold dere friske», som ble brukt som avslutningshilsen i latinske brev fra antikken av.

k4799. et Maaltid stod] Matt 26.19–20: «Og Disciplene giorde ligesom Jesus befalede dem, og beridde Paaske-Lammet. Og om Aftenen, sætte Hand sig (til Bords) med de Tolf.»

k4800. Spise] mat

k4801. indsættet] innsatt; partisippformen er kurant i eldre dansk.

k4802. Den samme Nat] den samme natt som

k4803. du blev forraad] Matt 26.21: «Og der de aade, sagde Hand: Sandeligen, siger Jeg eder: Een af eder skal forraade Mig.»

k4804. Med Judas] Matt 26.25: «Da svarede Judas, som Hannem forraade, og sagde: Er det jeg, Rabbi? Hand sagde til Hannem: Du siger det.»

k4805. Himmel-Brød] Sal 105.40: «De bade, da loed Hand Vacteler komme, og Hand mættede dem med Himmels Brød» og Joh 6.48–50: «Jeg [Jesus] er Lifsens Brød. Eders Fædre aade Manna i Ørcken, oc ere døde. Dette er det Brød, som kommer af Himmelen, paa det hvo som der af æder, icke skal dø.»

k4806. i gammel Skik] Herrens ord til Moses og Aron i «Ægypti Land», 2 Mos 12.1–11 og 43–49.

k4807. stifftet ind] innstiftet

k4808. Sligt Paaske-Lam] Jesus er å forstå ikke bare som brødet (2.9 ovf.), men også som offer- eller påskelammet; Åp 19.7: «Lader os fryde os, og være glade, og gifve Hannem Ære; thi Lammets Bryllup er kommen, og hans Hustru hafver beredt sig.»

k4809. dyrer tusind gange] tusen ganger mer dyrebar

k4810. en hungrig Lem] en sulten el. begjærlig troende (medlem av Kirken)

k4811. end nok saa mange] aldri så mange

k4812. lyksalig] salig, frelst

k4813. skattis] anses for, regnes

k4814. Nadver] nattverd, kveldsmat; av natt og norr. verðr, «måltid»

k4815. smage] innta (bokstavelig), erfare (figurlig)

k4816. At] slik at

k4817. tage] berøre

k4818. Konger] Disse kongene kan det være rimelig å assosiere med de profetene Matteusevangeliet omtaler. Retorisk er kongene å oppfatte som personer av høy rang som kommer til kort i forhold til vanlige troende, fordi de sistnevnte har fått nattverden; jf. Matt 13.17: «Sandeligen, siger Jeg eder; Mange Propheter og Retfærdige begærede at see Det, I see, og saae det icke; og at høre Det I høre, og hørde det icke.»

k4819. hiertelig] oppriktig, inderlig

k4820. Dend levend' Dag] i levende live

k4821. forønskedt sig] attrådde, lengtet etter

k4822. nøed] fikk

k4823. ingenlunde] på ingen måte

k4824. nyder] får

k4825. I fordom lukt har været] som i tidligere tider [fordum] har vært lukket

k4826. Nu løber Folcket] nå skynder folk seg

k4827. aabenbar] (adv.) synlig for alle, hørbart for alle; jf. «aabenbart Skriftemaal», som evt kan være en forutsetning for nattverden.

k4828. HErrens Bord] nattverden

k4829. i Par og Par] Folk reddes parvis, akkurat som dyreartene som fikk plass i Noahs ark da syndfloden truet; 1 Mos 7.15 (jf. 7.9): «Det gick alt ind i Arcken til Noe ved Par af alt Kiød, som lefvendes Aand var udi.»

k4830. om bodfærdig] hvis han/hun gjør bot

k4831. i Sælskab hos] i middagsselskap hos el. sammen med

k4832. Disk] nattverdsbordet (alterdisken) el. den tallerkenen (gr. diskos) hostien serveres på.

k4833. Der] da

k4834. Abraham] Gud inngår i 1 Mos 17 en pakt med patriarken Abraham, 1 Mos 17.7: «Og Jeg vil oprette min Pact imellem Mig og dig, og din Sæd efter dig hos deris Efterkommere, at det skal være en ævig Pact; Saa at Jeg vil være din GUD, og din Sædis efter dig.» Denne pakten forsegles med omskjæring av alt menneskelig hankjønn (17.12). Herren gjentar sitt tidligere løfte til Abraham om at hans slekt på denne måten skal bli tallrik og mektig. Allegorisk blir omskjæringen å forstå som en forløper for dåpen (se Nielsen 2009: 146). Men her ser det ut til at Dass kopler Abrahams pakt med nattverdens pakt.

k4835. JESU Dag] dom; jf. 1 Kor 5.5: «Befale hannem Satan, i eders Forsamling med min Aand, og med vor HERres Jesu Christi Kraft, til Kiødets Forderfvelse, paadet at Aanden kand blifve salig paa vor HERRES JEsu Dag.»

k4836. Hans Hierte] Abrahams lovede materielle velstand allegoriseres her til en åndelig verdi; se Nielsen 2009: 140–46).

k4837. Formue] innbegrebet av alle de verdier man er i besittelse av

k4838. sømmer sig] sømmer det seg

k4839. selver] selv

k4840. smager] inntar (bokstavelig), erfarer (figurlig)

k4841. styrke baade Liv og Siæl] Oppfatningen av nattverden som et slags legemiddel finnes allerede hos Luther (1629: 140v): «Mand maa jo icke ansee Sacramentet som nogen skadelig ting, ad mand skulle løbe fra det: men som det der er jdel salig oc en trøstelige Medicin oc Lægedom, som dig hielper oc gifuer Lifuet, bode til Siæl oc Legeme.»

k4842. det velsignet Brød] Denne strofen parafraserer innstiftelsesordene: «Tager, æder, det er mit Legome, som giffuis for Eder, det giører til min hukommelse.» Se Luthers Lille (ovf.).

k4843. samtykke] føye seg etter (og følgelig motta nattverden)

k4844. bereed] dekket

k4845. glædis ved] glede seg ved, sc. det

k4846. gammel] gamle; kurant form

k4847. Frugten aad] 1 Mos 3.6: «Og Qvinden saae, at det var got at æde af, og Træet lysteligt til at see, og et ønskeligt Træ til at gifve Forstand: Saa tog hun af Fructen, og aad; og gaf sin Mand ogsaa med sig, og hand aad.»

k4848. det bekom ham ilde] det gjorde ham ikke godt. Følgen av at Adam spiste av eplet Eva ga ham, bekjentgjøres nokså umiddelbart, i 1 Mos 3.17: «Og hand [Gud] sagde til Adam: Efterdi du lydde din Hustrues Røst, og aadst af det Træ, om hvilcket Jeg bød dig, og sagde: Du skal icke æde deraf; Da skal Jorden være forbandet for din skyld; Med Kummer skal du dig æde der af, alle dine Lifs Dage.»

k4849. U-raad] ulykke

k4850. Paradiis forspilde] 1 Mos 3.23: «Da lod GUD HERren hannem udaf den Have Eden, at hand skulde forarbeyde Jorden, af hvilcken hand er tagen.»

k4851. Den Anden Adam] Jf. 1 Kor 15.21–22: «Efterdi at Døden (kom) ved et Menniske, og de Dødes Opstandelse formedelst et Menniske. Thi at ligesom de døe alle i Adam; saa blifve de alle lefvendegiorde i Christo»; jf. DS 1.5.7.

k4852. blev forliist] gikk tapt

k4853. første Fald og Spise] syndefallet og den forbudte frukten

k4854. Lise] lindring, frihet fra smerte

k4855. Alt Kiød] alle mennesker; jf. f.eks. 1 Mos 6.12 og Luk 3.6.

k4856. grue] føle sterk angst

k4857. Frelsermand] frelser

k4858. Det Blod, som af ham Selv udrand] Joh 19.34: «Men Een af Stridsmændene aabnede Hans [Jesu] Side med et Spyd; og strax gick der Blod og Vand ud.»

k4859. det Saar] den skade el. sorg (dvs. syndefallet)

k4860. at stryge] til å stryke el. smøre

k4861. Sjæle-Bad] Metaforen innebærer at Jesu blod vasker (arve)synden bort og gjør menneskesjelen ren. Akslen (1997: 150–51) peker på en parallell billedbruk hos Dorothe Engelbretsdatter: «J dine Saar/ Som aaben Staar,/ Min Siæl sig toer og bader» («Gudelig beredelse til Herrens hellige Nadere», str. 16; DESS 58).

k4862. Læge-Blad] blad av legeplante, f.eks. groblad eller kjempe, da. glat vejbred (Plantago major), som helt fra antikken er blitt lagt på sår for å stanse blødningen; se Brøndegaard 1980: 4.68–74.

k4863. Synde-folk] syndere; sammensetningen ser imidlertid ikke ut til å være belagt annetsteds.

k4864. Ære-Stand] rang som gift kvinne

k4865. Udraabe] erklære

k4866. prægtig] praktfull

k4867. At] det at; at-setningen står som en forklaring av «Ære-Stand»

k4868. er hans Legem mægtig] har rådighet over hans kropp; 1 Kor 7.4: «Hustruen er icke mægtig ofver sit Legeme; men Manden; Disligeste er Manden icke mægtig ofver sit Legeme; men Hustruen.»

k4869. Høyt skatter jeg mig lykkelig] Konstruksjonen ser ut til å være en kontaminasjon av «høyt skatter [verdsetter] jeg min lykke» og «jeg skatter [anser] meg lykkelig». Håndskriftene har «Saa skatter jeg mig lykkelig».

k4870. At] tenk at

k4871. jeg, O JEsu! eyer dig] Uttrykksmåten forutsetter at bryllupsmetaforikken (se komm. til 1.6 ovf.) opprettholdes: Menneskesjelen inngår ved nattverden i ekteskap med frelseren. «Hustruen» har altså i henhold til 10.4 ovf. rådighet over sin manns kropp. Hun kan til og med spise den.

k4872. mangefold] mangedobbelt (den viser seg igjen og igjen) el. mangfoldig (den viser seg på mange måter).

k4873. i Venne-vold] i fortrolig vennskap; i all vennskapelighet

k4874. JESUM] Lat. akk.

k4875. synlig] konkret, materiell

k4876. Drue] vin; vanlig metonymi

k4877. skinbarlig] virkelig, åpenlyst

k4878. selver] selv

k4879. bær] bærer; kurant form

k4880. Asen] esel, dumming; ordet forutsetter at fornuften personifiseres. I filosofien er eselet et vanlig brukt eksempel på stupiditet eller dårskap, som hos Boethius, William Ockham, Cornelius Agrippa av Nettesheim og flere. Jesus selv opphøyer eselet ved å ri inn i Jerusalem som Messias på en esefole, og Paulus omfavner dårskapen. Her synes likevel eselet å være brukt utelukkende negativt.

k4881. beroe] vente, hvile

k4882. Hun] Dvs. Fornuften. Ordet er hankjønn, men som retorisk personifikasjon oppfattes Fornuften i likhet med de aller fleste andre abstrakter som hunkjønn.

k4883. Kalk] beger (til altervinen); av lat. calix

k4884. Disk] tallerken (til servering av hostien, alterbrødet)

k4885. nyder] får

k4886. Calviin] Jean Calvin (1509–1564), grunnlegger av den reformerte kirke. Nattverdsforståelsen var ett av de viktigste punktene som skilte de reformerte fra lutheranerne. Calvin ser nattverdens brød og vin som symboler; Luther, derimot, insisterer på at altervinen og brødet i nattverden faktisk blir forvandlet til Jesu blod og legeme, uten dermed å miste sine egenskaper som vin og brød (konsubstansiasjon). Professor Hans Wandal utga i 1690 et sterkt anti-kalvinistisk skrift: Underretning om den calvinske Lærdoms Urigtighed (se Glebe-Møller 1980: 179), og såkalte kryptokalvinister (fordekte kalvinister) var i Danmark–Norge på slutten av 1600-tallet særlig ettertraktet vilt for de ortodokse.

k4887. skjøtter jeg] bryr jeg meg om

k4888. Grille] tåpelige, sære idé. Elias Naur bruker det samme uttrykket i forordet til annen utgave av sin oversettelse av nederlandske Georg Pasors (1570–1637) Christendoms Gienvey (1700: 11): «Dog jeg her og der forandrer / Hvad Her Pasor skrevet har / Efter den Calvinske Grille».

k4889. hannem] dvs. Calvin (12.5 ovf.)

k4890. nok] tilstrekkelig

k4891. At] til å

k4892. laane GUD en Tanke] Nattverdssymbolene (brødet og vinen) oppretter med andre ord for Calvin en mental forbindelse med Gud, for Dass (og Luther), derimot, er forbindelsen fysiologisk.

k4893. ok] også

k4894. sanke] forene

k4895. JESU] Lat. vokativ (tiltalekasus)

k4896. Hierte-sted og Rom] Brystet og/eller hjertet som sentrum for menneskets følelsesliv

k4897. dig forærende] idet jeg får deg som gave; pres. part. med passiv betydning. Man kunne eventuelt ha vurdert å rette teksten her, fra staar til faar, men overleveringen er entydig.

k4898. Dit Huus i mig at have] slik at du kan ha ditt hus i meg

k4899. See, tager det og æder] Imp. flt.; se Luthers Lille (ovf.).

k4900. Bordet] alteret, nattverden

k4901. holder] forstår

k4902. enfoldig] bokstavelige

k4903. bør at staa] bør stå fast

k4904. forvende] fordreie, forandre

k4905. Mennisken ei skille bør] Mark 10.9: «Hvad Gud da hafver tilsammenføyit, skal Mennisket icke adskille.» Med dette bibelordet holdes forestillingen om nattverden som et ekteskap mellom Jesus og menneskesjelen levende.

k4906. HErrens Ord] 1 Kor 10.17–18: «Thi det er eet Brød, saa ere vi mange eet Legeme, efterdi vi ere alle deelagtige i eet Brød. Seer til Israel efter Kiødet: De, som æde Offeret, ere de icke i Alteret deelagtige?»

k4907. Mund] tale

k4908. liuve] lyve; 4 Mos 23.20: «GUd er icke et Menniske, at Hand liuger; ei heller et Menniskis Barn, at Hannem angrer noget; Skulde hand sige noget, og giøre det icke?» Jf. Hebr 6.18.

k4909. Udi hans Mund var aldrig Svig] 1 Pet 2.21–22: «Thi I ere der til kaldede, efterdi at Christus hafver og lidt for os, og ladet os et Exempel, at I skulle efterfølge hans Fodspor. Hvilcken som giorde ingen Synd; Der er og icke funden Svig i hans Mund.»

k4910. staar mig for fulde] er meg pålitelige, har gyldighet

k4911. maa] får

k4912. du] sc. Jesus

k4913. Zachæi Giest] Luk 19.1–10: Da Jesus ankommer Jeriko, klatrer Sakkeus, som var overtoller, opp i et morbærtre for å se den ankommende bedre. Da roper Jesus til ham og ber ham komme ned: «Zachæe, stig strax ned; thi Jeg skal i Dag komme ind i dit Huus» (Luk 19.5). Jesu valg av vert vakte rimeligvis allmenn bestyrtelse, for tollere ble regnet som grovt umoralske mennesker og dermed uverdige profetens selskap. Akslen (1997: 152–53) viser til tilsvarende bruk av denne episoden hos Dorothe Engelbretsdatter, i «Sjælens Glæde og Tacksigelse Efter Naderen», str. 1–2 (DESS 131).

k4914. est] er

k4915. samtykker Huus hos mig] mottar min invitasjon

k4916. til Tienist] til oppvartning

k4917. en knuset Aand] Jes 57.13 (57.15): «Thi saa siger den Høye og Ophøyede, som boer ævindeligen, hvis Nafn er hellig: Jeg boer i det Høye og i Helligdommen, og hos dem, som hafve en sønderknuset og ydmyg Aand; paa det at Jeg vil vederqvæge de Ydmygis Aand, og de sønderknusedis Hierter.»

k4918. Skienk] gave

k4919. Daare] tåpelig person, narr

k4920. Hvor] hvordan

k4921. indkomme] finnes. Problemet er transsubstansiasjonen: Hvordan kan brødet forvandles til Jesu legeme? Det spises da vitterlig brød, ikke kjøtt? Luther løser problemet ved å forutsette at vin og brød, til tross for sin forvandling, ikke mister sine opprinnelige egenskaper som nettopp vin og brød. I mysteriet foreligger altså to sett av substanser samtidig (konsubstansiasjon).

k4922. hvor at] hvor

k4923. til Prikke] i minste detalj, i alle enkeltheter

k4924. Patriarck] Betegnelse for Israels stammefedre, især Abrahm, Isak og Jakob.

k4925. Gud er i denne Stæd og Marck] 1 Mos 28.16: «Der Jacob nu opvognede af sin Søfn, sagde hand; Herren er sandelig i denne Sted, og jeg veedste det icke.»

k4926. Forinden lukte Dørre] Joh 20.19: «Den samme Dag, som var den første i Ugen ad Aften, der Disciplerne vare forsamlede, og Dørrene vare tillukte af Frygt for Jøderne; da kom JEsus, og traadde midt ind, og siger til dem: Fred være med eder.»

k4927. Forinden] innenfor

k4928. Laas] låser, låste dører; intetkjønn er kurant.

k4929. Lukkelser] lukker; jf. uttr. bak lås og lukke.

k4930. Sprog] bibelsted

k4931. Løndom] hemmelighet

k4932. ret Omsider] til slutt

k4933. at] som

k4934. avled] fødte

k4935. fast til Prikke] nesten i minste detalj

k4936. Foreening] samtidige tilstedeværelse av vin og blod, brød og kjøtt. Se komm. til 1.18.3 ovf.

k4937. beteer] viser seg, opptrer

k4938. Guds Vey] Jf. Rom 11.33: «O! hvilcket Riigdoms Dyb, baade paa Guds Viisdom og Kiendelse: Hvor aldelis u-begribelige ere hans Domme, og Hans Veye u-randsagelige.»

k4939. udstøder] bortviser, forstøter

k4940. Lækre] forfinede, kresne

k4941. Slegt] folkeferd

k4942. Lengsel af] lengsel etter

k4943. Confect] kandisert frukt, dessert

k4944. Apotecket] Apotekene (legemiddelutsalgene) solgte på 1600-tallet også finere konditorvarer. Etymologisk er butikk, apotek og bodega samme ord.

k4945. Disk og Duug] alterbordet; jf. 5.10 ovf.

k4946. breder] dekker

k4947. Jordens Kreds] hele verden, fra lat. orbis terrarum, norr. kringla heimsins

k4948. Stæder] byer

k4949. Alt hvad] alt det som

k4950. sat for vor Tand] gitt oss å spise

k4951. kaager] koker

k4952. vor Stabbuur] vårt stabbur, oppr. Stabbud, hunkj. (Aasen 1977). Ordet finnes ikke på dansk, jf. Jakobsen (1952: 141), som i tillegg til denne noterer forekomster i Nordlands Trompet. Ordet forekommer imidlertid også i evangeliesangen til midtfastesøndag. «Jesu stab-buur i ørken» (SV 3.258). Noten synes beregnet på danske lesere. Ang. førsteutgavens anmerkninger til teksten, se Innl. 1.4.

k4953. gaar vor Siæl en Hunger paa] overveldes vår sjel av sult

k4954. JESU] lat. vokativ; tiltalekasus

k4955. Spiise] mat, føde

k4956. Rætt] rett, servering

k4957. Fad hos Fad] fat ved (siden av) fat

k4958. Hun] Dvs. Sjelen; personifisert som hunkjønn, rimeligvis etter innflytelse fra lat.

k4959. deraf] sc. næret av den maten

k4960. sød] Flere betydninger er mulige: velsmakende; kjær; vennlig

k4961. det bare Brød] brød uten smør eller pålegg

k4962. Mig stillis frem] som stilles frem

k4963. Skik] måte

k4964. i fordom Dage] i gamle dager

k4965. Daniel Propheten] Dan 1.8–16: Daniel blir sammen med tre andre unge menn utvalgt til å gjøre tjeneste ved kong Nebukadnesars hoff, men Daniel reserverer seg mot den «urene» (ikke-jødiske) maten, og ber om vann og «grønnsaker» isteden. Hoffsjefen er imøtekommende og kan etter ti dager bare konstatere at de fire unge mennene ser sunnere ut enn de som har tatt for seg av kongens kostelige retter.

k4966. smage] spise

k4967. Disk] tallerken el. bord

k4968. karsk] sterk

k4969. Moos i Vand beblandet] vannbasert velling, vassgraut. Moderne bibleoversettelser har «grønnsaker»; den svaningske har «Seed» (Sæd), dvs. kornblanding el.l.; Chr IV har i Dan 1.13 «Moos»: «Og lad gifve os Moos ad æde, og Vand at dricke».

k4970. med JESU] lat. ablativ styrt av med

k4971. nøyes] tilfredsstilles

k4972. høyer] kosteligere

k4973. Frelsermand] frelser

k4974. til en Gave] som gave

k4975. Himmel-Ven] Ordbøkene registrerer ikke denne sammensetningen, som likevel ikke er uvanlig; se for eksempel Bording 1984: 1.301.

k4976. Det er mit Legem] Innstiftelsesordene; se den innledende kommentaren til denne sangen.

k4977. jer] dere

k4978. saasom hand er] Dvs. legemlig

k4979. Hvor] hvordan

k4980. høyer] Jf. 26.1 ovf.

k4981. Mand gaar det paa det næste] enn man går det man går aller nærmest

k4982. dyrt] dyrebart

k4983. rart] uvanlig

k4984. det andet] andre ting

k4985. Det mindre] Gjentar «det andet» fra 27.7, altså resten av de gavene Jesus gir de troende utover eller i tillegg til sitt legeme. De troende får uansett «alt», «Det meste med det beste» (27.4), det hele med det halve.

k4986. Bær] bærer, drar; kortformen er kurant.

k4987. vores] vår; formen er kurant.

k4988. intet fattis] ikke mangle noe

k4989. hvad kand Kroppen skattis] hvor høyt kan kroppen takseres

k4990. hvis] dens (dvs. sjelens)

k4991. myrt] myrdet; partisippformen er kurant.

k4992. Vi tør ey ved at spørge] vi behøver ikke fortsette å spørre

k4993. Hvor] hvordan

k4994. os at drage paa] til å ta på oss; Matt 6.25 og 31: «Derfore siger Jeg eder: Sørger icke for eders Lif, hvad I skulle æde oc dricke; icke heller for eders Legeme, hvad I skulle iføre eder. […] Derfor skulle I icke sørge og sige: Hvad skulle vi æde? Hvad skulle vi dricke? Hvor med skulle vi klæde os?»

k4995. blant de Stæder] Dvs. de stedene som katekismen bygger på.

k4996. Hvor at] hvor

k4997. Det givis hen for eder] Luk 22.19: «Og Hand tog Brødet, tackede, og brød det, Og gaf dem det, og sagde: Dette er mit Legeme, som blifver gifvet for eder: dette giører til min Ihukommelse.» Formuleringen brukes også i 1 Kor 11.24, men ikke i innstiftelsesordene i Matt 26.26 og Mark 14.22. Uttrykket gives hen brukes synonymt med gives, her rimeligvis motivert av verstakten.

k4998. Det Ord] uttrykket

k4999. kræver ud] forutsetter

k5000. fortroer] har tillit til

k5001. Søm] stift, nagle

k5002. At] slik at

k5003. forkast] forstøtt; partisippformen er kurant.

k5004. Der efter HErren Skriger] som i sin fortvilelse påkaller Herren

k5005. Leed JESUS] måtte Jesus tåle

k5006. Vunder] sår; brukes særlig i uttrykket «Jesu fem Vunder», dvs. de han fikk på korset: ett i hver fot og hver hånd, pluss det i siden.

k5007. Her tagis ingen under] her unntas ingen

k5008. forsmaar] avviser

k5009. Lem] troende, lem på Kirkens kropp

k5010. opleede] oppsøke, lete etter

k5011. Forladelse] tilgivelse

k5012. forsamlis Troende] Jf. Matt 25.32: «Og alle Folck skulle forsamles for Hannem; og Hand skal skille dem fra hverandre, ligesom en Hyrde skiller Faar fra Geder.»

k5013. Paa Jorden er adspredde] som befinner seg rundt omkring på jorden

k5014. Guds Kaarses Kraft] 1 Kor 1.18: «Thi det Ord om Kaarset er dem en Daarlighed, som blifve fortabte; Men os, vi som blifve salige, er det en Guds Kraft.»

k5015. i Favn] Her opprettholdes bryllupsmetaforikken: Brudgommen Kristus forenes med sin brud, den enkelte kristensjel; jf. TA 1.7.5–6.

k5016. Pardoon] syndsforlatelse, tilgivelse

k5017. for dit Øre] Jf Åp 13.9 og flere steder i samme bok: «Hafver nogen Øren, hand høre.»

k5018. ô] Interjeksjon til markering av tiltale, især for å gjøre henvendelsen mer følelsesbetont (uttrykke ærbødighet, hyllest, ømhet, medfølelse, beklagelse eller begeistring).

k5019. kommer] kom; imp. flt.

k5020. hielper] hjelp; imp. flt.

k5021. Mund og Tunge] tale

k5022. os er bevist] som er lagt for dagen

k5023. Tak for du var] takk for at du var

k5024. Priis] ære

k5025. spiset] bespist

k5026. som hialp af Trang] som hjalp os ut av nød

k5027. af Himmerig] Som en adelstittel, ikke «i Himmerig».

k5028. vaar] var; Sktr 2.344. Rimet vaar–Faar er kurant; jf. Syv 1915: 196.

k5029. løste] løskjøpte; jf. Gal 4.5.

k5030. de fortabte Faar] Jf. Luk 15.4–6: «Hvilcket Menniske er iblant eder, som hafver hundrede Faar; og dersom hand mister Eet af dem, at hand ey lader de nj og halvfemtesinds tyve i Ørcken, og gaar bort efter det, som blef borte, indtil hand det finder? Og naar hand hafver det fundet, legger hand det paa sine Skuldre med Glæde. Og naar hand kommer hiem, kalder han sine Venner og Naboer, og siger til dem: Glæder eder med mig; Thi jeg hafver fundet mit Faar, som var fortabt.» Og 19.10: «Thi Menniskens Søn er kommen, ad søge oc ad giøre saligt, det som var fortabt.»

k5031. Mens] så lenge

k5032. Agrer] kornåkre; vanlig flt. agre; formen her er rimeligvis en norvagisme, om enn ikke registrert av Jakobsen (1952).

k5033. hvor] når

k5034. I Skyen] Mark 13.26: «Og da skulle de see Menniskens Søn komme i Skyerne, med stor Kraft og Herlighed.»

k5035. os at hente Hiem] for å hente oss hjem

k5036. Teksten i Luthers Lille er gjengitt i innledningen til forrige sang. Dass' to første sanger om nattverden er i det ytre motivert som kommentarer til innstiftelsen av brødet (første sang) og vinen (denne andre).

k5037. Sentralt i denne sangen står en retorisk ethopoiía: dikteren forestiller seg hva Jesus ville ha sagt til den enkelte kristensjel om han selv skulle ha forklart og rettferdiggjort nattverden. Denne lille talen omfatter strofene 20–25. Etter en innledende redegjørelse for tekstgrunnlaget (str. 1–3), apostroferer også dikteren den enkelte troende («Kiære Siæl»). Herfra er sangen rettet til et generelt «du». Denne første og forholdsvis korte hoveddelen av sangen tematiserer Jesu blod som unikt i verden (str. 4–6). I den neste delen (str. 7–11) forklares nattverdsvinen, Jesu blod, som tegnet på Guds nye pakt med menneskene. Tredje del (str. 12–19), som åpner med en fornyelse av apostrofen («du Mand som troer»), tar for seg transsubstansiasjonsmysteriet for liksom å utrydde den troendes siste rest av tvil. Den omtalte ethopoiía utgjør så den fjerde delen. Etter Jesu tale følger så avslutningen, femte del (str. 26–30), med en bekreftelse av Guds nåde og en advarsel mot misbruk av sakramentet.

k5038. tit.] Formuleringen er fra Luthers Lille (se innledende kommentar til AS 1), basert på Luk 22.20 og 1 Kor 11.25.

k5039. mel.] Manuskriptene oppgir forelegget «Kom ô skiønne Hyrde-møe, etc.», identifisert som Anders Bordings hyrdevise «Kom ô Skiønnist Hyrdemøe» (Bording 1984: 1.250). Melodien er imidlertid ikke lenger kjent. Dass bruker det samme forelegget (iht den bevarte avskriften) til evangeliesangen til tredje søndag etter påske, «Jesus med een venlig mund» (SV 3.285). Førsteutgaven av Evangelisangene oppgir på sin side Dorothe Engelbretsdatters nattverdssalme «Vær til freds min kiære Siæl» (DESS 131). Denne er imidlertid metrisk ikke helt identisk med Dass' katekismesang.

k5040. med betænkker] skjenker, testamenterer

k5041. Ingenlund] på ingen måte

k5042. det ringest] det ubetydeligste

k5043. indskienkker] skjenker

k5044. Kalken] nattverdsbegeret

k5045. Rosens Blod] rosenblod, rosenfarget blod; formen med s i fugen er kurant og finnes bl.a. i Sthens Vandrebog: «Ikke met Sølff eller Guld som er smeltet, /Men met dit Rosens Blod, som aff dit Legome bleff vdueltet» (1994: 47).

k5046. Fremsat i Perset Drue] satt frem (el. servert) som presset drue, dvs. vin

k5047. At] for å

k5048. Siæle-Bod] hjelp for sjelen

k5049. Sorgens] den sjelelige smertes

k5050. Ild og Lue] Ordene for ild brukes i Bibelen ofte om Guds straff, også sammen, som i Ob 1.18: «Og Jacobs Huus skal blifve en Ild, og Josephs Huus en Lue; men Esaus Huus Halm; detskulle de optænde og fortære, at der skal intet ofverblifve af Esaus Huus: thi HERren hafver det talet.»

k5051. Texten] Dvs. Luthers Lille (se den innledende kommentaren til forrige sang), som her parafraseres temmelig fritt.

k5052. signet] innviede

k5053. Der] da

k5054. paadrog] kom; «Og der Stunden kom» (Luk 22.14). Men denne betydningen er ikke registrert i ordbøkene.

k5055. ved Bordet sade] som satt ved bordet; sade/sadde er kurante sideformer til sad.

k5056. drikker nu her af] drikk nå (av denne vinen); imp. flt.

k5057. til stor Bade] til stor gavn; substantivet skrives oftest Baade. Rimet sade–Bade er kurant. Det er Luther, ikke Jesus, som tar opp spørsmålet om nattverdens gavn: «Huad gavner det saaledes at haffue ædet oc Drucket? Der suarer jeg til. Det giffue disse Ord tilkiende (som) giffuis for eder, item (som) udøses til Syndernes Forladelse. Thi i dette Sacramente giffues oss ved de Ord, Syndernes Forladelse, liffuet, oc den euige Salighed, This Liff oc Salighed følge af Fornødenhed met Syndernes Forladelse» (Luther 1616: 96–97).

k5058. Drikker […] drikker] drikk; imp. flt.

k5059. frit] Jf. Luk 22.17: «Og Hand [Jesus] tog Kalcken; tackede, og sagde: Tager denne, og deeler dend iblant eder.»

k5060. her skienkis] som skjenkes her

k5061. far] farer; kortformen er kurant.

k5062. vit] vidt omkring

k5063. betænkis] huskes; jf. katekismens «til min hukommelse» (Luther 1616: 96).

k5064. Nyt Testament] ny pakt; Den lille katekismens ord ifølge Matt 26.28 og 1 Kor 11.25

k5065. sød] godt

k5066. hvad Lengsel og Omhu Hand for din Frelse drager] hvordan han lengter etter å få frelse deg, og hvilken omsorg han har for deg i så måte. Konstruksjonen er ikke elegant. Længsel forutsetter preposisjonene til eller efter; drage omhu for er derimot kurant.

k5067. din Tørst dermed at slukke] for dermed å slukke din tørst

k5068. Forløssning] befrielse (fra syndens vold); jf. Rom 8.22–23: «Thi vi vide, at alle Creature forlænges med os, og de ere endnu stedse i Banghed. Og icke de alleeniste; men ogsaa vi self, som hafve Aandens første Grøde, forlænges og hos os self efter Børnenes Udkaarelse, og bie efter vore Legemers Forløsning.»

k5069. Fordom tid] i gamle dager (dvs. før Kristi soningsoffer)

k5070. opoffret] ofret

k5071. Et Blod af Lam og Vædre] Den ubestemte artikkelen forvirrer. En metrisk nødløsning? Eller en sammenblanding av blod og blot? Jf. Sktr 2.226. Jødefolket ofret årlig en bukk, den såkalte syndebukken, for rituelt å fri seg fra sine synder (3 Mos 16). I Johannes åpenbaring blir Jesus å forstå som offerlammet; nærmer om dette hos Erik A. Nielsen (2009: 471).

k5072. paa Korset rand] som rant på korset; underforstått relativpronomen (subjunksjon)

k5073. frugtet] hjalp, utrettet

k5074. Maal og Mund] mål og mæle

k5075. lod ey af] opphørte ikke med

k5076. at skrige] Jf. 1 Mos 4.9–10: «Da sagde HERren til Cain: Hvor er din Broder Abel? Hand sagde: Jeg veed det icke; skal jeg tage vare paa min Broder? HERren sagde: Hvad hafver du giort? Din Broders Blods Røst raaber til mig af Jorden.»

k5077. Miskund] barmhjertighet

k5078. tilsige] erklære

k5079. Abels Blod] Se komm. til 4.6 ovf. Og Nielsen (2009: 323), som utlegger Dass' bruk av prefigurasjoner eller typologier.

k5080. Snerte] piskesnerter; en snert er den ytterste delen av en pisk. Både syl og snert kan (i overf. betydn.) brukes om ytringer.

k5081. med fortvilet Hierte] 1 Mos 4.13: «Da sagde Cain til HERREN: Min Synd er større, end at hun kan forladis mig.»

k5082. Det] Dvs. Jesu blod, nattverdsvinen

k5083. Herrens Pagtis Blod] den nye pakts blod; jf. komm. til 3.8 ovf. og Matt 26.28: «Dette er mit [Jesu] Blod, som er det Nye Testamentis, hvilcket som blifver udgydet for mange, til Syndernes Forladelse.»

k5084. stedse] alltid, uavbrudt

k5085. Testament] pakt

k5086. forvende] forfalske, endre

k5087. Bogstav og Prent] I en muntlig kultur, der Guds ord for folk flest er «Hørelsens Ord», garanterer skrift og trykk for bestandighet.

k5088. Verdens Ende] dommedag

k5089. Er det dog] det er dog; emfatisk inversjon

k5090. Testament] Her ikke «pakt», men testament i betydningen «skriv hvor man fordeler sine verdier på arvingene».

k5091. i Grave] i grav; dativ

k5092. en Prikke] en tøddel

k5093. det syndig Adams Kiøn] denne syndige menneskeslekt

k5094. Skick] bestemmelse

k5095. stiftet ind] innstiftet (i og med nattverdsordene)

k5096. som deris eget Sind] slik som deres egen lyst (el. tilbøyelighet)

k5097. slet] helt og holdent

k5098. borttage vil Guds Blod] Dvs. slik at bare vinen er igjen (som symbol på blod). Dette var de sveitsiske reformatorenes synspunkt (Zwingli og Calvin), som her slutter seg til «kjetterske» middelalderoppfatninger.

k5099. Skaaler] (vin)boller; man kan tenke seg at altervinen øses opp i alterkalken fra en skål eller bolle.

k5100. meere […] End Sacramentet taaler] Formodentlig refereres det her til en oppfatning om at altervinen helt og holdent mister sin vinkvalitet idet den forvandles til blod. Men dette var ingen utbredt oppfatning. Det var ingen stor uenighet mellom Luther og pavekirken på dette punkt. Begge ser altervinen som forvandlet (transsubstansiert) til blod, samtidig som «den ytre vinkvaliteten» bevares.

k5101. Eendeel indmuure vil hans Krop] Helt siden 800-tallet (Paschasius Radbertus) er det blitt påpekt at Jesus ikke kan være to steder på én gang: både i vinen og i himmelen. Dikteren ironiserer her over denne oppfatningen.

k5102. hvor] hvordan

k5103. Mand HErrens Blod kand drikke] at man kan drikke Herrens blod; at er utelatt.

k5104. raade for] forlede, forråde

k5105. Maaden foreskrive] bestemme synspunktet

k5106. Vill Tiden dig vell give] vil vise seg med tiden. Det ligger mellom linjene at den som følger fornuften, nok vil komme til å angre.

k5107. sigte] være rettet mot, dvs. det usynlige

k5108. Tilsagn] løfte, forskrift

k5109. beroer] gir deg tilfreds med

k5110. Gud jo Busken brende lod] 2 Mos 3.2–3: «Og HERrens Engel aabenbaredis for hannem [Moses] i en gloende Lue af en Busk; Og hand saae, at Busken brænde i Ild, og blef dog icke fortæred.» Guds åpenbarte seg altså for Moses i tornebusken, men var likevel ikke synlig.

k5111. Saa] slik

k5112. endis] brukes opp. Sammenligningen med tornebusken har to punkter: usynlighet og uuttømmelighet: Gud synes verken i vinen eller tornebusken. Og det at busken brenner, og vinen drikkes, påvirker henholdsvis verken busk eller vin.

k5113. Tykkes dig] synes du

k5114. beqvemmer] passer med, hører hjemme i

k5115. HErrens egen Mund] Dvs. innstiftelsesordene

k5116. den Skaal] den oppskjenkede drikk

k5117. paabøden] påbudt

k5118. kast] kastet; partisippformen er kurant.

k5119. slet] helt og holdent

k5120. forbinde] forener; nattverden betraktes også i AS 1.1.6 som et bryllup mellom Jesus og menneskesjelen.

k5121. Et Hierte […] et Liv, en Aand, Et Kiød] ett hjerte, ett liv, én ånd, ett kjød (tallord skrives som ubest. art.). At «Siæl» ikke har fått tallord til seg, beror rimeligvis på verstvang. Jf. 1 Mos 2.24 og Matt 19.5–6: «Og [Jesus] sagde: Derfore skal Mennisket forlade Fader og Moder, og blifve hos sin Hustru: Og de To skulle være eet Kiød. Saa ere de nu icke lenger to, men eet Kiød. Derfore, hvadsom GUD hafver tilsammenføyet, det skal Mennisket icke adskille.»

k5122. Baand] forening

k5123. nyde] få

k5124. Tre Personer] Dvs. treenighetens tre personer, far, sønn og hellig ånd, dogmatisk etablert gjennom de tre troens artikler. Treenigheten kommer ikke eksplisitt til uttrykk i Bibelen; det skjer først i senantikk teologi, i form av et dogme etablert på kirkemøtet i Nikea 325 e.Kr. Jf. den athanasianske trosbekjennelsen: «Men dendne er dend rette Christelige Tro, Ad vi ære een eeniste Gud i tre Personer i eeniste Guddom» (Resen 1631: upag. [H7]).

k5125. Et] ett

k5126. Aand og Blod og Vand] 1 Joh 5.6–7: «Thi de ere Tre, som vidne i Himmelen: Faderen, Ordet og den Hellig Aand; Og disse tre ere Eet. De ere Tre, som vidne paa Jorden, Aanden, og Vand, og Blod; Og disse Tre ere til Eet.»

k5127. To Naturer] Jesu to naturer: den menneskelige og den guddommelige. Etter flere århundrer med intern strid ble Kirkens kristologiske standpunkt fastlagt under kirkemøtet i Khalkedon i år 451. Jf. den athanasianske trosbekjennelsen: «Oc icke blande Personerne i huer andre, ey heller adskille det Guddommelige Væsen. En anden Person er Faderen, en anden Sønnen, En anden dend Hellig-Aand. […] Saa er nu dend rette Tro, ad vi troe oc bekiende, Ad vor HErre JEsus Christus Guds Søn, er Gud oc Menniske» (Resen 1631: upag. [H7] og [H8v]).

k5128. forleenis] gis som gave. Dass utlegger her Luthers syn på nattverdsunderet som konsubstansiasjon: Det forutsetter at vin og brød, til tross for sin forvandling til blod og kjøtt (transsubstansiasjonen), ikke mister sine egenskaper som nettopp vin og brød.

k5129. Naar at] når

k5130. forsikre] bevise, sikre forståelsen av

k5131. Himmel-høye Gaver] gaver som synes å nå helt til himmelen; dette kan forstås nesten bokstavelig: Gavene sikrer frelsen.

k5132. der offte til] dertil ofte; omstokkingen er formodentlig et produkt av verstvang.

k5133. det u-siunlig] Jf. 2 Kor 4.17–18: «Thi vor Bedrøvelse, som er timelig og læt, giør os en evig og ofver al maade svar Herlighed: Vi som icke see til det synlige; men til det u-synlige: thi hvadsom synligt er, det er timelig; og hvadsom u-synligt er, det er evigt.»

k5134. saa] således

k5135. fatter Siun derpaa] får øye på, får se

k5136. Da fatter Hiertet Liise] da får hjertet (tanker og følelser) ro eller lindring

k5137. Gedeon] I Dommernes bok fortelles det om Gideon (formen Gedeon både 1633/1699 og 1647) som av Gud er kalt til å frelse Israel fra midianittene. Før han går til felts mot fienden, ber han Gud om et tegn: Hvis skinnfellen han lar ligge på bakken om natten er duggvåt om morgenen, mens bakken ellers er tørr, regner han med å ha Gud med seg. Eksperimentet gjentas natten etter på omvendte vilkår: Bare en tørr skinnfell er da et tegn fra Gud. Begge gangene gir Gud Gideon det tegnet han trenger (Dom 6.36–40). Dass forteller historien i BV, «Om Gedeons Krig», str. 3–6, SV 2.27.

k5138. Samson] Dommernes bok forteller også om Samson, som lar seg binde av fienden, men så river seg løs, Dom 15.15–16: «Og hand fant en raaden Asen Kæfte, da udracte hand sin Haand, og tog den, og slog der med tusinde Mænd. Og Samson sagde: Der ligge de i hob, med en Asen Kæfte hafver jeg slaget Tusinde Mænd.» Teksten ekspliserer imidlertid ikke at kjevebenet er gitt Samson som tegn. I den versjonen han gir i BV (SV 2.39), skriver han at kjeften lå der «til all Lykke» («Samsons Historie», str. 26).

k5139. Stjerner […] Og Støv] Da Gud åpenbarer seg for patriarken Jakob i en drøm, lover han ham og hans etterkommere det land han hvor han der og da ligger: «Og din Sæd skal blifve som Støf paa Jorden, og du skal udbredis, Vester og Øster; Nør og Synder: Og ved dig og din Sæd skulle alle Slegter paa Jorden velsignis» (1 Mos 28.14). Også stjernene brukes av Gud i en tilsvarende sammenligning, men da overfor Jakobs far og farfar, Isak og Abraham; se 1 Mos 15.5, 22.16–17 og 26.4. Jakobs navn blir senere å forstå som en betegnelse på jødefolket: Israel. I denne forbindelse kan man forstå jødefolkets utbredelse som et tegn fra Gud på at det tror på ham og har hans velsignelse: «Hvo kand tælle Jacobs Støf, og Tallet paa den fierde Part af Israel?» (4 Mos 23.10).

k5140. At] på at

k5141. Moses fick en Stav] I 2 Mos 4 byr Herren Moses å kaste en kjepp på bakken, hvorpå kjeppen umiddelbart forvandler seg til en slange. «Da sagde HERren til hannem: Udreck din Haand, og grib hannem om Halen; Saa rackte hand ud, og holt hannem, og hand blef til en Kæp i hans Haand. Derfor skulle de tro, at HERren deris Fædris GUD, Abrahams GUD, Isaacs GUD, og Jacobs GUD, hafver aabenbaret Sig for dig» (2 Mos 4.4–5).

k5142. Noah Skyens Bue] 1 Mos 9.12–14: «Og GUD sagde: Dette er det Tegen paa den Pact, som jeg hafver giort imellem Mig og eder; og alle lefvende Diur hos eder herefter til evig Tid. Jeg hafver sæt min Regn-Bue i Skyerne, den skal være et Tegn paa den Pact imellem mig og Jorden. Og naar det skeer, at Jeg fører Skyerne ofver Jorden, da skal mand see min Regn-Bue i Skyerne.»

k5143. en skaaren Hud] en omskåret forhud; se 1 Mos 17.10: «Dette er min [Guds] Pact, som I skulle holde imellem mig og eder, og din [Abrahams] Sæd efter dig: Alt Mandkiøn, som er iblant eder, skal omskiæres.»

k5144. vist] i sikker tro

k5145. Troens Øye] Jf. 2 Kor 4.18: «Vi som icke see til det synlige; men det u-synlige: thi hvadsom synligt er, det er timelig; og hvadsom u-synligt er, det er evigt.»

k5146. den udperset Drue-Qvist] altervinen: den pressede drueklase

k5147. Ordet] Dvs. nattverdens innstiftelsesord. Bibelens ord er på 1600-tallets ennå først og fremst formidlet muntlig, som «Hørelsens Ord».

k5148. sander] erfarer, bekrefter

k5149. en Lem] et menneske; jf. 1 Kor 6.15.

k5150. bestille] gjøre, foreta seg; dvs. gå til nattverd

k5151. Hvor] hvordan

k5152. Ja, jeg glædis visselig] Disse ordene og de følgende, frem t.o.m. 25.8, er ord dikteren tenker seg Jesus kunne ha ytret i den aktuelle situasjonen. I den klassiske retorikken kalles et slik grep for en ethopoiía.

k5153. høybeklemte] Sjelen kan være «svært beklemt» på to måter: som innesperret i kroppen og (i overført betydning) av frykt for synden og dommen.

k5154. Hvis Øyne staar i Vædske] Her tenker dikteren seg at også sjelen har øyne og tårer.

k5155. vederqvæge] gjenopplive; jf. Sal 23.3: «Han [Herren] vederqvæger min Siæl; Hand leder mig paa ret Vey for sit Nafns skyld.»

k5156. ledske] slukke; uttrykket impliserer at sorgen er en slags ild.

k5157. brød] forbrøt, syndet

k5158. betalt] Denne økonomiske metaforikken har sitt grunnlag i NT, men er særlig yndet av Dass. Den forutsetter at Gud er en allmektig banksjef, menneskene hans lånekunder. Gjennom sitt offer, betaler Jesus det menneskene skylder. Jf. TB 4.7.3 og 6.27.8.

k5159. clarere] innløse; jf. TB 10.7.3 og DS 1.16.5.

k5160. galt] gjaldt; formen er kurant.

k5161. Mig sad i Hiertet inde] som fantes i mitt hjerte; mao. ikke i alterkalken.

k5162. mit Minde] Her parafraserer Jesus sine egne innstiftelsesord; katekismeteksten gjengis i den innledende kommentaren til AS 1.

k5163. taalig] føyelig, tålmodig

k5164. Da de mig Galde skienkte] Det siste den korsfestede Jesus får å drikke på korset, er eddik; jf. Matt 27.48 og Joh 19.29. Rett før han nagles til korset, har han imidlertid blitt hånet med et tilbud om «Edicke […] blandet med Galde» (Matt 27.34), noe han rimeligvis avslår etter å ha smakt på det. Galde brukes undertiden i betydningen «gift» eller «skadelig stoff».

k5165. de Spiudet i mig stak] Joh 19.34: «Men Een af Stridsmændene aabnede Hans [Jesu] Side med et Spyd; og strax gick der Blod og Vand ud.»

k5166. trengte] klemte, tvang

k5167. Paa Røver-viis] Jesus ble korsfestet mellom to «ugjerningsmenn» eller «røvere»; se Matt 27.38 og Luk 23.32.

k5168. Een gaar til, een anden fra] én går til grunne, en annen unnslipper. Setningen henspiller rimeligvis på frigivelsen av Barabbas (jf. Matt 27.16–17 og 26, Luk 23.25), men det virker forvirrende at Jesus med det følgende «men» stiller seg seg i motsetning til både den som unnslapp, og den som ble henrettet. Parallellen kan kanskje også trekkes til de to røverne som ble korsfestet sammen med Jesus, hvorav den ene ble frelst, den andre ikke (Luk 23.39–43).

k5169. i Sticken stod] som ble etterlatt i nød

k5170. Forfult af bidske Hunde] I gresk mytologi fortelles det om jegeren Aktaion, som, etter å ha fornærmet jaktgudinnen Artemis, forvandles til en hjort og rives ihjel av sine egne hunder. Historien fortelles av Ovid, i hans Metamorfoser (3.138–252). I de kristnes allegoriserte versjon av Ovid fremstilles så Aktaion som en Kristus-figur: en helt som forfølges av sine egne, men som får oppreisning til slutt. Jf. Rowland 2010: 5–6.

k5171. Mig baade Gud og Folk forloed] Matt 27.46: «Og ved den niende Time raabte JEsus høyt, og sagde: Eli, Eli, Lama, Sabachthani! Det er, min GUd, min GUd, hvorfor hafver Du forladt Mig?» Dass skriver om Jesu siste ord på korste i BV, «De syv Ord paa Korset JEsus talte», str. 5 (SV 2.130).

k5172. undløbe] unnslippe

k5173. Da jeg skreeg det store Skriig] Luk 23.46: «Og JEsus raabte høyt, og sagde: Fader, Jeg befaler min Aand i dine Hænder.» Jf. Matt 27.50, Joh 19.30 og BV, «De syv Ord paa Korset JEsus talte», str. 8 (SV 2.130).

k5174. At] slik at

k5175. Jorden der ved bævet] Matt 27.51: «Og See! Forhenget i Templen refnede i to Stycker fra det øfverste til det nederste: Og Jorden bævede, og Steenene brøste sønder.»

k5176. Last] onde tilbøyelighet, vanesynd

k5177. hævne] gjengjelde

k5178. din u-skyldig Broder] At Jesus i nattverden ellers er å betrakte som den troendes brudgom (jf. str. 14 ovf.), hindrer ikke dikteren i også å fremstille ham som bror.

k5179. Skaale] skål, drikk; entallsformen er kurant.

k5180. Som] han som

k5181. Naar at] når

k5182. Beviisis] vises

k5183. hun] Dvs. synden, som personifiseres som kvinne (hunkjønn).

k5184. HErrens Naade] Synden oppveies mao. lett av Guds nåde, dvs. soningsofferet, så sant man tror.

k5185. Tilbringer] medfører

k5186. megen Baade] stort gagn

k5187. Retfærdighed og Naade] Jf. Rom 5.17: «Thi at regnerede Døden formedelst den Eene, for en eniste Synds skyld; da skulde de meget meere, som saae Naadens og Gafvens Ofverflødighed til Retfærdighed, regnere i Lifvet, formedelst den ene JEsum Christum.»

k5188. tilreede] for hånden, til disposisjon

k5189. afvende] forhindre; ønskende konj.

k5190. rende] løpe; hastverk tolereres ikke. Lovens og Kirkeritualets krav til forberedelse må først være oppfylt; se den innledende kommentaren til AS 1.

k5191. Testamentets] paktens; jf. 3.8 og 7.5 ovf.

k5192. Hvo] den som

k5193. opsluge] sluke, sette til livs

k5194. Hand fører sig selv Dommen paa] 1 Kor 11.29: «Thi hvosom æder og dricker u-værdeligen, hand æder og dricker sig self Dommen, der med at hand icke giør Forskiel om HERrens Legeme.»

k5195. inddrikker] drikker

k5196. bunden Hund i Strikker] en hund som er bundet med tau (og følgelig ikke kan flykte for å unngå straff)

k5197. Var dig] pass deg

k5198. Judas, en Forræder] Matt 27.5: «Og hand [Judas] kaste Sølf-Penningene i Templen; skyndede sig der fra; gick bort, og hengde sig self.»

k5199. Og stod sin egen Fare] ble overlatt til sin skjebne (hjelpeløs)

k5200. Denne tredje sangen om nattverden synes å være skrevet etter de to foregående; den inngår ikke i dikterprestens første versjon av verket, den vi har bevart i de tidlige avskriftene. Mye tyder på at Dass ville ha filt litt mer på enkelte vers i denne sangen hvis han hadde fått sjansen. Alt er ikke like godt gjennomarbeidet. Mens de to første sangene er ment å sikre forståelsen av henholdsvis nattverdsbrødet og -vinen, har denne tredje et noe mer anvendt siktemål: Den påpeker nødvendigheten av syndsbevissthet og botsfromhet, men insisterer samtidig på at enhver er velkommen ved Herrens bord om man bare tror. Hva angår lovens krav til nattverdsdeltakelse, se den innledende kommentaren til AS 1.

k5201. I likhet med den første sangen fremviser denne stor variasjon i henvendelsen. Her apostroferes Troen (8.1), Sjelen (14.5, 17.5, 29.7 og 32.7), og Gud Fader (21.6, 22.1 og 40.1). Dikteren retter seg til sine tilhørere (og lesere) i både entall og flertall, «du» og «dere», også slik at han inkluderer seg selv.

k5202. Innholdsmessig kan sangen deles i åtte: (1) Utgangspunktet tas i tekstgrunnlaget (1 Kor 11), dvs. kravet om at man skal prøve eller granske seg selv før man går til Guds bord. For kjødet er skrøpelig og Guds vrede truer (str. 1–4). (2) Som en forutsetning for denne selvransakelsen ligger imidlertid Kristi soningsoffer, som endrer menneskets betingelser ganske radikalt (str. 5–7). (3) Soningsofferet har likevel ingen virkning om vi ikke tror. Troen bidrar i sin tur til å legge grunnlaget for gode gjerninger og for å forenes med frelseren i nattverden (str. 8–12). (4) Hvordan skal man så komme til tro? Jo, ved å høre Guds ord. Med dem settes prosessen i gang (str. 13–17). (5) Med str. 18 vender vi så tilbake til tekstgrunnlaget og selvransakelsen. Hva som ligger i dette? Først og fremst anger for alt vi har gjort Gud imot. Med angeren følger imidlertid Guds nåde (str. 18–24). (6) I sangens sjette del tar dikterpresten opp spørsmålet om forsett: med hvilken plan vi går til nattverd. Her innprentes vi at heller ikke nattverden, i likhet med soningsofferet, duger uten egeninnsats mot synden. Bønn hjelper, tro hjelper også, og anger, som effektuerer Guds nåde (str. 25–32). Den syvende delen kommer med trøst til den som føler seg som en mislykket synder, uverdig Herrens bord. Men nattverden er nettopp for den angrende synder, hevdes det, for sakramentet gir syndsforlatelse til den angrende (str. 33–37). Til avslutning kan dikterpresten bekrefte at nattverden venter på alle dem som har gransket liv og levnet. Gjennom den forenes vi med Gud, som gir oss trøst og frelse. Så kan vi håpe på å få være gjester ved Hans bord også i det hinsidige (str. 38–40).

k5203. Laila Akslen omtaler denne sangen ganske kort (1997: 146–48). Hun sammenligner den med Dorothe Engelbretsdatters «Gudelig beredelse til HErrens hellige Nadere» (DESS 54), en sammenligning som tydelig demonstrerer forskjellen mellom to diktere, men også to genre: Som luthersk prest driver Petter Dass pastoral veiledning, mens Dorothe Engelbretsdatter i sin sang selv fremstår for Gud som en angrende synder.

k5204. værdig Prøvelse] en passende selvransakelse, evt. (med proleptisk bruk av adjektivet) en selvgranskning som gjør en verdig (til Herrens nadverd)

k5205. Tilberedelse] forberedelse

k5206. Cor. 11, v. 26, 27, 28, 29] «Thi saaofte som I æde dette Brød, og dricke af denne Kalck, da skulle I forkynde HERrens Død, indtil hand kommer: Hvosom nu æder u-værdeligen af dette Brød, eller dricker af HERRENS Kalck, hand er skyldig i HERRENS Legeme og Blod. Men hvert Menniske skal prøfve sig self, og æde saa af dette Brød, og dricke af denne Kalck. Thi hvosom æder og dricker u-værdeligen, hand æder og dricker sig self Dommen, der med at hand icke giør Forskiel om HERens Legeme.»

k5207. mel.] Manuskriptene oppgir til AS 2 forelegget «Kom ô skiønne Hyrde-møe, etc.», identifisert som Anders Bordings hyrdevise «Kom ô Skiønnist Hyrdemøe» (Bording 1984: 1.250). Melodien er imidlertid ikke lenger kjent. Dass bruker det samme forelegget (iht de bevarte avskriftene) til evangeliesangen til tredje søndag etter påske, «Jesus med een venlig mund» (SV 3.285). Førsteutgaven av Evangelisangene oppgir på sin side Dorothe Engelbretsdatters nattverdssalme «Vær til freds min kiære Siæl» (DESS 131). Denne er imidlertid metrisk ikke helt identisk med Dass' katekismesang.

k5208. nest foregaaende] forrige

k5209. At hver skal Prøve giøre] Dette er den prøven Paulus referer til i 1 Kor 11.28 (se innl. komm. ovf.).

k5210. Band] utelukkelse fra det kristne fellesskap el. tilintetgjørelse

k5211. Pølen] Helvete; «Pølen» omtales i Åp 19.20; jf. 20.10: «Disse to [dyret og den falske profet] blefve kaste lefvende i en gloende Pøl, som brende med Svofvel.»

k5212. Hver sig derfor prøve] la enhver granske seg selv; oppfordr. konj.

k5213. Gribe sig i Barm] ransake sin samvittighet; barm står i dette uttrykket metonymisk for hjerte; jf. prøve hjerte og nyrer.

k5214. Hand u-reen og besmittet er] han er uren og besmittet; ordstillingen er åpenbart stokket pga verstvang.

k5215. Reenhed] Jf. 1 Tess 4.7: «Fordi GUD kaldede os icke til Ureenhed, men til Hellighed.»

k5216. som ingen U-reen seer] Jf. Ef 5.5: «Thi det skulle I vide, at ingen Skiørlefnere, eller Ureen, eller Gierig (hvilcken der er en Afguds Tienere) hafver Arf i Christi og Guds Rige.»

k5217. Grandsker] gransk; imp. flt.

k5218. Holder] hold; imp. flt.

k5219. Speyel] speil (to stavelser: spegel fra lat. speculum); jf. Jak 1.23–24: «Thi dersom nogen hører Ordet, og giør der icke efter, hand er ligesom en Mand, der beskuer sit Naturlige Ansigt i et Speyel. Thi naar hand hafver beseet sig, da gaar hand strax bort og glemmer, hvorledis hand var skicket.»

k5220. Seer] se; imp. flt.

k5221. tit] ofte

k5222. fremmed] fremmet, befordret

k5223. i sin Bogstaver] slik de står skrevet

k5224. Seer] se; imp. flt.

k5225. mon […] æske] kan kreve

k5226. foruden Saft og Væske] uten (livs)saft og kraft; jf. Sal 32.4. Vi kan òg tenke oss at saften er å forstå som altervinen, som i en av Kingos nattverdssalmer: «Det Bord det er min Siælis Kraft,/ Der faar jeg Livets Himmel-saft» (KSS 3.210).

k5227. fuldkomme] oppfylle

k5228. Med Torden-skrald] Jf. Sal 104.7: «Men de flye for din Straf; for din Torden fare de bort.»

k5229. ævig Piine] Matt 25.45 (25.46): «Og de [synderne] skulle gaae i den evige Pjne; men de Retfærdige i det evige Lif.»

k5230. O] Interjeksjonen brukes for å gi uttrykk for retorisk patos: Å, for en…

k5231. Døds Bogstav og Line] dødelig skrevet ord og meddelelse (linje)

k5232. Bævelse] angst, skrekk; jf. bl.a. Sal 55.6: «Fryct og Befvelse ere komne paa mig; Og Gruelser ere faldne paa mig.»

k5233. her er en Borg] Jf. Sal 46.8: «HERren Zebaoth er med os; Jacobs Gud er vor Beskiermere» og Luthers gjendiktning, slik den står hos Thomissøn (1569: 217): «Vor Gud hand er saa fast en borg» (oversetteren er ukjent).

k5234. Frelsermand] frelser

k5235. forløset] befridd

k5236. ham] på ham (dvs. Jesus)

k5237. GUds vredes Brand] Jf. Jes 66.15: «Thi see! HERren skal komme med Ild, og hans Vogne, som et Væir, at betale sin Vrede i Grumhed, og sin Straf i Ildens Lue.»

k5238. Vor Straf] Dette syntagmet står appositivt til «Guds vredes Brand» og kunne vært skilt ut med komma før og etter.

k5239. overøsed] overveldet (men «øsing av ild» er neppe en helt vellykket metafor)

k5240. For os] på våre vegne

k5241. Forbandelse] fordømt; Gal 3.13: «Og Christus forløste os af Lovens Formaledidelse, der Hand blef en Forbandelse for os.»

k5242. Paa det] fordi

k5243. Saaer] full av sår; jf. AS 1.30.2

k5244. knuset] drept

k5245. Paa det] for at

k5246. lægis] Oppfatningen av nattverden som et slags legemiddel finnes allerede hos Luther (1629: 140v): «Mand maa jo icke ansee Sacramentet som nogen skadelig ting, ad mand skulle løbe fra det: men som det der er jdel salig oc en trøstelige Medicin oc Lægedom, som dig hielper oc gifuer Lifuet, bode til Siæl oc Legeme.» Jf. AS 1.6.9.

k5247. lagt hen] henlagt (i juridisk forstand) el. begravd; et flott barokt paradoks

k5248. af gandske Magt] av hele vår magt

k5249. flux] straks

k5250. ved Troen i sit Blod] Rom 3.25: «Hvilcken Gud hafver skicket til en Naadestoel formedelst Troen i hans Blod, hvormed Hand tilbyder den Retfærdighed, som gielder for Hannem, i det at Hand forlader Synden, hvilcken som var blefven hidindtil under Guddommelig Taalmodighed.»

k5251. Naadestool] forsoning; jf. Rom 3.25 (ovf.) og 2 Mos 25.17 (den bokstavlige).

k5252. fod] alterfot; jf. AS 1.1.1.

k5253. Rætfærdig skreven] rettferdiggjort; jf. Sal 69.29: «Slet dem af de Lefvendis Bog, at de icke blifve opskrefne med de Retfærdige.»

k5254. O Tro] Interjeksjonen markerer her tiltale. Troen personifiseres.

k5255. HErrens Gave] Ef 2.8: «Thi I ere blefne salige af Naade, formedelst Troen; og det icke af eder self: Det er GUds Gafve.»

k5256. ædle Træ] foredlede tre (mots. vilde). Jesus bruker flere ganger trær i lignelser, f.eks. treet som kjennes på fruktene (Matt 7.16), sennepskornet som vokser til et stort tre (Matt 13.31–32) og fikentreet som visner (Matt 21.19).

k5257. Klæde] plagg, kledebon

k5258. sig afføer] kler av seg; jf. Ef 4.24: «Og fører eder i det ny Menniske, som er skabt efter Gud i Retsindig Retfærdighed, og Hellighed.»

k5259. eene] bare

k5260. Beklæd] iført

k5261. i Sin egen] sc. lydighet

k5262. Ved Troen] Jf. Rom 1.17: «Fordi at den Retfærdighed blifver aabenbaret der udi, som gielder for GUd, hvilcken som kommer af Troen til Troen: ligesom og staar skrefvet: Den Retfærdige skal lefve af sin Tro.»

k5263. du] Dvs. den personifiserte tro

k5264. fatter du med Haand] griper du med din hånd. Troen utstyres her med en menneskelig hånd. Vi kan imidlertid også forstå haand som abstrakt, i betydningen «makt», slik det ofte brukes i Bibelen, i uttrykket «Herrens hånd».

k5265. møye] bekymring

k5266. Baand] tau; jf. Mark 15.1: «Og strax om Morgenen huldte de ypperste Præster Raad med de Eldste og Skriftkloge, der til det gandske Raad; og de bunde JEsum, og førde Hannem bort, og antvordede Pilato Hannem.» Baand kan òg forstås som «lenker» eller «fangebånd» generelt.

k5267. os tilleigner] gjør til vårt

k5268. nøye] fullt ut

k5269. fortienet] opptjent

k5270. tilsiger] lover

k5271. Livets] det evige livs, frelsens

k5272. hand] Dvs. synderen (10.6)

k5273. troer] stoler på, fester lit til

k5274. i sig] i ham; ikke uvanlig sammenblanding

k5275. Himmel-Baade] himmelske gagn

k5276. hand] Dvs. synderen (10.6)

k5277. ham] Dvs. Jesus

k5278. Arving] 1 Kor 6.9: «Vide I icke, at de Uretfærdige skulle icke arfve Guds Rige?» Jf. 1 Kor 15.50.

k5279. Bram] prakt

k5280. Børen] barn

k5281. hand] Dvs. synderen (10.6)

k5282. pant og Segl] sikkerhet og bekreftelse; jf. 2 Kor 1.21: «Og Gud er Den, som stadfester os med eder i Christo, og salvede; Og beseglede os, og gaf Aanden til Pandt i vore Hierter.»

k5283. nyde] få

k5284. At] på at

k5285. Guds levend' Lem] 1 Kor 6.15: «Vide I icke, at eders Legemer ere Christi Lemmer? Skulde jeg nu tage Christi Lemmer, og giøre Skøge-Lemmer af? Det være langt fra.»

k5286. Spiise] mat

k5287. Smager] inntar

k5288. hvor] hvordan

k5289. som intet kand formaa] Jf. Rom 7.18: «Thi jeg veed, at i Mig, det er, i mit Kiød, boer intet Got: Villien hafver jeg vel; men at fuldkomme det Gode, finder jeg icke.»

k5290. modstride] kjempe imot, gjøre motstand

k5291. Hvis] selv om

k5292. Sands mod Gud] motstand mot Gud; jf. Rom 8.7, se 13.8 ndf. og 1647: «Thi kiødsens sandz er fiendskab imod Gud […]».

k5293. samt ald Forstand] og mot all tenkeevne

k5294. Fiendskab] Jf. Rom 8.7: «Thi det er Fiendskab imod GUD, at være kiødelige til sinde, efterdi det er GUds Lov icke underdanig; thi hand formaar det og icke.»

k5295. viide] innrømme, tilstå

k5296. Hvor] hvordan

k5297. befinde] erfare, merke

k5298. Troens Gave] Jf. 8.6 ovf.

k5299. hun] Dvs. Troen; personifiserte abstrakter opptrer som hunkjønn.

k5300. den art] den kvalitet

k5301. ret] nettopp

k5302. betænk og agt] tenk over og husk på

k5303. HErrens Finger] Jf. 2 Mos 31.18 og Luk 11.20: «Men dersom jeg [Jesus] uddrifver Diefle ved GUds Finger, da kommer jo GUds Rige til eder.»

k5304. Guds Klokke] kirkeklokken (hvis kirken er «Guds hus», må også klokken(e) i tårnet være Guds).

k5305. Naar at] når

k5306. høres smugt] høres (under gudstjeneste), vakre som de er

k5307. Ret som] på samme måte som

k5308. Regnen] regnet; hankjønn er kurant.

k5309. som Regnen bringer Frugt] Jf. 3 Mos 26.4: «Da vil jeg [Gud] gifve eder Regn i sin Tid, og Jorden skal gifve sin Grøde, og Træerne paa Marcken skulle bære deris Fruct.»

k5310. laver] ordner, innretter

k5311. Læmpe] varsom og behendig fremgangsmåte

k5312. drager fort] lokker (oss) frem; jf. Joh 6.44: «Der kand ingen komme til Mig [Jesus], uden saa er at Faderen, som Mig udsendte, drager Hannem.»

k5313. dempe] redusere el. tilintetgjøre

k5314. Sinds Fornuft] fornuften

k5315. Derhos] videre

k5316. Syndsens] syndens; arkaiserende genitivsform, brukt emfatisk (jf. havsens, landsens); jf. Sktr 2.53.

k5317. bryndig] lidenskapelige

k5318. Til GUds Ords Lyst henføyet] omdirigert til en lyst til (å høre) Guds ord

k5319. Saa givis Magt] så får vi makt

k5320. At] til å

k5321. Synde-Byld] synd; synden her betraktet som en legemlig skade

k5322. O liflig Klang og Tone] å, for en liflig sang; verset må oppfattes som en metakommentar. Dikteren bryter ut i begeistring over sin egen sang.

k5323. blir ført og ført] stadig blir ledet

k5324. Ogsaa] endog

k5325. til Liv opqvægit] kalt til live

k5326. finder] merker

k5327. annammer] får

k5328. GUds Apostel] Paulus; det refereres til den innledende teksten fra 1 Kor, se ovf.

k5329. visselige] sannelig

k5330. Prøve os] granske oss selv

k5331. duelige] dyktige el. flittige

k5332. prøver os] gransker oss selv

k5333. stadfæster, Og vidner] Adgangen til nattverden, som må oppfattes som et slags trosbevis, utdeles her omtrent som ved en eksamensseremoni. Guds hellige ånd gir menneskets ånd det avgjørende håndtrykk. Jf. Rom 8.16: «Den samme Aand gifver vor Aand Vidnisbyrd, at vi ere GUds Børn.»

k5334. der] Vi hadde ventet her, ettersom det er subjektets egen hånd det er snakk om. Formuleringen underminerer slik den antropomorfe fremstillingen av Ånden.

k5335. vi prøve giør] vi foretar granskningen

k5336. hænger] er forbundet med

k5337. hør] hører; kortformen er kurant.

k5338. fortrydelse] anger

k5339. begangne Laster] begåtte synder

k5340. Ruelse] anger

k5341. Vores] vår; formen er kurant

k5342. nedkaster] Et konvensjonelt uttrykk for underkastelse; jf. Sal 95.6: «Kommer, lader os tilbede, og falde paa Knæ, og nedfalde for HErren, som os giorde.»

k5343. Angrer] angre; imp. flt.

k5344. Tit fortørnet] ofte krenket

k5345. vor] vårt; kurant sideform til vort

k5346. Lader] uttrykk, miner

k5347. En sønderknuset bævend' Aand] Sal 51.19: «En angerfuld Aand er det Offer, som GUd behager: GUd forsmaar icke et sorge-fuldt Hierte.»

k5348. Lovens haarde Hammer] Jer 23.29: «Er mit Ord icke ligesom en Ild, siger HERren, og ligesom en Hammer, der sønderslaar Klippen?»

k5349. hans vældig Haand] hans veldige makt; 1 Pet 5.6: «Saa ydmyger eder nu under GUds veldige Haand, at hand skal ophøye eder i sin Tiid.»

k5350. Trældoms Sorg og Frygt] Rom 8.15: «Thi I hafve icke annammet en Trældoms Aand, at I skulle atter frygte eder; men I hafve annammet en sønlig Udkaarelses Aand, formedelst hvilcken vi raabe: Abba, kiære Fader.»

k5351. kuns] kun, bare

k5352. at grue] Som setningen står, mangler den et finitt verb; jf. 29.4 ndf. Dass fikk kanskje aldri foretatt siste revisjon her. Meningen synes likevel klar nok (basert på Romerbrevet 8.15): Vi skal ikke forbli i trelldom, ei heller grue for dommen, men frykte Gud vår far idet vi ber om fornyede barnekår. Teksten kunne på versets betingelser rettes f. eks. slik: «Ey for Trældoms Sorg og Frykt, / for Straffen kuns, vi grue.»

k5353. i fortviil henrykt] overveldet av fortvilelse

k5354. Far] farer; kortformen er kurant.

k5355. ævig Lue] Matt 25.41: «Da skal Hand [kongen] og sige til dem hos den venstre (Haand:) Gaar bort fra Mig, I forbandede, i den ævige Ild, som er beredt Diefvelen og hans Engle.»

k5356. Børen] barn; formen er kurant, men betinget av verset; jf. 22.2 og 22.3 ndf.

k5357. lad Vreden gaa] Jf. Sal 37.8: «Forlad Vrede, og ofvergif Hastighed; Fortørne dig icke, at du giør ilde.»

k5358. At] slik at

k5359. vor Bræk] våre ufullkommenheter, våre brister

k5360. Giør os Børen] gjør oss til barn

k5361. Børne-Rætten] barnekårene; jf. Rom 8.15: «en sønlig Udkaarelses Aand»

k5362. tigger] ber innstendig om

k5363. øve] dyktiggjøre

k5364. holde den] holde den for å være

k5365. prøve] eksamen; for den som tror, blir frelst.

k5366. Glæde] en glede

k5367. Skylden er betalet] gjelden el. synden er gjort opp for. Dass' forkjærlighet for økonomisk metaforikk av denne typen kan også studeres i for eksempel TA 10 og TB 7.19.

k5368. fuldkommenhed] fullbyrdelse

k5369. aftalit] avgjort

k5370. Christi Guddoms Kraft] Jf. 2 Kor 12.9: «Og hand sagde til mig: Lad dig nøye med min Naade; thi min Kraft er mægtig i de Skrøbelige. Derfor vil jeg heldst rose mig af min Skrøbelighed, at Kristi Kraft kand boe hos mig.»

k5371. Fuldkommet] fullbyrdet

k5372. vor Løsnings Værk] arbeidet med vår befrielse; jf. Hebr. 9.15 og Ef 1.4–7: «Ligesom Hand og udvaldte os formedelst Hannem, førend Verdens Grundvold blef lagt, at vi skulde være hellige, og ustraffelige for Hannem i Kiærlighed. Og hand beskickede os til Børns udkaarelse for sig self, formedelst Jesum Christum, efter sin Villies velbehagelighed; Sin herlige Naade til Lof, formedelst hvilcken Hand giorde os behagelige i sin Elskelige. I hvilcken vi hafve Forløsning, formedelst hans Blod, som er Syndernes Forladelse, efter Hans Naades Riigdom.»

k5373. priset] Jf. Ef. 1.12: «Paadet vi kunde være hans Herlighed til Lof, vi som tilforn haabedes til Christum.»

k5374. føder] skaper, avføder

k5375. blid] nådig

k5376. for Sønnen] for sønnens skyld, på grunn av sønnen

k5377. Hvad Livet og Gudfrygtighed […] frembringer] Hva refereres det til her? Man kan tenke seg både materielle forutsetninger («det daglige brød») og gode gjerninger, gudfryktighetens praktiske side, som en funksjon av troen (og nattverden).

k5378. vi os svinger] vi beveger oss (oppover, i retning himmelen)

k5379. Agter] pass på

k5380. Forsæt] forsett, plan

k5381. det] Dvs. forsettet

k5382. slibrig] glatte, usikre

k5383. Spotters Sælskab] Jf. Sal 1.1: «Salig er Den, som icke vandrer i de ugudeligis Raad; eyheller staar paa Synderis Vey; eyheller sidder i Spotternis Stoel.»

k5384. føre] representere el. lede

k5385. slet] helt og holdent

k5386. Rey] tummel, atferd; jf. åsgårdsrei

k5387. At] det at

k5388. Fliid og Sveed] plikt og strev

k5389. Guds Kraft] Jf. Rom 1.16: «Thi jeg blues icke ved Evangelium om Christo; thi det er GUds Kraft, som giør dem alle salige, som troe der paa; Jøderne besønderlige og Græker ogsaa.»

k5390. Raab] henvendelse til Gud, bønnerop; jf. Sal 102.2: «HERRE, hør min Bøn, og lad mit Raab komme for dig.»

k5391. stedse] alltid, uopphørlig

k5392. stadig Haab] Jf. Rom 12.12: «Værer glade i Haabet; Taalmodige i Bedrøfvelse; Holder hart ved at bede.»

k5393. hentraade] gå bort

k5394. Dynd] søle; jf. Sal 69.15: «Frels mig af Dyndet, at jeg icke druckner; At jeg kand frelsis fra mine Hadere, og af dybe Vand.»

k5395. GUd liggend' Hykler hævner] Gud hevner seg på hyklere(n) som ligger (i sølen/synden)

k5396. Foruden gode Gierninger] Jak 2.26: «Thi ligesom Legemet er dødt uden Aanden, ligesaa er og Troen død uden Gierninger.» Spørsmålet om hhv. tro og gode gjerninger som forutsetning for frelse er et teologisk stridsspørsmål som Luther, på basis av bl.a. Rom 3.28, avgjorde kompromissløst til fordel for troen (sola fide). Senere modifiserte lutherske teologer dette standpunktet. Jesper Brochmann skriver for eksempel i Universæ Theologiae Systema (Brochmand 1664: 2.230): «Nobis extra omne dubium est, bona opera esse necessaria» (For meg står det hevet over enhver tvil at gode gjerninger er nødvendige).

k5397. hvor som] der hvor

k5398. skorte] mangle

k5399. stedse] igjen og igjen

k5400. Børen] barn

k5401. Poderne] barna, avkommet; ordspill: Barna er også «podekvister» uten egne røtter. De skal (be)dømmes på grunnlag av den frukten de bærer (28.5 ndf.).

k5402. af Frugten see] Matt 7.16–17: «Paa deris [de falske profeters] Frugter skulle I kiende dem: Kand mand og plucke Viin Druer af Torne? Eller Figen af Tidsel? Saa bær og hvert got Træ god Frugt; men et raadet Træ bær ond Frugt.»

k5403. stræbe os at fæste] legge vinn på å befeste oss

k5404. Kaldet og Udvælgelse] Matt 22.14: «Thi mange ere kaldede; men faa ere udvalde.»

k5405. Tro i faste Tanke] Jf. 1 Kor 15.58: «Derfore, mine kiære Brødre, værer faste, urørlige, og forfremmes altid i HERRENS Gierning, efterdi I vide, at eders Arbeyde er icke forgiefvis i HERREN.»

k5406. Forsæt til HErrens Vey] vilje til (å gå) Herrens vei; jf. Sal 18.22: «Thi jeg holder HERrens Veye, og er icke ugudelig imod min GUd.»

k5407. sindet flux at vanke] tankene med det samme [begynner] å vandre. Her mangler et finitt verb; jf. 21.2 ovf. Vi kunne kanskje underforstå finder fra 29.1, men finde, i betydningen «fornemme», brukes normalt ikke med en infinitivskonstruksjon, som her.

k5408. Bævelse] angst

k5409. At] i den tro at

k5410. Værdig] Se katekismens tekstgrunnlag i den innledende kommentaren (1 Kor 11.26–29).

k5411. med fliid] med ivrig omhu

k5412. stedse] alltid

k5413. færdig] rede, villig (til å ta imot en synder)

k5414. spørre] erfare

k5415. dennem] mot dem

k5416. Aarsager] forårsaker

k5417. hvor som] der hvor

k5418. Ruels] anger, ruelse

k5419. Skiønt at] selv om

k5420. Aanden den er villig] Matt 26.41: «Vaager og beeder, at I icke skulle falde i Fristelse: Anden er villig; men Kiødet er skrøbeligt.»

k5421. O syndig Brud] I den allegoriske lesningen av Salomos høysang settes brudgommen lik Kristus og bruden lik den enkelte kristensjel eller Kirken som fellesskapet av de troende. Bryllupet representerer troens fullbyrdelse. Se komm. til AS 1.1.6 ovf.

k5422. billig] som seg hør og bør

k5423. at du est U-værdig] Se katekismens tekstgrunnlag i den innledende kommentaren til denne sangen (1 Kor 11.26–29).

k5424. erindre] påminne

k5425. Hør] lin; Jes 42.3 og Matt 12.20–21: «Hand skal icke sønderbryde det knusede Rør, og ey udslycke den rygende Hør, førend Hand udfører Dommen til Seyer. Og Hedningene skulle haabes paa Hans Nafn.»

k5426. overfuser] skjeller ut

k5427. tag Min Vantroe bort] Mark 9.23: «Og strax raabte Barnets Fader, grædende, og sagde: Jeg troer, HERre; hielp min Vantro.»

k5428. værdig] Jf. 33.2 ovf.

k5429. stadig] standhaftig

k5430. I Hellighed] Jf. 2 Kor 1.12: «Thi denne er vor Roes, som er vor Samvittigheds Vidnisbyrd, at vi hafve vandret i Verden i Eenfoldighed, og i Guds Opriktighed; icke i kiødelig Viisdom, men i Guds Naade, dog allermeest hos eder.»

k5431. Svagheds Kar] syndige mennesker; jf. 1 Pet 3.7 og 2 Tim 2.20: «Der ere icke alleeniste Kar af Guld og Sølf i et stort Huu; men ogsaa af Træ, og Jord: Og nogle til Ære, og nogle til Vanære.»

k5432. finder] merker, føler

k5433. arbeyder] strever (åndelig)

k5434. kommer] kom; imp. flt.

k5435. Vederqvægels' tager!] forsyn dere [imp. flt.] med et styrkende måltid; utropstegnet markerer emfase, men avslutter ikke setningen.

k5436. saa nær] Nattverdsbrødet og -vinen inneholder altså Jesu legeme og blod, til tross for at det ikke er synlig; jf. AS 1.18.3.

k5437. selver] selv

k5438. smager] erfarer; Dass hevder altså ikke med dette at man faktisk kan kjenne på smaken at vinen og brødet inneholder Jesu blod og legeme (selv om det ikke er synlig).

k5439. Hug og Stød] slag; Joh 19.1 og Matt 26.67: «Da spøttede de udi Hans Ansigt, og sloge Hannem med knytte Næfver; og nogle sloge Hannem med Knipler. Og sagde: Spaa os, Christe; hvo er den, der Dig slog?»

k5440. Til Døden at annamme] for å påta seg døden

k5441. vist] visst

k5442. Ald Verdens Synd] Joh 1.29: «Den anden Dag seer Johannes JEsum komme til sig, og siger: See! Det er GUDS Lam, som bær Verdens Synder.»

k5443. Sonit] sonte (for synden)

k5444. Syndsens] Jf. 16.3 ovf.

k5445. ved Blodets Drikkelse] når blodet (altervinen) drikkes

k5446. er runden] har rent

k5447. Synds Forladelse] Matt 26.28: «Dette er mit Blod, som er det Nye Testamentes, hvilcket som blifver udgydet for Mange, til Syndernes Forladelse.»

k5448. nu] ved nattverden

k5449. Ved Ven jeg Ven er bleven] ved hjelp av en venn dvs. Jesus] er jeg blitt [Guds] venn

k5450. har fat] har grep om

k5451. i mit Hierte skreven] Jf. 2 Kor 3.3 og Rom 2.15: «I det at de [hedningene] bevise, at Lovens Gierning er skrefven i deres Hierter, efterdi deris Samvittighed gifver dem Vidnisbyrd, og der til med de Tancker, som skulle forklage eller aarsage sig iblant hverandre.» Ang. metaforikken, se Haarberg 2011: 58.

k5452. gavnlig Skiæll] god grunn

k5453. At prøve Sig] å granske seg selv; se komm. til 1.2 ovf.

k5454. Værdig Giest] Jf 29.6 ovf. og den innledende kommentaren til denne sangen.

k5455. vor siuge Siæl] Oppfatningen av nattverden som et slags legemiddel finnes allerede hos Luther; jf. 7.2 ovf.

k5456. eenit] forent (med Faderen)

k5457. Sig nærmer til den eener] knytter seg nærmere til den (sjelen)

k5458. den] Dvs. den enkelte

k5459. forleener] gir

k5460. en Aand med sig] Rom 8.15–16: «Thi I hafve icke annammet en Trældoms Aand, at I skulle atter frygte eder, men I hafve annammet en sønlig Udkaarelses Aand, formedelst hvilcken vi raabe, Abba, kiære Fader. Den samme And gifver vaar Aand Vidnisbyrd, at vi ere GUds Børn.» Jf. str. 21–22 ovf.

k5461. stadelig] urokkelig

k5462. skilje] Normalform: skille; her gripes det tilbake til en gammel form i rimnød.

k5463. kort] kort sagt

k5464. spises] matens

k5465. grue] frykte

k5466. opvagt] kalt til evig liv

k5467. bered] forbered

k5468. søde] elskede

k5469. smage] smake el. erfare

k5470. Gjæster] (nattverds)gjester, gjester ved Herrens bord

k5471. stige] gå opp

k5472. maa] får

k5473. Når og hvordan Hustavlen ble til, vet vi ikke nøyaktig. Antakelig utarbeidet Luther denne teksten kort tid før han skrev de to katekismeversjonene, begge første gang trykt i 1529. Det kan ha eksistert tavle- eller plakattrykk av den før den ble innlemmet i Den lille (om enn ikke Den store) katekismen, men slike finnes imidlertid ikke bevart. Da biskop Resen i 1616 utga sin innflytelsesrike skoleutave av Luthers Lille, hørte Hustavlen rimeligvis med, selv om den ikke ble regnet med som en av katekismens «hovedparter». I Danmark–Norge inkluderer de fleste, om enn ikke alle, katekismeforfatterne på 1600-tallet Hustavlen etter Luthers og Resens eksempel (jf. Appel 2001: 1.131).

k5474. Hustavlen gjør to ting: For det første redegjør den for hvordan verden er organisert i en fast, patriarkalsk og hierarkisk struktur. Opphavsmannen skjelner mellom tre etablerte ordener eller livsområder: (1) den verdslige, regjerende stand med Kongen på topp (ordo politicus), (2) lærestanden, dvs. den kirkelige (ordo ecclesiasticus), med sitt interne hierarki av biskoper, proster, prester og degner eller klokkere, og (3) husstanden (ordo oeconomicus), hvor familefaren regjerer hustru, barn og tjenestefolk (se Markussen 1991: 42–46 og 52–55). For det andre redegjør Hustavlen for hvordan den enkelte, på sin plass i hierarkiet, i henhold til et evangelisk ideal plikter å forholde seg til dem over og under seg, særlig dem over. Slik normerer Hustavlen samfunnsstrukturen i minste detalj, så å si; den beskriver nettopp den tidligmoderne samfunnsformen som den svenske kirkehistorikeren Hilding Pleijel så treffende har kalt «Hustavlans värld» (Pleijel 1970).

k5475. De fleste av de tolv embetene Hustavlen beskriver, står i eksplisitt motsetning til et annet embete. Den verdslige stand formanes i HT 3 og 4: først øvrigheten, så undersåttene. Lærestanden formanes i HT 1 og 2: kirkens lærere først, deretter menighetens enkelte lemmer. Holder vi den siste og sammenfattende sangen (HT 12) utenfor, den som rettes til alle mennesker, uansett stand, gjenstår syv sanger, som alle tematiserer embeter innenfor husstanden. HT 6 og 7 tar for seg forholdet mellom foreldre og barn fra hver sin side; paret HT 8 og 9 tematiserer på tilsvarende måte forholdet mellom herrer (arbeidsgivere) og tjenere (lønnsarbeidere). HT 5 rommer de to kontrære perspektivene innenfor samme sang: ektemennens og hustruenes, i deres innbyrdes forhold. Da gjenstår bare to embeter: HT 10 om de unges plikter mot de eldre, og HT 11 om enkene. Ingen av disse gruppene har noen motsatt gruppe som underkastes formaning: De eldre får ingen egen sang. Og enkenes embete plasseres heller ikke i noe resiprokt forhold.

k5476. Hustavlen formulerer altså et sett regler om hvordan samfunnets «stender» skal forholde seg til hverandre. Tittelen står på latin: Tabula oeconomica. På dansk oversettes tabula med «tavle», ikke «fortegnelse» eller «liste». Det at teksten (regelsettet eller tabula) skulle formidles via tavler til å henge på veggen, er godt mulig et senere påfunn (Peters 1994: 5.96). I dag er Hustavlen, sin fundamentale historiske betydning til tross, ute av den allmenne bevissthet. Store Norske Leksikon omtaler den bare indirekte; Wikipedia opplyser at Hustavler er en samling dikt av Arnulf Øverland (1929). Spesielt «En hustavle» er ofte å finne i mange eldre, men også nyere norske hjem: «Diktet er ofte brodert med rød tråd på hvite hustavler.»

k5477. Den økonomien (av gr. oikos, «hus» og nomos, «lov») Tabula oeconomica refererer til, forstås i Det nye testamente på tre forskjellige måter (Richter 2005): (1) som familiefellesskapet, med foreldre, barn, barnebarn, tjenere og andre, dvs. den minste sosiale enheten i samfunnet; se Luk 12.42 og 16.1–8, (2) som menigheten eller kirken, dvs. fellesskapet av kristne; se 1 Kor 4.1, 1 Kor 9.17, Gal 4.2, Tit 1.7 og 1 Pet 4.10, og (3) som verdensordenen, slik den er innstiftet av Gud; se Ef 1.10 og Kol 1.25. Ordet «økonomi» dukker på denne bakgrunn ikke sjelden opp i teologisk og oppbyggelig litteratur på 1500- og 1600-tallet, f.eks. i Justus Menius' Oeconomia christiana fra 1529, oversatt til dansk av Hans Taussen (1538), i Johannes Mathesius' Oeconomia Eller Undervisning Huorledis en Husfader skal skicke sig fra 1568, oversatt til danske vers av Rasmus Hansen Reravius (1569), og i Peder Wandals Oeconomia Dei fra 1631. / Hustavlen fremsetter, med Resens formulering, «Sprock aff den Hellige Scrifft, met huilcke huer paamindis om sit Embede, i huad som heldst slags leffnet hand ere vdi» (Luther 1616: 109). De grunnleggende skriftstedene er Kol 3.18–4.1, Ef 5.22–6.9, 1 Tim 2.8–15, 6.1–2, Tit 2.1–10 og 1 Pet 2.13–3.7. Overlappingen av krav skriftstedene imellom fremstilles oversiktlig av Albrecht Peters i hans katekismekommentar (Peters 1994: 5.98).

k5478. Den første hustavlesangens struktur er helt enkel: Her listes de opp, alle de formaningene Luther retter til biskoper og prester (se nedenfor), fordelt på ti strofer. Henvendelsen er ikke direkte og imperativisk (2. pers.), men i troskap med forelegget rettet til tredje person, som orienteres om hvilke krav som settes til folkets lærere. Teksten ligger temmelig tett på Luthers (som igjen ligger tett på 1 Tim 3.2–7 og Tit 1.6–9). / Loven (1687) opptar flere av Hustavlens bud til lærestanden. Til en biskops moral fremmer den ett overordnet krav (2-7-23): «Superintendenterne skulle være ulastelige», skjønt i 2-7-4 nevnes faren for at bispen kan la seg friste av gaver (bestikkelser) spesielt. Flere moralske krav settes til prestene i 2-11, «Om Præsters Liv og Levnet»; særlig vekt legges det der på edruskap og sedelighet.

k5479. Biscopers] tilsynsmenns, forstanderes; ordet brukes altså her i sin opprinnelige og generelle betydning, ikke nødvendigvis som betegnelse på én overordnet stillingskategori i den kirkelige hierarki.

k5480. Embed] gjerning, et varig arbeid som noen har påtatt seg å utføre

k5481. Levned] livsførsel

k5482. tit.] Luther 1616: 109: «Biscoper, Sognepræster oc Prædickere, paamindes met dette Sprock huorledis baade deris Leffnit oc tieniste skal være. Det bør sig en Biscop at være wstraffelig, een Quindis Mand, ædru, sædelig, Skickelig, som gierne laaner Huss, bequem til at lære andre, Guds Hussholdere, som icke er gierne hos Vin (eller anden Drick) icke slar, icke er begærendis slem baade, Men billig, icke kriegsk, icke gierig, som vel forestaar sit Huss, som haffuer lydige Børn met all Adstadighed, icke som hafuer nyligen taget ved Troen, som holder hart ved den sande tale, som er til Lærdom, at hand kand være mæctig til, at formane met den salige Lærdom, oc igiendrifue dem som imod sige, 1. Tim. 3. Tit. 1.»

k5483. De to anførte bibelstedene: 1 Tim 3.2–7: «Saa skal en Biscop være ustraffelig, een Qvindes Mand, Ædru, Retsindig, Tugtig, gierne laane Huus, Duelig til at lære (andre;) Icke en Viin-dranckere; icke en Ofverfusere; icke den, som staar efter slem Vinding; men Medlidig; icke Trætagtig; icke Gierig: Som kand vel forestaa sit eget Huus; som hafver lydige Børn med all Ærlighed, (Thi dersom nogen icke veed at forestaa sit eget Huus; hvorledis skal hand besørge Guds Meenighed?) Icke Ny-plantet, at hand skal icke opblæse sig, og falde i Lasterens Dom. Hand skal og hafve et got Vidnesbyrd, af dem, som ere udenfore, paadet hand skal icke falde i Lasterens Forsmædelse og Snare.» / Tit 1.6–11: «Dersom nogen er ustraffelig, een Qvindes Mand, som hafver tro Børn; icke berøgtede, at de ere Dranckere, og Ulydige. Thi en Biscop skal være ustraffelig, som GUds Huusholdere, icke Egensindet, icke Vredagtig, icke en Viin-dranckere, icke en Ofverfusere; som icke staar efter slem Vinding: Men laaner gierne Huus, er Godvillig, Tugtig; Retsindig, Hellig, Kydsk; som vist er, og kand lære, at hand kand være mægtig til at formane formedelst den salige Lærdom, og at straffe dem, som sige imod. Thi der ere mange Fortrædelige, og unyttige Sqvaldere og Bedragere, besynderlig de af Omskiærelsen; Paa hvilcke mand skal stoppe Munden; thi de forvende gandske Huuse, og lære det, som icke duer, for skiendelig Vindings skyld.»

k5484. mel.] Teksten er skrevet av presten Frederik Brandt (1674), men melodien er ukjent. Se Schiørring 1950: 1.256 og 262, og I.R. Hansen 1986: 70. Dass bruker samme melodiforelegg til den følgende sangen og dessuten til den vidt utbredte Jefta-visen (SV 2.34). Det høye antallet melodier til denne visen kan tyde på at melodien til Brandts salme ikke var folkeeie. Femte vers i strofen har gjennomgående innrim («Huus–Duus», «Tolk–Folk» osv.) knyttet til et taktskifte. I Jefta-visen er strofen satt opp som syv-versing, dvs. at femte vers er delt i to, slik at innrimet blir stående som enderim. Trestavelsestakten er jevnt over ikke så utbredt i salmer og åndelige sanger.

k5485. Det bør sig en Biscop] en åndelig vokter skylder; se kommentar til Biscopers ovf.

k5486. ærlig] sc. skal være

k5487. een Hustruis Mand] sc. han skal være

k5488. fremmede Qvinder] kvinner som tilhører andre menn, dvs. gifte kvinner

k5489. at røre] å ha (seksuell) omgang med. Infinitiven her og i følgende to vers står parallelt til «at føre» i 1.2, styrt av «Det bør sig en Biscop» i 1.1.

k5490. Huus] husstand, familie

k5491. suus eller duus] larmende lystighet; vanligvis sus og dus (som ikke oppfyller versemålets krav).

k5492. Gebærder] fakter og minespill

k5493. Mund] måte å ordlegge seg på

k5494. Veyfarend'] reisende

k5495. breede] dekke

k5496. fattige Lemmer] personer som ikke er i stand til å underholde seg ved arbeid, fattig(hus)lem

k5497. husvale] trøste, hjelpe; jf C.5. no. lov 2-7-2: «Præsterne skulle have Omsorg for de Fattige, og ikke alleniste formane Sognefolket til at give Almisse, men og gaa dem for derudi med et got Exempel. De skulle flitteligen tilsee, at hvis de Fattige givet og Christeligen tillagt er, de det nyde og bekomme.» Jf. Jes 58.7: «Bryd dit Brød for den Hungrige; og indled de Ælendige og Landflyctige i dit Huus: Seer du nogen Nøgen, da klæd hannem, og unddrag dig icke fra dit Kiød.»

k5498. GUds Folk] menigheten, de kristne

k5499. øve] gjøre

k5500. mon] vil

k5501. den præstelig Orden] lærestanden, geistligheten

k5502. anstaar] det sømmer seg

k5503. monne lære] vel lærer

k5504. Betænkende] idet han tenker på

k5505. Hyrde] gjeter, sjelehyrde. En som lærer kristendom (biskoper, prester o.l.) og driver sjelesorg, kalles pastor (lat. «gjeter») etter Jer 3.10 (3.15): «Og Jeg [Herren] vil gifve eder Hyrder efter mit Hierte, som skulle føde eder med Lærdom og Viisdom.» I NT fremstår Jesus som «den gode hyrde» (Joh 10.11).

k5506. Huusholder] «økonom» (se kommentar til HT.innl.), en som forvalter den kristne lære; jf. 1 Kor 4.1: «Hver mand skal holde os for Christi Tienere, og Huusholdere ofver GUds hemmelige Ting.»

k5507. Fylden] fylleri, beruselse

k5508. slem Baade] tarvelig fordel, simpel vinning

k5509. timelig Gods] jordisk eiendom

k5510. Billighed] rimelighet, rettferdighet

k5511. suen] utsugeri, (urettmessig) tilegnelse av økonomiske goder

k5512. Skinden] flåeri, utsuging

k5513. der hos] derhos, samtidig

k5514. Hans Næste] sin neste

k5515. opsluge] fortære (økonomisk)

k5516. GUds Lem] kristen; jf. Rom 12.4.

k5517. Klinten] ugresset; Matt. 13.24–25 ff.: «Himmeriges Rige lignes ved et Menniske, som saade god Sæd i sin Ager. Og der Folckene sofve, kom hans Fiende, og saaede Klinte iblant Hveeden, og gik bort.»

k5518. Klammer] klammeri, krangel

k5519. age] kjøre

k5520. Karm] vogn, karet

k5521. Tiuend'] tyende, tjenestefolk

k5522. Hvor] hvordan

k5523. Levnet] liv

k5524. levendis Aar] de år han levde (på jorden)

k5525. Kon] kun

k5526. Frugt] avkom

k5527. indbygge] bygge inn (i seg); jf. 1 Pet 2.5: «Og bygge I ogsaa eder, som de lefvende Steene til et Aandeligt Huus, og til et hellig Præstedom, til at ofre Aandelige Offer, som ere Gud behagelige, formedelst JESUM Christum.»

k5528. sin' Smaa] sine barn

k5529. til Prikke] i minste detalj (jf. til punkt og prikke)

k5530. hand kand Aanderne prøve] 1 Joh. 4.1: «I Elskelige, troer icke hver Aand; men prøfver Aanderne, om de ere af GUd: thi der ere mange falske Propheter udgangne i Verden.»

k5531. Kiætteris] kjetteres, vranglæreres

k5532. sit Rige] hans rike

k5533. vores] våre

k5534. Artikler og Tro] trosartikler; retorisk hendiadyoin (ett ved hjelp av to)

k5535. stædis] tillates, tilstedes

k5536. nyplantet] nyomvendt, jf. Luthers/Resens ord ovf.: «icke som hafuer nyligen taget ved Troen» og 1 Tim 3.6.

k5537. Theologiske Lære] teologistudier. I universitetsloven (den såkalte fundatsen) fra 1621 forutsettes det at ingen kan få embede uten å ha studert «thoe eller threi Aar her paa Vniuersitetet, eller oc it Aar i det ringgeste, om de haffuer werridt paa fremmede Vniuersiteter wden Rigitt» (sitert etter Norvin 1940: 2.79).

k5538. forvrikke sit Fied] snuble

k5539. Fied] skritt

k5540. Biscopelig Læber] en menighetsforstanders tale (jf. komm. til 1.1 ovf.)

k5541. de Simple] de enfoldige, de uutdannede

k5542. Secter] grupper av dissentere

k5543. med Staalhandsker] hardhendt, voldsomt. Stålhansken tilhører den tradisjonelle krigsrustningen.

k5544. optage] ta til seg

k5545. af Skriften] på Skriftens grunnlag

k5546. tydelig Sprog] med fyndige ytringer (bibelvers)

k5547. Ey ringeste Maader fordrage] (dem skal han) ikke tåle et minstemål av

k5548. I likhet med HT 1 ligger også HT 2 tett på Luthers forelegg – og i sin tur hans bibelske forelegg (se ndf.). Denne sangen er forholdsvis kort til katekismesang å være, bare seks strofer. I motsetning til den første sangen er henvendelsen her (f.o.m. 2.5) rettet direkte og imperativisk til dem det gjelder, dvs. menighetenes enkeltmedlemmer.

k5549. Tilhørernes] menighetens enkelte medlemmers, dvs. de som skal belæres av presten

k5550. Embede] gjerning, et varig arbeid som noen har påtatt seg å utføre

k5551. Lærere] biskoper, prester, degner o.l.

k5552. tit.] Luther 1616: 110–11: «Huad Tilhørere ere deris Biscoper (oc lærere) skyldige, etc. HERren haffuer forordnet for dem som forkynde Evangelium, at de skulde leffue aff Evangelio, 1. Cor. 9. Den skal dele met (sin) Lærere i alle gode ting, som Ordet læris, Gal. 6. Aaldinge som vel forestaa, skulde holdis dobbelt Ære værde, mest de som arbeyde i Ordet oc Lærdom, thi Skrifften siger, du skalt icke binde Munden til paa den Oxe som tærsker, oc en Arbeyder er sin Løn værdt. Lyder eders Forstandere oc viger dem, Thi de vaage, som de skulle giøre Regenskab for eders siele, at de kunde giøre det met glæde, oc icke suckendis, thi det er eder icke gavnligt, Ebr. 13.» / De tre anførte bibelstedene: 1 Kor 9.14: «Saa hafver og HERREN befalet, at de, som forkynde Evangelium, skulle nære sig af Evangelio.» / Gal 6.6: «Og den som blifver underviist [katekhoúmenos] med Ordet, hand skal deele allehaande Got med den, som hannem underviiser [katekhounti].» / Hebr. 13.17: «Lyder Eders Lærere, og følger dem; thi de vaage ofver eders Siæle, ligesom de, der skulle giøre Regenskab for dem, at de kunde det giøre med Glæde, og icke med Suck; thi det er eder icke got.»

k5553. nest] nærmest

k5554. mel.] Sangen det vises til er «Hvor elskelig siunis din boliges Stæd», med tekst av presten Frederik Brandt (1674), melodien er imidlertid ukjent. Se Schiørring 1950: 1.256 og 262, og I.R. Hansen 1986: 70. Dass bruker samme melodiforelegg til den forrige sangen (HT 1) og dessuten til den vidt utbredte Jefta-visen (SV 2.34). Det høye antallet melodier til denne visen kan tyde på at melodien til Brandts salme ikke var folkeeie. Femte vers i strofen har gjennomgående innrim («skal–Gefall», «got–Spot» osv.) knyttet til et taktskifte. I Jefta-visen er strofen satt opp som syv-versing, dvs. at femte vers er delt i to, slik at innrimet blir stående som enderim. Trestavelsestakten er jevnt over lite utbredt i salmer og åndelige sanger.

k5555. Forordning] lovbestemmelse, forskrift gitt av Kongen

k5556. beskikket] fastsatt, bestemt

k5557. Bogstaverne] ordene; jf. lovens bokstav

k5558. monne] kan vel

k5559. Ordet] Guds ord

k5560. Livis] livs; genitiven er kurant

k5561. Opholdning] underhold

k5562. til Gefall] til behag

k5563. Landsens] landets, jordens

k5564. dobbelt i Ære] 1 Tim 5.17: «De Eldste, som ere gode Forstandere, dem holder mand at være dobbelt Ære værde, besynderligen dem, som arbeyde i Ordet, og udi Lærdom.» Ordet prest kommer i seg selv fra gr. presbýteros, «eldre».

k5565. retsindig] samvittighetsfullt

k5566. Ordets Arbeyder', som gaar [...] at lære] teologistudenter

k5567. Beviiser [...], beteer] gjør [...], yt; imp. flt.

k5568. monne de være] kan de vel være

k5569. terskendes] treskende

k5570. den terskende Oxe] Se katekismeteksten, ovf.; 1 Tim 5.18: «Thi Skriften siger: Du skal icke binde Munden til paa den Oxe som tersker; Oc: En Arbeydere er sin Løn værd», jf. 5 Mos 25.4 og 1 Kor 9.9.

k5571. vellærd] studert; ofte brukt i titulatur, ved henvcndelse til prester

k5572. Lønnen vel værd] 1 Tim 5.18; se komm. til 3.1 ovf.

k5573. Apostelen] Paulus; jf. 1 Kor 9.1.

k5574. Det Embed] den gjerning; et varig arbeid som noen har påtatt seg å utføre

k5575. Hosfølger en temmelig Fare] en betydelig fare følger med (embedet); hosfølge ser ellers ut til å være belagt i partisipp (pres. og perf.).

k5576. Tilhørernes] Se komm. til sangens tittel, ovf.

k5577. I hvordan det gaar] hvordan det enn går

k5578. Faar] Prestens rolle som pastor, dvs. «(sjele)hyrde», tilsvarer menighetens rolle som sauer; se komm til HT 1.3.3.

k5579. til Regenskab svare] stå til regnskap; se katekismeteksten, ovf. og Hebr 13.17.

k5580. værer [...] og lyder] vær [...] og adlyd; imp. flt.

k5581. Sorg] omsorg

k5582. jers] deres

k5583. Seer til] sørg for, pass på; imp. flt.

k5584. Forstand] Jf. 1 Kor 1.19: «Thi der staar skrefvet: Jeg vil til intet giøre de Viises Viisdom; Og de Forstandiges Forstand vil Jeg bortkaste.»

k5585. jers] deres

k5586. sin Dage] i livet, deres levedager

k5587. Betænker] tenk på; imp. flt.

k5588. Vægtere] vekter. På 1600-tallet fikk også de største norske byene et vekterkorps, dvs. nattevakter med en viss politimyndighet. Vekterne hadde også tilsyn med gatebelysningen, og de ropte ut timen og vinden.

k5589. da giver det agt] hør da godt etter; imp. flt.

k5590. At] slik at

k5591. det] Dvs. sitt vekterarbeid

k5592. laver] gjør; imp. flt.

k5593. Aarsage] årsak; ent.

k5594. Av de fem strofene om øvrighets embete (HT 3), fremmer den første et lydighetskrav, den andre legitimerer øvrighetens herredømme i Gud, den tredje varsler den obsternasiges undergang, den fjerde lover den underdanige medgang, og den femte oppsummerer. Formaningen gis fra begynnelsen av i 3. pers. («mand», 1.1), men endres til 2. pers. («du») fra 2.5. Denne sangen, som man uten videre skulle tro ville rette seg mot den verdslige øvrighets representanter, henvender seg dermed direkte formanende til undersåttene, ikke til makthaverne. Grunnen er åpenbar: Luthers utdrag fra Romerbrevet setter betingelsene. Ikke desto mindre betyr dette at Kongens undersåtter med dette formanes i to sanger på rad (i tillegg til denne også i HT 4), mens det ikke stilles noen krav til makthaverne. For de har ifølge Romerbrevet deres makt fra Gud, og enhver som setter seg opp mot makthaverne, setter seg dermed opp mot Guds orden. Slik legitimeres en totalitær styreform i religionen, som teokrati. / Kongeloven av 1665, skrevet av Peter Schumacher, alias grev Griffenfeld, fire år før, legitimerer ikke uttrykkelig Kongens makt i Guds nåde, slik gjeldende rett i Norge hadde vært siden kroningen av Magnus Erlingsson i 1163, men stiller likevel i § 2 Kongen over enhver lov gitt av mennesker: «Danmarckes og Norges EenevoldsArffveKonge skal være hereffter og aff alle undersaatterne holdes og agtes for det ypperste og høyeste hoffved her paa Jorden offver alle Menniskelige Lowe, og der ingen anden hoffved og dommere kiender offver sig enten i Geistlige eller Verdslige Sager uden Gud alleene» (retsinformation.dk).

k5595. Embede] gjerning, et varig arbeid som noen har påtatt seg å utføre

k5596. tit.] Luther 1616: 112–13: «Øffrigheder paamindes met dette Sprock om deris Embede. Huert Menniske skal være de høye Herredømme underdanig, Thi der er icke mact uden aff GUD, oc de som ere, ere forordnede aff Gud, huorfor huo som staar imod macten, Hand staar imod GUDs Forordning, oc de som staae (der) imod, de faa Dom imod dem selffue: Thi Førster ere icke at frycte for en god Gierning, Men for en ond, vilt du da icke frycte for macten, saa giør got, oc du skalt haffue loff aff den, Men giør du ont, da frycte dig, thi den bær icke Suerdet forgæffuis, Thi den er Guds tienere, dig til gode (oc) en Heffner til straff, for den som giør ilde, Rom. 13. cap. 1. Pet. 2.» / De to anførte bibelstedene: Rom 13.1–4: «Hver Mand skal være Øfrigheden underdanig, som hafver Magt ofver hannem; thi der er ingen Øfrighed, uden af GUd: Og hvor som Øfrighed er, Den er skicket af GUd. Hvosom nu setter sig imod Øfrigheden, hand staar imod Guds Skickelse: Og de som imodstaa, de skulle faae Dom ofver sig. Thi at de Veldige ere icke de gode Gierninger; men de Onde, til Frygt. Og vil du icke frygte dig for Øfrigheden, da giør det, som Got er, saa skal du hafe Lof af hannem. Thi hand er Guds Tienere, dig til gode: Men giør du det, som Ont er, da frygt dig; thi hand bær icke Sværdet forgiefvis; Hand er Guds Tienere, en Hefnere til Straf ofver dem som giøre ilde.» / 1 Pet 2.13–17: «Værer all Menniskelig Skick underdanige, for HERrens skyld: Være sig Kongen, som den Øverste: Eller Høfvetsmænd som de, der udsendes af hannem, Til Hefn ofver Misdedere, og de Fromme til Lof. Thi det er GUds Villie, at I skulle, i det I giøre Got, tilstoppe de daarlige Menniskers Vanvittighed; Som de der ere fri, og icke som I hafve Frihedens til Ondskabs Skiul; men som GUds Tienere. Giører hver Mand Ære; Elsker Brødrene; Frycter Gud; Ærer Kongen.»

k5597. mel.] Av sensurhensyn er det opprinnelige melodiforelegget sløyfet og erstattet med denne formuleringen. Avskriftene oppgir «Bonden hand agter paa Tiden», Dalevisens forelegg (SV 1.125). Dass bruker samme melodi til evangeliesangen «Jesus en lignelse taler» (SV 3.234), dvs. sangen til femte søndag etter helligtrekongersdag (Schiørring 1.250 og 263). I.R. Hansen (2001) redegjør for melodihistorien. Strofen settes ellers ofte opp som elleveversing; her står den som syv-versing, med innrim i tredje, fjerde, femte og sjette vers.

k5598. bør mand at ære] skylder man å vise ære

k5599. Herredømmer] herskeres maktposisjoner; syntagmet står som apposisjon til «dem» i 1.2.

k5600. Sæt] satt

k5601. i sær] alene

k5602. paa det] slik at

k5603. Forordning] lovbestemmelse, forskrift (gitt av Kongen)

k5604. Ey [...] at stride] at han ikke skal stå imot; akk. med inf.

k5605. beskiære] forunne (det)

k5606. sette] beordre

k5607. den Stand] Dvs. øvrigheten

k5608. høye] viktige, opphøyde

k5609. naar paakrævis] når det er nødvendig

k5610. strævis] det strittes imot

k5611. forgævis] til ingen nytte

k5612. Førster] fyrster, konger

k5613. Uden] uten at

k5614. Rygte] omdømme, gode navn og rykte

k5615. At] slik at

k5616. fører] noterer, regnskapsfører

k5617. U-dyd] umoral

k5618. Last] syndig handling

k5619. teer] viser

k5620. Gast] dårlig menneske, plageånd

k5621. med hast] hurtig

k5622. forkast] forkastet

k5623. nedtrykke til Grunde] ydmyke til fulle

k5624. Vilt] vil; personbøyning, 2. pers.

k5625. bæve] skjelve, frykte

k5626. flittelig] flittig

k5627. ertappe] få tak i, komme over

k5628. Trappe] trapp, avsats; jf. 1 Tim 3.13: «Men hvilcke som tiene vel, de forhverfve dem self en god Trappe, og en stor Frimodighed i Troen, udi Christo JEsu.»

k5629. hende] Dyden personifisert som kvinne

k5630. traaer] attrår (sc. Dyden)

k5631. lave] forberede, lage i stand

k5632. Lof] ros, lovprisning

k5633. Øvrigheds Orden] den verdslige makt, Luthers ordo politicus; se innl. til HT ovf.

k5634. Under-Herrer] herrer (el. herskere) underordnet Herren; to av avskriftene har «inspecteurer». Ordet ser ikke ut til å være belagt annetsteds.

k5635. sætte til rette] bringe i orden

k5636. Hisset om og her] rundt omkring

k5637. krogit] urettferdig

k5638. Gevær] våpen

k5639. Vilde] tøylesløs; flertallsformen følger den logiske meningen, ikke grammatikken. Verbene («omløber» og «forspilde») står like inkonsekvent i hhv. ent. og flt.

k5640. Levnet, Liv og Dage] sitt liv; de tre substantivene må her oppfattes som synonyme

k5641. forspilde] lar gå tapt til ingen nytte. Verbet er her flertallsbøyd, fremtvunget av rimet; «omløber» i verset over har ikke flertallsbøyning, til tross for at de to verbene er sideordnet og subjektet (Som) viser til et ord i entall: «hver».

k5642. omløber […] og […] forspilde] Det er altså verbene, ikke rimordene «Vilde og ilde» som her er sideordnet.

k5643. Den fjerde hustavlesangen, om undersåttenes plikter overfor øvrigheten (HT 4), omfatter to hoveddeler fulgt av en oppsummering, i alt ni strofer. Den første hoveddelen (str. 1–5) gjelder plikten til å betale skatt. I de to første strofene formanes folk til å punge ut; i den tredje og den femte følger begrunnelsen: Å betale skatt til øvrigheten innebærer å betale skatt til Gud (str. 3): Det du gir til keiseren, gir du i realiteten til den aller høyeste. På 1600-tallet oppfattes de verdslige myndigheter i henhold til Rom 13 som Guds tjenerskap. Derfor blir det økonomiske mellomværendet med øvrigheten også et religiøst samvittighetsspørsmål (str. 5). Den betalingsuvillige trues med straff (str. 4). I annen hoveddel formanes undersåttene om å be (str. 6–8), for kongen, hans embedsmenn, soldater og alle andre, og generelt for levelige forhold i landet. Den siste strofen (9) kommer med en oppsummering, dvs. en avsluttende oppfordring om å støtte opp om øvrigheten, under trussel om at Gud vil notere seg alle tilløp til det motsatte i sitt regnskap.

k5644. tit.] Luther 1616: 113–15: «Huad Underdane ere deris Øffrigheder skyldige. Giffuer Keyseren det som Keyserens er, Matth. 22 oc 17. Huert Menniske skal være de høye Herredømme, etc. saa værer underdanige aff fornødenhed, icke alleniste for Straffen, men ocsaa for Samuittigheden, Thi derfore giffue i oc Skat. Thi de ere GUDS Tienere, som tiene til det samme, saa giffuer alle de Ting i ere skyldige, den skat som bør Skat, den Told, som bør told, den Ære som bør ære, Rom 13. Jeg formaner først for alle Ting, at der skee ydmygelige begæringer, Bøner, Forbøner, Tacksigelse for alle Menniske, for Konger oc alle de som ere sætte i Høyheder, at wi maa leffue et Roligt oc stille Leffnet, met all Gudelighed oc adstadighed, 1. Tim. 2. Paaminde dem at de ere Førster oc Herredømme underdanige, at lyde, at være rede til all god Gierning, at de ingen Laste, ere icke Kijffactige, etc. Tit. 3. Værer alle Menniskelige Creatur underdanige for HERRENS skyld, Være sig en Konge, som den ypperste, eller Høffitzmænd som de der ere sende af hannem etc. 1 Petr. 2.» / De anførte bibelstedene: Matt 22.17–21: «Siig os [disiplene] derfore: Hvad tyckes Dig [Jesus]? Er det ret, at mand gifver Keyseren Skat, eller ey? Der JEsus nu merckte deris Skalkhed, sagde Hand: I Øyenskalcke, hvi friste I Mig? Lader Mig see Skattens Mynt: Og de rackte Hannem en Penning. Og Hand sagde til dem: Hvis Billede og Ofverskrift er dette? De sagde til Hannem: Keyserens; da sagde hand til dem: Saa gifver Keyseren, det Keyseren hører til; og Gud, det Gud hører til.» / Matt 17.24–26: «Der de komme nu til Capernaum, ginge de til Peder, som toge Skatt op, og sagde: Pleyer icke eders Mestere at gifve Skatt? Hand sagde: Jo. Og der hand kom hiem, da kom JEsus hannem tilforn, og sagde: Hvad tyckes dig, Simon, af hvem tager Konger paa Jorden Told eller Skat? af deris Børn, eller af Fremmede? Da sagde Peder til Hannem: Af Fremmede: JEsus sagde til Hannem: Da ere Børnene frj.» / Rom 13.1–7: «Hver Mand skal være Øfrigheden underdanig, som hafver Magt ofver hannem; thi der er ingen Øfrighed, uden af GUd: Og hvor som Øfrighed er, Den er skicket af GUd. Hvosom nu setter sig imod Øfrigheden, hand staar imod Guds Skickelse: Og de som imodstaa, de skulle faae Dom ofver sig. Thi at de Veldige ere icke de gode Gierninger; men de Onde, til Frygt. Og vil du icke frygte dig for Øfrigheden, da giør det, som Got er, saa skal du hafe Lof af hannem. Thi hand er Guds Tienere, dig til gode: Men giør du det, som Ont er, da frygt dig; thi hand bær icke Sværdet forgiefvis; Hand er Guds Tienere, en Hefnere til Straf ofver dem som giøre ilde. Saa værer nu fornøden underdanige af Fornødenhed, icke alleeniste for Straffens skyld; men ogsaa for Samvittighedens skyld. Derfore skulle I og gifve Skat; fordi at de ere Guds Tienere, som skulle forfremme saadan Beskiermelse. Saa gifver hver det, som I ere skyldige: Skat den, som bør Skat: Told den, som bør Told: Frygt den, som bør Frygt; Ære den, som bør Ære.» / 1. Tim 2.1–2: «Saa formaner jeg for alle Ting, at mand giør Bøn, Formaning, Forbedelse, og Tacksigelse for alle Mennisker; For Konger, og for all Øfrighed; at vi kunde lefve et roligt og stille Lefnet i all Gudelighed og Ærlighed.» / Tit 3.1–2: «Paamind dem, at de ere Førsterne og Øfrighed underdanige og lydige; at de ere redebonne til alle gode Gierninger; At de icke skiende paa nogen, icke ere kifagtige; at de ere medlidige, bevise all Sagtmodighed mod alle Mennisker.» / 1 Pet 2.13–17: «Værer all Menniskelig Skick underdanige for HERrens skyld: Være sig Kongen, som den Øverste: Eller Høfvetsmænd som de, der udsendes af hannem til Hefn ofver Misdedere, og de Fromme til Lof. Thi det er GUds Villie, at I skulle, i det I giøre Got, tilstoppe de daarlige Menniskers Vanvittighed; Som de der ere fri, og icke som I hafde Friheden til Ondskabs Skiul; men som GUds Tienere. Giører hver Mand Ære; Elsker Brødrene; Frygter Gud; Ærer Kongen.»

k5645. mel.] Av sensurhensyn er det opprinnelige, verdslige melodiforelegget sløyfet og erstattet med denne formuleringen. Se Innl. 6.2. Avskriftene oppgir «Danmand er din Hustru hjem etc.», et vers kjent fra omkvedet til skjemtevisa «Hustruen skulle til gildis gaa» (I.R. Hansen 1986: 64). Dass utstyrer evangeliesangen til tredje pinsedag, «Christus gifuer at forstaa» (SV 3.304), med det samme melodiforelegget.

k5646. Skat] På landet ble skatt mot slutten av 1600-tallet først og fremst betalt på grunnlag av matrikkelen, det offentlige registeret for grunneiendom som fastla enhver gårds skatteevne. Matrikkelen var i bruk fra 1665 og helt frem til 1836. I tillegg ble skatt ytt i form av tiende, dvs. tiendedelen av enhver jordbruksavling og kommersiell fiskefangst (ikke hjemmefiske). Ifølge Christian Vs norske lov av 1687 skulle tienden tilfalle hhv. Kongen, Kirken og presten i tre like store deler (2-22-4). Dikterpresten kan med andre ord sies å ha egeninteresse av å innprente bøndene god skattemoral. Som ekstraordinær tilleggsskatt kunne Kongen ilegge koppskatt. Dette var en uperiodisk skatt (per hode eller Kopf) som ble utskrevet når behovet meldte seg. Det skjedde flere ganger i løpet av 1600-tallets siste halvdel. Med koppskatten hadde Kongen dessuten mulighet til å fange inn de skattyterne som verken var skyldig tiende eller matrikkelskatt. Skatt ble på landsbygda i det vesentlige ytt i form av naturalia. I byene ble det betalt byskatt til kronen og stadsskatt til byen. Her var pengeøkonomien kommet lenger, og dermed ble skatten gjerne betalt i rede penger.

k5647. Tribut] skatt, avgift

k5648. eragtis] anses, aktes

k5649. Herre-Bud] kongelig befaling

k5650. Giver] gi; imp. flt.

k5651. Skat] sc. «betal»

k5652. opbære] motta, heve, innkassere

k5653. Told] sc. «betal»

k5654. Giører] vis; imp. flt.

k5655. sin] deres

k5656. Skaffer] skaff, gi; imp. flt.

k5657. hva dem tilhør] det som tilhører dem

k5658. Lad ey staa tilbage] kom ikke på etterskudd (i restanse)

k5659. sin Umage] sitt arbeid, strev (med å være øvrighet)

k5660. de] Dvs. øvrighetens menn

k5661. Vartend' op det samme] som yter sine tjenester, dvs. de fyller sin funksjon som (Guds) tjenere.

k5662. Sold] lønn, betaling

k5663. annamme] motta, få

k5664. under Herredømmer] for makten

k5665. den Velgefal] det (vel)behag

k5666. anstaar og sømmer] passer seg. Begge verb brukes ofte i den refleksive betydningen uten seg.

k5667. Rebelle] opprører, en som ikke vil akseptere rådende normer. Den vanlige skrivemåten er rebel. Dass ser her ut til å bruke den opprinnelige franske skrivemåten (om enn ikke uttalen) av rimtvang.

k5668. Faldet] straffskyldigheten; jf. fodfald, «ydmykelse»

k5669. dvælle] la vente på seg. Skrivemåten med dobbel konsonant synes ikke å være belagt annetsteds.

k5670. viiser] utvis; imp. flt.

k5671. venter] regn med; imp. flt.

k5672. bliver ved] består, er virksomt

k5673. saa beskaffen] slik laga. Hankjønnsformen på -en er den normale også i intetkjønn.

k5674. høyt fornøden] helt nødvendig. Hankjønnsformen på -en er kurant også i intetkjønn.

k5675. der ved] Dvs. ved det at du viser deg som en rebell og setter deg opp mot øvrigheten.

k5676. brøden] brudt. Partisippformen synes sjelden. Vi hadde ventet brudt eller brydet.

k5677. for alle ting] fremfor alt

k5678. Eder] dere; på et høyere stilnivå enn kortformen jer.

k5679. fast] urokkelig

k5680. Værer] vær; imp. flt.

k5681. Hulde] trofaste

k5682. Underdaner] undersåtter. Det ordspillet som for moderne lesere synes så opplagt, var neppe virksomt på dikterprestens tid. Dane (flt. daner) i betydningen «dansk mann» ble gjenopptatt i språket først på 1700-tallet.

k5683. Ofrer op] bring som offer; imp. flt.

k5684. Ypperst] fornemst

k5685. størst] mektigst, betydeligst

k5686. Landsens] landets

k5687. Beeder] be; imp. flt.

k5688. Raad] På slutten av 1600-tallet er Kongens råd å forstå som Geheimekonseilet, som bestod av i alt syv personer. Alle slags saker kunne i prinsippet forelegges dette rådet.

k5689. Stænder] adelen (befolkningsgrupper av høy byrd)

k5690. Forlæning] len

k5691. Beder] be; imp. flt.

k5692. Høvidsmænd] offiserer

k5693. Dannis Svend] god soldat

k5694. Sverdet har ved Beltet] som har sverdet i beltet; relativpronomenet (subjunksjonen) er underforstått.

k5695. Beder] be

k5696. Huus] husstander, familier

k5697. Huus-Gesinder] tjenestefolk

k5698. Giører] gjør, fremsett; imp. flt.

k5699. daglig Brød] Jf. FV 5. Sangen forutsetter at oppsetsighet fører til materiell nød, mens lydighet fører til velstand.

k5700. Beder] be; imp. flt.

k5701. Landsens] landets

k5702. Næring] underhold, nødvendig føde

k5703. At] slik at

k5704. kunde] kanskje kunne; uttr. potensial konj. I Dass' språk er distinksjonen mellom kunde («kunne») og kunne («kan») ennå virksom.

k5705. hver for sig] hver for oss

k5706. Stil] stille (og rolig)

k5707. adstadig] stødig

k5708. Gudelig] gudfryktig

k5709. vores] våre; kurant form

k5710. Giører] gjør; imp. flt.

k5711. med en god Besked] på forstandig vis

k5712. Seer] se til; imp. flt.

k5713. Har et Ord dog i Fordrag] bær allikevel over; imp.flt.

k5714. dem] Dvs. øvrighetens menn

k5715. kivis] strides

k5716. Vider] vit; imp. flt.

k5717. ald den Sag] hele den anklagen

k5718. indgivis] legges frem

k5719. Sangen om ektefolks forpliktelser (HT 5) omfatter to hoveddeler, hver innledet med en apostrofe: I den første delen (str. 1–4) henvender dikterpresten seg til ektemennene, i den andre til deres hustruer (str. 5–7). Mennene oppfordres til å være seg sitt ansvar som familieoverhoder bevisst og vise forståelse og overbærenhet overfor det «svake» kjønn. Kvinnene oppfordres på sin side til å være lydige overfor sine menn: «Naar Manden æris, æris GUd», som det står (5.5). Slik defineres kjønnsrollene – overbærenhet på den ene side, lydighet på den annen – med guddommelig forankring. Med dette legger dikterpresten seg tett på Luthers Lille (se ndf.). I sluttstrofen viser han seg imidlertid fra sin mest menneskelige (og minst dogmatiske) side: Kommer det til trette eller krangel i ekteskapet, ordner det seg nok allikevel, bare man tar tiden til hjelp. / Loven (C.5. no. lov) tar ikke for seg ekteskapelig krangel spesielt.

k5720. Embede] gjerning, et varig arbeid som noen har påtatt seg å utføre

k5721. tit.] Luther 1616: 115–16: «Mænd skulle boe hoss (deris) Hustruer effter Forstand, som hoss et skrøbeligt Quindeligt redskab, oc dele ære (met dem) som dem der ere Naadens metarffuinge til Liffuet, at eders Bøner icke bliffue forhindrede, 1. Pet. 3. oc værer icke bittre imod dem, Coloss. 3. Quinderne være deris Mænd underdanige, som HErren, etc. Eph. 5. Lige som Sara var Abraham lydig, oc kaldede hannem Herre, Hues Døttre i ere bleffne, om i giøre vel oc icke frycte for nogen redsel, Ephes. 6. 1. Pet. 3. / De anførte bibelstedene: 1 Pet 3.1: «Disligest skulle Qvinderne være deris Mænd underdanige, paadet, at ogsaa de, som icke troe paa Ordet, kunde vindes formedelst Qvindernes Omgengelse, uden Ordet.» / Kol 3.18–19: «I Hustruer, værer eders Mænd underdanige i HERREN, ligesom det sig bør. I Mænd, elsker eders Hustruer, og værer icke bittre imod dem.» / Ef. 5.22–24: «Qvinderne skulle være deris Mænd underdanige, som HERREN; Thi Manden er Qvindens Hofvet, ligesom Christus og er Meenighedens Hofvet: Og Hand er sit Legemes Saliggiørere. Men ligesom Meenigheden er Christo underdanig, saa skulle og Qvinderne være deris Mænd i alle Ting.» / 1 Pet 3.6: «Ligesom Sara var Abraham lydig, og kaldede hannem Herre: Hvis Døttre I ere blefne, dersom I giøre vel; og ere icke saa frygtagtige.»

k5722. mel.] Teksten til den oppgitte visa, som handler om Isaks giftermål med Rebekka, og dermed kan sies å være tematisk motivert av dikterprestens sang, finnes først bevart i et trykk med tittelen «Tvende viser uddragen af den hellige skrift» (1632). Opphavmannen kan være en viss Jacob Madsen Vejle (1538–1606); melodien er ukjent. I Cassubens salmebok (1666) henvises man til «Guds søn er kommet af himmelen ned» som melodiforelegg. Se Schiørring 1.62–63.

k5723. Dannemænd] aktverdige danske menn, hedersmenn; «danske» vil i denne sammenheng også omfatte norske menn.

k5724. eyer] rår over el. har (om pårørende)

k5725. Seer til] se til, sørg for; imp. flt.

k5726. lemfeldelig] forsiktig

k5727. Huusholdnings Aaget] deres forpliktelser som familieoverhoder; aag brukes ofte i betdningen «herredømme» eller «plikt»; jf. Matt 11.30: «Thi mit Aag er lideligt, og min Byrde er læt.» Om familiefedre som økonomer eller husholdere, se innledningen til HT-kommentaren.

k5728. drager] Metaforikken forutsetter at åket (det trestykket som legges på trekkdyrenes nakke) faktisk brukes til å dra eller trekke noe (f.eks. plogen).

k5729. med ingen Overfuus] uten utskjelling el. voldsomhet; overfus (som subst.) ser ikke ut til å være registrert i ordbøkene, derimot overfusning og overfusenhed. Men subst. fus («noe hurtig og voldsomt») er belagt. Uttrykket med ingen (til erstatning for uten) synes høyst uvanlig (i skrift).

k5730. smukke] edle, moralske

k5731. boer] bo; imp. flt.

k5732. Men boer hos dennem med Forstand] 1 Pet 3.7: «Disligeste skulle, I Mænd boe hos dem med Fornumstighed [Forstand, 1647]; og gifver det Qvindelige som det skrøbeligste Redskab sin Ære, som ogsaa er Naadens Medarfinge til Lifvet, paadet at eders Bønner skulle icke forhindres.»

k5733. deeler] del; imp. flt.

k5734. ægte Mand] lovformelige mann, ektemann

k5735. skrøbeligt] syndig

k5736. overbære] vise tålmodighet

k5737. hvad] hvilken

k5738. med sig føre] har til følge

k5739. de svage Kar] 1 Pet 3.7: «Disligeste skulle, I Mænd boe hos dem med Fornumstighed; og gifver det Qvindelige som det skrøbeligste Redskab [Kar, 1647] sin Ære, som ogsaa er Naadens Medarfinge til Lifvet, paadet at eders Bønner skulle icke forhindres.»

k5740. Arve-Rætt] 1 Pet 3.7; se komm. til 2.1 ovf. og Gal 3.28–29: «Her er ingen Jøde eller Græcke; Her er ingen Tienere eller Fri; Her er ingen Mand eller Qvinde: thi at I ere allesammen Een i Christo JEsu. Ere I da Christi, saa ere I jo Abrahams Sæd, og Arfvinge efter Forjettelsen.»

k5741. Bortkaster] kast bort (som unyttig og verdiløst); imp. flt.

k5742. Larm] utskjelling, ståhei

k5743. lader ilde] gir ondt av seg

k5744. ey nogen Fremgang faae] ikke bli hørt (eller tatt til følge)

k5745. Hvor tit I bede vilde] hvor ofte dere enn ville be

k5746. jers] deres; 2 pers. pron.

k5747. I skal jers Mænd adlyde] 1 Pet. 3.1: «Disligest skulle Qvinderne være deris Mænd underdanige, paadet, at ogsaa de, som icke troe paa Ordet, kunde vindes formedelst Qvindernes Omgengelse, uden Ordet.»; jf. Ef 5.22, Kol 3.18 og 1 Tim 2.11.

k5748. Overmagt] overherredømme; ofte brukes uttrykket have Overmagten i overført betydning: «være åndelig overlegen»; jf. 1 Mos. 3.16: «[...] Og din Attraa skal være til din Mand, og hand skal være din Herre.»

k5749. udtyde] tolke, utlegge, oversette

k5750. Sara] patriarken Abrahams hustru; jf. 1Mos 16.1. Jf. 1 Pet. 3.6: «[…] likesom Sara var Abraham lydig og kalte ham herre; og hennes barn er I blitt når I gjør det gode og ikke lar eder skremme av noget.» Overleveringen er samstemt, men syntaktisk hadde vi ventet dativ (lat.), Saræ. Navnet oppfattes rimeligvis som norsk og unndrar seg dermed kasusbøyning.

k5751. Beviiser] imp. flt.; legg for dagen, demonstrer

k5752. Velgefall] villighet, tjeneste

k5753. Sara Døttre] Sammensatt: Sara-datter, her særskrevet; jf. 1 Pet. 3.6, sitert ovenfor.

k5754. Tittel] navn (Sara)

k5755. end] likevel; innrømmende betydning i betingelsessetn.

k5756. Knur] motsigelse, jf. uden knur: uten å mukke; jf. jødene som «knurret» mot Moses under ørkenvandringen (2 Mos 16.18).

k5757. frimodig] ubekymret, tillitsfull (uten frykt for mannens raseri).

k5758. Ald Frygt til Side sætte] Jf. 1 Pet. 3.6, sitert ovenfor (til 6.1): Peters mening synes å være at hustruen ikke har noe å frykte så lenge hun bestreber seg på å gjøre det gode, noe som harmonerer godt med visdomsidealet i Ordsp 3.25. Dass, derimot, synes å berolige hustruen: Om hun har satt seg opp mot mannen, har hun likevel ingenting å frykte. Hvorfor ikke? Konklusjonen er pragmatisk, overglattende snarere enn overbevisende: Det ordner seg nok etter en stund uansett.

k5759. forvikledt Traad og Tott] vase, sammenfiltret tråd og trevl; tot brukes om den enkelte tråd i en tvunnet snor eller om en trevl, en sammenfiltret mengde av tråd.

k5760. Med Lempe] med en forsiktig eller listig fremgangsmåte

k5761. Sangen om foreldrenes forhold til sine barn (HT 6) omfatter bare tre strofer, alle rettet til foreldrene ved apostrofe («I Forældre», 1.1). Vi kan merke oss at Bibelen i tilsvarende sammenhenger nøyer seg med å apostrofere fedrene (se komm. til 2.3 ndf.). Foreldrenes «embete» innebærer å sørge for at de generelt oppdrar sine barn til gode kristne, men de advares også, med paulinsk belegg, mot å bruke virkemidler som kan sette barna opp mot dem.

k5762. tit.] Luther 1616: 116: «I Forældre skulle icke erre eders Børn til vrede, Men opføde dem i Tuct oc HERRENS formanelse, Til de Eph. i det 6.» / Ef 6.4: «Og, I Fædre, opvecker icke eders Børn til Vræde; men føder dem op i Tugt og Formaning til HERREN.»

k5763. mel.] Håndskriftene har «Hastig hen som jeg forstaar», et forelegg Dass benytter seg av også til evangeliesangen 15. søndag etter trefoldighet (SV 3.355). Sangen er ikke kjent annetstedsfra (jf. Schiørring 1.254), men det faktum at den er fjernet som forelegg, tyder i det minste på at vi har med en verdslig sang å gjøre (jf. Innl. 6.2). Slik strofene er satt opp her, har versene 1 og 4 midtrim: Smaa–faa, dem–frem osv.

k5764. I] dere

k5765. de Smaa] barn

k5766. monne] vel kan

k5767. opføde] oppdra

k5768. At de bærer gode Frugter] Jf. Luk 6.43: «Hvert Træ kiendes paa sin egen Frugt» og Matt 7.18–19.

k5769. frem og frem] bestandig, uten opphold

k5770. optugter] oppdrar

k5771. Øver] oppøv, lær; imp. flt.

k5772. smuk Forstand] moralsk evne

k5773. staa som Planter] Sal 144.12: «At vore Sønner kunde opvoxe ligesom Planter i deris Ungdom: og vore Døttre, ligesom udgrafne Pillere, ligesom Pallads.»

k5774. Tugt og Ære] Jf. Ef 6.4: «Og, I Fædre, opvecker icke eders Børn til Vræde; men føder dem op i Tugt og Formaning til HERREN.»

k5775. samler Aar] blir eldre

k5776. paa GUds Veye] Jf. 5 Mos 8.6: «Saa holdt nu HERrens din GUds Bud, at du vandrer i Hans Veye, og frygter Hannem.»

k5777. opirre] opphisse, tirre

k5778. til Vrede dem opirre] Kol 3.21: «I Fædre, Vecker icke eders Børn op til Trætte, paadet de skulle icke blifve mistrøstige.»

k5779. dobbelt verre] dobbelt så ille

k5780. Sangen om barns forhold til sine foreldre (HT 7) er, med sine fire strofer, nesten like kort som den foregående om den omvendte relasjonen. Her, i Hustavlens syvende sang, innprentes barna lydighet med henvisning til det fjerde bud. Kravet om absolutt lydighet gjelder likevel bare under forutsetning at foreldrenes myndighetsutøvelse ikke strider mot Guds forordning. Det fjerde bud fremheves som det første bud som også innebærer et løfte (om «å leve lenge i landet») til dem som følger det.

k5781. Embede] gjerning, et varig arbeid som noen har påtatt seg å utføre

k5782. tit.] Luther 1616: 116: «I Børn værer eders Forældre lydige i HErren, Thi det er Rætferdigt, ære din Fader oc din Moder, huilcket er det første Bud med forjættelse, at det maa gaa dig vel, oc at du maat lenge leffue paa Jorden, Eph. i det 6.» / Ef 6.1–3: «I Børn, værer eders Forældre lydige i HERren; thi det er tilbørlig. Ære Fader og Moder; Det er det Første Bud, som hafver Forjettelse; Paadet at det skal gaa dig vel, og du skal lefve lenge paa Jorden.»

k5783. mel.] Kjent ABC-vise; den danske versjonen er basert på en plattysk versjon, som igjen går tilbake på en høytysk versjon fra 1597, muligens skrevet av Bartholomæus Ringwald. Den danske finnes trykt i flere salmebøker fra 1600-tallet, først i Sequere me (1637). Den plattyske versjonen oppgir melodiforelegget «Christe du bist der lichte Tag», den danske (riktignok senere, på begynnelsen av 1700-tallet) «Alt hvad du begynder min elskende sjæl» (Schiørring 1.75–76). Dass bruker samme forelegg i BV, til «Elisæ siette og sidste Sang» og «Om Syv Tal i Bibelen», og i ES, til «Anden Pintsedag» (SV 2.89 og 124, SV 3.301).

k5784. I] dere

k5785. forsømmer] forsøm; imp. flt.

k5786. Jers] deres

k5787. Lydigheds Vey] Jf. Dom 2.17: «Da vare de icke heller Dommerne lydige, men bedrefve Hoer med andre Guder, og tilbade dem, og vigede snart af den Vey, som deres Forfædre hafde vandret paa, at lyde HERrens Bud, og giorde icke som de.»

k5788. Retfærdigt] i overensstemmelse med Guds bud

k5789. Anstalt] foranstaltning, forordning

k5790. Eder undsee] skamme dere

k5791. I HErren] i henhold til Guds lov

k5792. Agt] aktelse, ærbødighet

k5793. Forjættelse] løfte, tilsagn; Ef 6.1–3: «I Børn, værer eders Forældre lydige i HERren; thi det er tilbørlig. Ære Fader og Moder; Det er det Første Bud, som hafver Forjettelse; Paadet at det skal gaa dig vel, og du skal lefve lenge paa Jorden.»

k5794. teignet] merket med tegn (her i overført betydning)

k5795. Langlivet] i et langt liv

k5796. Lykken i dine Pallatzer] Uttrykket forutsetter både åndelig lykke og materiell velstand. Forestillingen om at det går den gudfryktige godt og synderen dårlig også i jordelivet, er utbredt i 1600-tallets lutherske form for kristendom, og dermed slett ikke bare blant kalvinistene, som tolket materiell velstand som et tegn fra Gud på at de tilhørte de utvalgte som skulle oppnå frelsen.

k5797. Sangen om tjenernes embete mot deres herrer (HT 8) omfatter seks bydende strofer direkte henvendt til nettopp tjenerne. De innstendige oppfordringene som gis, har to nødvendige forutsetninger: For det første gjelder 1600-tallets teokratiske hierarki (tjener man verdslige herrer, tjener man også Gud), for det andre gir presten sine formaninger i tro på Pauli ord om at rettferdigheten for dem som treller på jorden, vil skje fyllest i det hinsidige. Arbeidere skal få sin lønn i himmelen, ikke på jorden. Slik skiller denne sangen seg altså skarpt fra den foregående, som lover velstand til de barn som ærer sine foreldre. Str. 2–3 her oppfordrer til flid og ærlighet, str. 4–5 holder frem Guds løfte om gjengjeld, dvs. frelse, til den som trofast skjøtter sitt arbeid. Første og siste strofe rammer inn disse to hovedmomentene.

k5798. Loven av 1687 regulerer forholdet mellom tjenestefolk og deres arbeidsgivere i 3-21 («Om Tienistefolk paa Landet og i Kiøbstæderne, Inderster og Løsgængere»). På landet var oppsigelsestiden åtte uker før de to årlige flyttedagene, 14. april og 14. oktober (3-21-9).

k5799. Embede] gjerning, et varig arbeid som noen har påtatt seg å utføre

k5800. tit.] Luther 1616: 117–18: «Suennes, Pigers, Dagløneres (oc) Arbeyderes Embede mod (deris) Herrer. I Tienere værer eders kiødelige Herrer lydige met fryct oc redsle vdi eders hiertis endfoldighed, som Christo, tienendis icke for Øyen, som i ville gierne teckis Mennisken, men som Christi tienere, som giøre Guds Villie aff hiertet, tienendis HErren met veluillighed, oc icke Menniskene, videndis at huer huad got hand giør, det skal hand faa af HERREN igien, huad heller hand er en Tienere eller Fri, Ephes. 6. Col. 3. / Ef 6.5–8: «I Tienere, værer eders Legemlige Herrer lydige med Frygt og Rædsel i eders Hierters Eenfoldighed, ligesom Christo: Icke alleeniste med Tieniste for Øyen, til at teckes Menniskene; men som Christi Tienere; At giøre denne Guds Villie af Hiertet med god Villie: Lader eder tycke, at I tiene Herren, og icke Menniskene: Og vider, at hvad Got, som hver giør, det skal hand annamme af HERren, hva heller hand er en Tienere, eller Fri.» / Kol 3.22–25: «I Tienere, værer eders Legemlige Herrer lydige i alle ting; icke med Tieniste for Øyen, som at behage Menniskene; men med Hiertets Eenfoldighed, og med GUDS Frygt. Alt det, som I giøre, det giører af Hiertet, som for Herren, og icke for Menniskene: Og vider, at I skulle faa Arfvens Betalning af HERREN; thi I tiene den HERRE Christo. Men hvo som giør Uret, hand skal faa den Uret, som hand giorde: Og der gielder ingen Personers Anseelse.»

k5801. mel.] Manuskriptene har «Daphnis gik for nogle Dage», en populær hyrdevise som Dass også anvender i BV («Nabals Historie», SV 2.115) og ES (sangen til skjærtorsdag, «Da de dage vaar til stæde», SV 3.267). Dafnis-visen er opprinnelig skrevet av Johann Rist og publisert i hans samling Galathee (1642). I Danmark–Norge skyldes den store utbredelsen først og fremst Søren Terkelsens Astree Siunge-Choer (1648). Sangen gjengir «Daphnissis bekymrede Kiærligheds Tancker, Der hand icke kunde være hos sin Galathee» (Terkelsen 1976: 25). Schiørring viser til flere tilfelle der denne verdslige visa er brukt som forelegg for åndelige sanger: hos Anders Bording, Jens Pedersen, Lauritz Sommer, Iver Brinck og en viss H.B.H. Terkelsen var riktignok ikke alene om å oversette den til dansk; det gjorde også Anders Bording, H. Reimer og en viss A.B.C. (Schiørring 2.370 og 378).

k5802. Hører] hør; imp. flt.

k5803. Svenne] tjenere; ordet kan brukes kjønnsnøytralt.

k5804. æder andres Brød] er i avhengig stilling

k5805. Seer til] se til; imp. flt.

k5806. Stød] ulykke, skade

k5807. Eders Herrer skal I lyde] Jf. Tit 2.9–10: «[Forman] Tienerne, at de skulle være deris Herrer underdanige; giøre det, som dem er behageligt i alle Ting; Icke knurre imod dem; icke være utroe: Men bevise dem all god Troskab, paadet at de kunde pryde Guds vor Frelseres Lærdom i alle Stycker.»

k5808. Giører] gjør; imp. flt.

k5809. Mod] innstilling

k5810. Værer] vær; imp. flt.

k5811. forrætte] besørge

k5812. Frygter] frykt; imp. flt.

k5813. Vækker] vekk; imp. flt.

k5814. Misgefal] mishag

k5815. føye] sørge for

k5816. Folket] husbonden og hans familie, sjølfolket

k5817. uden til] tilsynelatende, uten oppriktighet

k5818. bestiller] utfører

k5819. Skalk] slyngel, lurifaks

k5820. Skjuler ingen [...] i Hud] fører ingen bak lyset; med henspilling på hvordan Jakob, med sin mors hjelp, lurte sin far Isak ved hjelp av geiteskinn eller -hud; 1 Mos 27.

k5821. paasættis Briller] narres

k5822. Giører] gjør; imp. flt.

k5823. u-tvungen] uten tvang; adv.

k5824. Tungen] tale, ord

k5825. Giører] gjør; imp. flt.

k5826. Udi Sinds Enfoldighed] i ærlighet, oppriktighet

k5827. Tienister] plikt- eller lønnsarbeid

k5828. Seer dog til] pass likevel på; imp. flt.

k5829. Vedermod] motvilje

k5830. forskylde] gjengjelde

k5831. Hvad som] det som

k5832. fattis] mangler

k5833. fylde] oppfylle, dekke

k5834. Fattis der] mangler det noe

k5835. give det igien] gi kompensasjon (i det hinsidige)

k5836. trolig] trofast

k5837. som du tiente Gud] Preteritumsformen av verbet signaliserer irrealis, skjønt det synes i henhold til Skriften klart nok at man ved å tjene verdslige herrer også tjener Gud.

k5838. Husbonds Bolig] Jf. Ef 2.19–22: «Saa ere I icke nu meere Gæster, og Fremmede; men Borgere med de Hellige, og Guds Huus-egne: opbygde paa Apostlernes og Propheternes Grundvold, hvor JEsus Christus self er den fornemmeste Hiørne-Steen. Paa hvilcken den gandske Bygning er tilhobe set, og voxer til en hellig Tempel udi HERren. Paa hvilcken I blifve og bygde til GUds Bolig i Aanden.»

k5839. Christi Priis] Dvs. frelsen: evig liv.

k5840. Mener] vil

k5841. giør dig samme Skiel] gjør deg gjengjeld

k5842. Gierning] arbeid

k5843. Tager [...] vare] dra omsorg for, pass; imp. flt.

k5844. Giører] gjør

k5845. hvad] det som

k5846. forestaar] står for tur

k5847. Christo det ansvare] stå til ansvar for Kristus hva gjelder arbeidet

k5848. Som det [...] vaar] som om det var (irrealis)

k5849. Passer op] pass på; imp. flt.

k5850. skulde] vel skal; preteritum uttrykkende potensial konj.

k5851. trygge] pålitelige

k5852. hulde] trofaste

k5853. Søger] søk; imp. flt.

k5854. Sangen om husbondenes embete (HT 9) omfatter ikke flere enn fire strofer; disse er henvendt til dem det gjelder. Str. 1 stadfester det tekstlige grunnlaget, at enhver arbeidsgiver plikter å yte sine ansatte den samme rettferdighet som han selv venter seg av dem. Hustavlens «det samme» uttrykker forholdets gjensidighet. I str. 2 advares husbondene mot å misbruke sin makt ved å ty til trusler, i str. 3 mot slag og kjeft. Den siste strofen fungerer som riset bak speilet idet den holder frem Guds kommende dom til skrekk og advarsel. I den sammenheng tas ingen hensyn til makt og sosial status, det katekismens tekst på paulinsk grunnlag kaller «Persons Anseelse».

k5855. Loven av 1687 pålegger ikke husbondene noen moralske forpliktelser overfor deres tjenere, men advarer spesielt mot å holde noen tilbake som ikke vil forlenge arbeidsforholdet: «Og saa fremt Husbonden dennem utilbørlig vil opholde, maa de Tienesten løskynde i nogle af Byens, eller Sognefolkets Nærværelse, eller og til Kirkestævne. Udformer Husbonden dennem derfor med Hug, eller Slag, straffis som for Vold» (3-21-9).

k5856. Embede] gjerning, et varig arbeid som noen har påtatt seg å utføre

k5857. tit.] Luther 1616: 118: «Hussfædres oc Hussmodres Embede mod Tienerne, etc. Oc I Herrer (eller Hussbonder) giører dem det samme, oc lader Trusel fare, videndis at oc eders HErre er i Himlene oc der er ingen Persons Anseelse hos hannem, Eph. 6. Col. 3.» / De anførte bibelstedene: Ef 6.9: «Og, I Herrer, giører ogsaa det samme mod dem, og lader eders Trusel; og vider, at eders HERRE er ogsaa i Himmelen; og der er hos Hannem ingen Personers Anseelse.» / Kol 4.1 (3.26): «I Herrer, bevjser Tienerne det, som ret og lige er: Og vider, at I hafve og en HERRE i Himmelen.»

k5858. mel.] Forelegget er Kingos: Sjunge-korets første morgensang (1674). Men dette beror etter alt å dømme på boktrykkeren, Lynov, eller en annen mellommann (se Innl. 6.2). Manuskriptene har hyrdevisen «Sylvia hvi vilt du ey etc.», som følger samme metriske skjema. Evangeliesangen første søndag etter midtfaste («Jesus spurde jøderne», SV 3.261) viser i førsteutgaven (1723) til Kingos morgensang, men senere utgaver oppgir, eventuelt med støtte i håndskriftene, nettopp denne hyrdevisen, som, viser det seg, òg brukes som forelegg for Kingos «Rind nu op» i et ettertrykk fra 1680-tallet. Melodien er ifølge Schiørring (1.209) uansett en folkelig melodi som bl.a. ble benyttet av den franske komponisten Jean Baptiste Lully i hans «Ballet Royal de l'Impatience» (1661). Kingos sang ble mye brukt som melodiforelegg på slutten av 1600-tallet. Dass' leilighetsdikt «Gudinnen Justititiæ Klage» (SV 1.171) oppgir også denne som forelegg.

k5859. agter] pass på; imp.flt.

k5860. det] følgende

k5861. for] i stedet for

k5862. Giører] gjør; imp. flt.

k5863. Skell og Ræt] rett og skjell; den inverterte ordstillingen var den normale omkring år 1700.

k5864. Handler] oppfør dere; imp. flt.

k5865. Træle] arbeidere; dvs. personer hvis arbeid minner om en trells (eller slaves).

k5866. tælle] utbetale

k5867. Herre-Vold] en husbondes myndighet, herskermakt

k5868. bestillis] utføres (av tjenerne)

k5869. Bromler] knurr; imp. flt.

k5870. Tænkker] tenk; imp. flt.

k5871. her oven til] i himmelen

k5872. Hug] bank

k5873. Skendsels Mund] skjenneri, kjeft

k5874. Skikke] passe, sømme

k5875. Svend] tjener, gårdsgutt

k5876. Tyend'] tyende, tjenestefolk

k5877. Giører] gjør; imp. flt.

k5878. Træl] arbeider; dvs. person hvis arbeid minner om en trells (eller slaves).

k5879. det samme] Jf. Matt 7.12: «Alt det, som I ville, at Menniskene skulle giøre eder, det giøre I dem. Det er Loven oc Propheterne.»

k5880. Lønnen] belønning eller straff; jf. Matt 5.12: «Glæder og fryder eder, det skal vel betales eder i Himmelen.»

k5881. annamme] få, motta

k5882. HErre-Sal] prektig sal i slott el.l., her Guds sal i himmelen

k5883. Vider] vit; imp. flt.

k5884. Stool] domstol; jf. 2 Kor 5.10: «Thi vi skulle alle aabenbares for Christi Domstoel, paadet at hver skal faae, efter som hand hafver handlet i Legemets Lefnet, hva heller det er Got eller Ont.»

k5885. Hand skal ey Personer agte] Jf. Rom 2.11: «Thi der er ingen Personers Anseelse for Gud.»

k5886. Løn] gjengjeld (lønn eller straff); jf. 3.7 ovf.

k5887. forvagte] vente seg

k5888. findis skyldig til] har fortjent

k5889. Sangen om ungdommens embete mot de eldre (HT 10) innprenter over fire strofer katekismetekstens tre formaninger: for det første at de unge skal innordne seg de eldre (str. 1), for det annet at alle skal innordne seg hverandre (str. 2), og for det tredje at alle skal underordne seg Herren (str. 4). Tilhørende straff eller belønning følger i det hinsidige (str. 3). I den første strofen rettes formaningen til den enkelte unge mann, men fra og med str. 2 gis formaningene indirekte.

k5890. Hustavlen står på dette punkt i nær forbindelse med det fjerde bud. I motsetning til de ni første sangene, som alle innebærer resiprositet, står denne ikke som motstykke til noen annen sang; den tematiserer heller ikke de gamles embedte overfor de unge internt. Likevel kan man si at sangen utgjør en generell formaning til alle mennesker, ikke bare den «unge Mand», om å underkaste seg alle former for guddommelig autoritet.

k5891. Embede] gjerning, et varig arbeid som noen har påtatt seg å utføre

k5892. tit.] Luther 1616: 118: «Unge Folck. I unge Folck værer de gamle underdanige, Værer alle huer andre underdanige, oc sammenknytter Ydmyghed, Thi Gud staar de hoffærdige imod, men giffuer de ydmyge Naade. Saa ydmyger eder vnder Guds veldige Haand, at hand kand ophøye eder i besøgelsens tid, 1. Pet. 5.» / 1 Pet 5.5–7: «Disligeste I, som ere Unge, værer dem, som Eldre ere, underdanige. Værer allesammen hver andre underdanige, og holder fast ved Ydmyghed: thi GUD staar de Hofferdige imod; men de Ydmyge gifver Hand Naade. Saa ydmyger eder nu under GUds veldige Haand, at hand skal ophøye eder i sin Tiid. Kaster all eders Sorg paa Hannem, thi Hand sørger for eder.»

k5893. mel.] Manuskriptene har «Ach! Amaryllis har du nu etc.», en hyrdesang oversatt fra Johann Rists Galathee (1642), i dansk versjon hos Søren Terkelsen (1648), jf. HT 8. Dass bruker det samme forelegget til evangeliesangen helligtrekongersdag («I Betlehem, der Jesus blid», SV 3.219). Henvisningen finnes brukt til andre åndelige sanger i samtiden (Schiørring 1.203, 268, 270, 291).

k5894. hva dig anstaar] hva som passer seg for deg

k5895. føyer] innretter

k5896. de graahærdet Haar] de grå hår; metonymisk om gamle mennesker. Sammenstillingen av adjektiv og substantiv er pleonastisk; Dass synes ikke å mistenke at -hærdet er avledet av Haar/hárr. Jf. 3 Mos 19.32: «Du skalt opstaa for den Graahærdede, og ære den Gamle: Og du skalt frycte dig for djn Gud, thi Jeg er HErren.»

k5897. smugt] uten videre, som seg hør og bør

k5898. som] i egenskap av

k5899. sædelig] på ærbart vis

k5900. hofferdig Folk] hovmodige mennesker; jf. Jak 4.6: «[…] derfor siger den [Skriften]: Gud imodstaar de Hofmodige, men gifver de Ydmyge Naade.»

k5901. nedstryger] firer

k5902. selver] selv; eldre form brukt i høystil, her også motivert av versemålet.

k5903. stolter] hovmodig; eldre form; jf. komm. til 3.4 ovf.

k5904. bukke] falle; jf. Matt 3.10: «Øxen ligger allerede hos Roeden af Træene; derfore hvilcket Træ, som icke bær god Frugt, skal ophugges, og kastes i Ilden.»

k5905. hine] Dvs. de ydmyke

k5906. Hand] hånd (i bet. «makt»); skrivemåten er ikke helt uvanlig på 1600-tallet.

k5907. ophøyer] Dvs. til saligheten (evig liv i himmelen)

k5908. hvad] hvilken

k5909. Stæd] sted; hankjønn er kurant.

k5910. Lykken] den skjebnebestemmende makt, personifisert.

k5911. findis Hiemme] er rede

k5912. betemme] avgjøre

k5913. Sangen om enkene henvender seg ikke direkte til den aktuelle målgruppen; enkene omtales i tredje person. Formaningene de får, er seksualpolitiske: En enke skal la Gud innta ektemannens plass. Idealet er kontinuerlig andakt. Gjør hun det ikke, men lever ut sin seksualitet, støtes hun bort fra Gud og kan bare vente seg evig død. Vi kunne ha ventet en resiprok formaning også her: til de husbonder som har enker i sitt hushold (jf. 1 Tim 5.16), men det får vi ikke.

k5914. På denne bakgrunn var enker ifølge Appel sosialt sett en interessant målgruppe for andaktslitteratur (2001: 2.622). Man kan imidlertid spørre seg om denne litteraturen snarere hadde sin motivasjon på avsendersiden. Den var neppe drevet frem som en følge av etterspørselen.

k5915. tit.] Luther 1616: 119: «Den som er ræt en Encke oc eensom, hun sætte sit haab til Gud, oc bliffue ved i ydmyge begieringer oc Bøner Nat oc Dag, thi huilcken som leffuer i Vellyst, hun er død, (1. Tim. 5). / 1 Tim 5.3–16: «Giør de Enker Ære, som ere rette Enker. Men hafver nogen Enke Børn, eller Børne-Børn, da lad hende tilforn lære, at regiere Gudeligen sit eget Huus, og retteligen betale sine Forældre; thi det er vel giort og behagelig for Gud. Men det er en ret Enke, som er Enlig, Den som setter sit Haab til Gud, og blifver i sin Bøn og Formanelse Dag og Nat. Men den, som lefver i Vellyst, hun er lefvendes død. Byd saadant, at de kunde blifve ustraffelige. Men dersom Nogen icke besørger sine, besynderligen sine Huus-folck, hand hafver negtet Troen, og er værre end en Hedning. Lad ingen Enke blifve udvalt yngre, end tresindstyve Aar, og den, som hafver været een Mands Hustru; Og den, som hafverVidnisbyrd for gode Gierninger; dersom hun hafver opfødt Børn; dersom hun hafver gierne laant Huus; dersom hun hafver toet Helgenes Fødder; dersom hun hafver hiulpet de Bedrøfvede; dersom hun hafver gifvet sig efter alle gode Gierninger. Men holt dig fra de unge Enker; thi at naar de blifve kaade imod Christum, da ville de giftes; Og hafve deris Dom, at de hafve forbrudt den første Tro: Der til med ere de og lade, og lære at løbe omkring i Husene: Og de ere icke alleeniste lade; men ogsaa fulde af Sqvalder og unyttig Handel, og tale det, som icke skal være. Saa vil jeg nu, at de unge Enker skulle giftes, føde Barn, holde Huus; icke gifve Modstanderen nogen Aarsage til Fortalelse. Thi der ere allereede Nogle omvendte efter Satan. Dersom nogen tro Mand, eller tro Qvinde hafver Enker, da skulle de besørge dem, og lade icke Meenigheden besværes, paadet at de, som ere rette Enker, kunde hafve nock.»

k5916. mel.] Manuskriptene oppgir «Op Hjertens Suk og Graad etc.», en udatert hyrdevise av Anders Bording (Bording 1984: 1.264) uten kjent melodi. Om Dass' bruk av verdslige melodiforelegg, se Innl. 6.2. Den samme Bording-visen blir også brukt som forelegg for «Elisæi femte Sang» i BV og evangeliesangen til fjerde søndag etter påske (SV 2.81 og SV 3.288).

k5917. ret] virkelig, faktisk

k5918. Een Encke, som er ret en Encke] 1 Tim 5.5: «Men det er en ret Enke, som er Enlig, Den som setter sit Haab til Gud, og blifver i sin Bøn og Formanelse Dag og Nat.» Jf. Dorothe Engelbretsdatter, «De rette Enckers Flugt til deris Naadige Dommer i Himmelen», DESS 271.

k5919. i sin Enlighed] enslig (uten mann)

k5920. hvad GUd vil skienke] Dvs. Jesu blod i form av altervin. Slik inngår enken liksom nytt ekteskap med Frelseren.

k5921. tilfred] Formen uten genitivs-s er kurant i eldre språk.

k5922. Sit Haab] 1 Tim 5.5; se komm. til 1.1 ovf.

k5923. forletter] gjør lettere, lindrer; jf. Sal 146.9: «HERren beskiermer Fremmede, og Faderløse, og opholder Encker: og vender de Ugudeligis Vey tilbage.»

k5924. Da skyder hun og Natten paa] Jf. Luk 2.37: «Og hun var nu en Vidue, ved fire og firesindstive Aar; hun kom icke af Templen, tiente GUd med Fasten og Beden, Dag og Nat.»

k5925. skyder [...] paa] tilføyer

k5926. At] slik at

k5927. Taare-Bekke] I 1600-tallets botsfromhet er tårene (med ref. til Luk 7.38) å betrakte som synderens offer til Gud (Nielsen 2010: 213). Dorthe Engelbretsdatters annen bok, fra 1685, har typisk nok tittelen Taare-Offer; den er basert på Peder Møllers Taare- og Trøste-Kilde (1677), en oversettelse av Heinrich Müllers Thränen- und Trostquelle (1675).

k5928. I HErrens Flaske] Sal 56.9: «Du teller min fluct, og befatter min Graad i din Flaske.»

k5929. sankkis] samles opp, spares

k5930. hves at] hvis

k5931. det Gud afvende] måtte Gud forhindre det; ønskende konj.

k5932. skulle] Her hadde vi ventet pret. (konj.) skulde.

k5933. Sig [...] henslaa] kaste seg ut

k5934. skiende] besudle, vanhellige

k5935. Da raade Gud] da må Gud bestemme; ønskende konj.

k5936. hvor] hvordan

k5937. omskiønt] selv om

k5938. agtis] regnes

k5939. agtis som een Død] 1 Tim 5.6: «Men den, som lefver i Vellyst, hun er lefvendes død.»

k5940. Skilsmis-breve] skilsmissebrev (som erkærer et ekteskap for oppløst); flt., vi hadde ventet entall, ettersom partene sendte hverandre hvert sitt; men her er Gud alene subjekt for verbalhandlingen. Det brevet det her er snakk om, oppløser ikke den jordiske ektepakten, men den mellom enken og hennes frelser, brudgommen Jesus. Jf. TB 6.24.7–8.

k5941. mit i største Nød] Den åndelig nød enken befinner seg i, holder ikke Gud fra å vende seg bort fra henne.

k5942. Katekismeteksten legger to formaninger til grunn for denne siste, oppsummerende hustavlesangen (HT 12): å elske sin neste og be for ham eller henne: ikke munkenes ora et labora (be og arbeid), men et luthersk ama et ora (elsk og be). Kjærlighetsbudet opptar sangens fire første strofer; budet om å be opptar bare femte strofe. Sjette og siste strofe formulerer en avslutning, ikke bare på denne sangen, men på hele boken, hele dette dikterprestens «Sange-Spill». Vi skal merke oss den varierte henvendelsesstrukturen. Sangen åpner med i første strofe å apostrofere 2. pers. flt.: «I Folk». I annen strofe skifter henvendelsen til 2. pers. ent. Deretter, i str. 3, fingeres en dialog mellom 1. og 2. pers. ent. Fjerde strofe formes i tredje person, uten noen eksplisitt henvendelse. I femte strofe opptar dikteren seg selv i fellesskapet: 1. pers. flt. Og avslutningen formulers i 1. pers. ent.: «Jeg ønsker alle HErrens Fred!»

k5943. tit.] Luther 1616: 119–20: «Den gantske Forsamling. Elsk din Næste som dig selff. Thi i dette ord er alle Bud forfattede, Rom 13. Oc bliffuer flitteligen ved at bede for alle Menniske, 1. Tim. 2.» / De anførte bibelstedene: Rom 13.8–10: «Værer ingen intet skyldige, uden at I elske hverandre: thi hvosom elsker den anden, han hafver fuldkommet Loven. Thi at der er sagt: Du skal icke bedrifve Hoer; du skal icke ihielslaa, Du skal icke stiele, Du skal icke bære falsk Vidnisbyrd; Du skal icke begiære; Og om der er noget andet Bud meere, det befattes i disse Ord; Du skal elske din Næste, som dig self. Kiærlighed giør sin Næste intet Ont: Saa er nu Kiærlighed Lovens Fuldkommelse.» / 1 Tim 2.1–3: «Saa formaner jeg før alle Ting, at mand giør Bøn, Formaning, Forbedelse, og Tacksigelse for alle Mennisker; For Konger, og all Øfrighed; at vi kunde lefve et roligt og stille Lefnet i all Gudelighed og Ærlighed, Thi det er Got, dertil ogsaa behageligt for Gud vor Frelsere.»

k5944. mel.] Tekst og melodi hos Dorothe Engelbretsdatter, «Om den Hellig Aands Udsendelse», i Siælens Sang-Offer, 1679 (DESS 95). Melodihistorien er tysk, jf. Schiørring 2.228. Dass bruker samme forelegg i den selvbiografiske sangen «Mit Reyse-Tøy» (SV 1.416).

k5945. Forsamling] menighet, kirke

k5946. Ihvor] hvor enn

k5947. samlis] samles; imp. flt.

k5948. Halelujah!] lovet være Gud, pris Herren (hebr. «pris Jahve»). Ordet brukes særlig hyppig i Salmenes bok og deretter i salmediktningen generelt.

k5949. din Næste, saasom dig] din neste som deg (selv). Utover Romerbrevet (jf. innl. komm.) formuleres kjærlighetsbudet i 3 Mos 19.18; Matt 5.43, 19.19, 22.39; Mark 12.31; Luk 10.27; Gal 5.14; Jak 2.8.

k5950. retsindelig] samvittighetsfullt, rettsindig

k5951. Hvo] hvem

k5952. befattet] innbefattet

k5953. Ret] helt (og fullt)

k5954. udøser] yter i rikelig mengde. Uttrykket rommer den gamle forestillingen om bønnen som et offer til Gud.

k5955. Kiøn] slekter

k5956. Sange-Spill] I formen sangspil er dette ordet belagt først lenge etter Dass, og da i betydningen «dramatisk fremføring med sang». Om opera og operette spesielt brukes riktignok oftest syngespil. På tysk finnes imidlertid Gesangspiel belagt 1698 i betydningen «komisk opera» (Grimm). Hvis dikterpresten selv har dannet ordet sangespil, og det kan han utmerket godt ha gjort, vil hans samtidiges oppfatning av det fremfor alt ha blitt avgjort av deres tolkning av siste ledd: spil. Det kan være snakk om «livlig virksomhet», «utfoldelse», «lek», «dramatisk opptrinn». De første, minst spesifikke, kan synes å være de mest sannsynlige. I TB 2.26 forutsettes det at den som synger åndelige sanger, «forlyster seg». Orddannelsen kan minne om den vi har i Kingos Aandelige Siunge-Choer (1674) og Terkelsens Astree Siunge-Choer (1648). Jf. æresdiktene ved bokens slutt, Anders Dass' («Siunge-Chor», v. 39) og Steen Wirtmands («Sange-Digt», v. 53). Volqvartz bruker betegnelsen «Sang-værck» om Siælens Luth (1714: 127).

k5957. ganske] hele

k5958. De aller fleste bokutgivelser på 1600-tallet omfatter i tillegg til forfatterens egen tekst et antall æresdikt skrevet til ham eller henne i anledning utgivelsen. Dedikasjonsdikt er vanlige allerede i antikken, men æresversene kommer med renessansen og forsvinner i løpet av 1700-tallet. Disse versene kan bare unntaksvis oppvise nevneverdige poetiske kvaliteter. De fungerer som anbefalinger av forfatterens og hans (eller en sjelden gang hennes) verk og som tilførsel av prestisje, derfor vil æresdiktere med høy status være de mest ettertraktede. Likheten med moderne blurbs er i så måte slående. Dass må imidlertid nøye seg med dikt skrevet av en sønn og en svoger: Her bidrar ingen notabiliteter. Man kunne ha tenkt seg at fetter Peder Jespersen, kongens confessionarius, ville ha vært den perfekte bidragsyter til Dass' bok, men Jespersen kunne, som bokens dedikat, neppe brukes i denne sammenheng også. Antallet æresdikt kunne gjerne være høyt. Johann Rists Katekismesanger (1656), for eksempel, innledes av 72 sider med æresutveksling (dedikasjoner skrevet av forfatteren, men særlig æresdikt til forfatteren) før man kommer til saken. En undersøkelse av 1472 bøker trykt i England i perioden 1478–1640 registrerer i alt 4748 æresdikt i disse bøkene, dvs. 3,2 dikt per utgivelse (Williams 1966: 3). Vanligvis settes æresdiktene først, ikke til slutt i boken, som i Dass' tilfelle. Lynovs plassering av dem kan eventuelt bero på at han har fått diktene i hende etter at han hadde påbegynt arbeidet med satsen. Eller relasjonen mellom bidragsyterne og forfatteren var så nær at en mindre prominent plassering kunne synes mer passende (jf. Williams 1966: 10). / Æresversene fra sønnen og svogeren inkluderes i verket gjennom nesten hele publiseringshistorien, dvs. helt frem til Samlede Verker (1980), som sløyfer dem stilltiende. Noen få utgaver sløyfer ett eller begge dikt av plasshensyn: 1743ano og Niels Holtzbergs Aalborg-utgaver.

k5959. Petter Dass hadde opprinnelig to sønner: Lars (Lauritz), som døde i Bergen som ganske ung mann i 1688, og Anders (f. 1675), som overtok Alstahaug prestegjeld etter faren i 1705. Anders Dass studerte til prest i København (1691–1693) etter å ha gått bare to år på latinskolen. Han ble deretter påkostet både magistergrad og en lengre dannelsesreise til England og Nederland (1695–1696). I perioden 1698–1699 arbeidet han så i Trondheim som hører i Katedralskolens fjerde klasse. Det første Trondheims-året var han innlosjert hos biskopen, Peder Krog, som later til å ha brukt ham som assistent (famulus). Nettopp våren 1698 var det at Krog skrev sin biskoplige forhåndssensur av Katekismesangene (teksten er datert «Nidros: 8 April: Anno 1698»). Når Anders tidfester avfattelsen av sitt dikt med formuleringen «Da hand [min fader] sine Catechismi Sanger udgav for Lyset», er det rimelig å oppfatte tidspunktet som nettopp våren 1698. Å udgive for lyset innebærer ikke nødvendigvis trykking; det er snakk om offentliggjøring uansett medium. Formuleringen forutsetter dessuten at faren er i live idet sangene offentliggjøres, dermed kan umulig førsteutgavens år (1715) være tilblivelsesåret for dette diktet. Drammens-manuskriptet, som kan være identisk med den versjonen av Katekismesangene som ble forelagt biskopen, omfatter imidlertid ikke noe æresdikt.

k5960. Eriksen skriver om Anders Dass' dikt at «dette hæver sig ikke over Samtidens maadeligste Rimerier» (SS 1.XXV–XXVI). Denne smaksdommen kan neppe sies å være urimelig, men Eriksen tar feil når han hevder at dette er det eneste bevarte diktet Anders Dass etterlot seg. I dag kjenner vi enda seks, alle i håndskrift på Nasjonalbiblioteket: «Æreminde over Lucia Sørensdatter Ravn» (Ms. 4° 479:1R), «Sørgedikt over Lorentz Mortensen Angell» (Ms. 4° 479:1A), «Sørgedikt over Anna Margrethe Broch» og «over foged Peder Christophersen Broch» (Ms. 4° 479:1B), «Sørgedikt over moren, Margrete Andersdatter» (Ms. 4° 479:1D) og «Sørgedikt over Anders Falch» (Ms. 4° 479:1F). I 1724 skrev Anders Dass dessuten forordet til en nyutgivelse av Johann Gerhards Fromme Christnes aandelige Klenodie, trykt hos Nørvig i Bergen. En summarisk, håndskrevet selvbiografi foreligger i form av en Forteignelse paa mit Livs og Levnits Fremfart (Schmidt 1950). Ytterligere om dikterprestens sønn og etterfølger hos Kåre Hansen (2006: 177–80, 266–68 og passim).

k5961. At en sønn eller datter skriver til ære for sin fars bokutgivelse, forekommer ikke sjelden; for eksempel skriver Elisabeth Mikkelsdatter Vinding æresvers til sin far Samuel Jensøn Ild i anledning utgivelsen av hans oversettelse av Johann Arndts Lyset i mørket (1690).

k5962. Innholdsmessig kan Anders Dass' dikt deles i seks: Første del (1–14) henvender seg til et uspesifisert du, som oppfordres til stadig from meditasjon for ikke å sløves og glemme sin gud. I annen del (15–20) presiseres oppfordringen: Ved sang kan sløvhet og glemsel motvirkes. Så, i den tredje delen (21–32), oppgis annenpersonshenvendelsen. Her redegjøres det for at man i tillegg til å lese Guds ord også med fordel kan synge. Fjerde del (33–47) beskriver prestens dobbeltrolle i gammel tid og nå. Han skal være både forkynner og sanger. Her er det at den presten vi vil oppfatte som sangbokens forfatter, trer frem (v. 37). I femte del (48–76) opplyses det at den som vil kan ta ham, presten, i form av hans bok, med seg hjem, slik at man der selv kan fremstå som prest for ungdommen i husandakten og vinne den for Gud. I den sjette og siste delen apostroferes så alle mulige sangere, gamle så vel som unge, med oppfordring om å ære Gud. Syntaksen er stedvis ubehjelpelig og uklar.

k5963. Det danske æresdiktets foretrukne metrum er aleksandrineren. Så også i dette tilfelle, skjønt Anders Dass følger sin far i å dele verslinjen ved sesuren etter sjette stavelse. På denne måten kamufleres innrimede (seks-taktede) aleksandrinere som tre-taktere med enderim. Petter Dass bruker dette versemålet i flere leilighetsdikt, f.eks. i to av rimbrevene til Dorothe Engelbretsdatter: «Matrone dydefuld! / O! Qvinde høy af Gaver!/ Jer Bog, saa dyr som Guld/ I dag jeg funden haver» (SV 1: 266). I likhet med sitt opphav bruker sønnen verset rapsodisk, dvs. uten blanklinje mellom strofene, selv om vi i realiteten har med en fire-versing å gjøre.

k5964. udgav for Lyset] offentliggjorde, gjorde kjent

k5965. Opsat] skrevet

k5966. af Sønlig Skyldighed] i henhold til den høflighet en sønn plikter å vise sin far

k5967. A: D:] Anders Dass (1675–1736)

k5968. paa din Seng] i din seng, sc. når du ligger i din seng

k5969. Saa ljuder HErrens Stemme] Jos 1.8: «Lad denne Lovis Bog icke komme fra din Mund, men tænck paa hende Dag og Nat, at du kand holde og giøre alting efter det, som skrefvet er i hende; thi saa skal det gaa dig vel i alle dine Veye, og saa skal viseligen handle [sier Herren].»

k5970. paa din Eng Foruden Huus] på innmark, utomhus. Jf. Moses' ord til jødene i 5 Mos 6.7: «Og du skal hvesse dem [Guds ord] for dine Børn; og tale om dem, naar du sidder i dit Huus; og naar du gaar paa Veyen, naar du legger dig ned eller opstaar.»

k5971. Hjemme] innendørs

k5972. hver Minute] Hankjønn er kurant.

k5973. i dit Sind] Jf. Ded.fam. 115, der Guds ord forutsettes gjemt i «Hiertet».

k5974. slutte] lukk; oppfordr. konjunktiv står her sideordnet med imperativ («Tænk»); jf. Sktr 2.201.

k5975. Bind dennem paa din Haand] 5 Mos 6.8: «Og du skal binde dem [Guds ord] til et Tegen paa din Haand, og de skulle være dig til en Ihukommelse for dine Øyen.» Tilsvarende 2 Mos 13.9 og 13.16, 5 Mos 11.18.

k5976. Og fæst dem i din Pande] Se kommentar til foregående vers. Ikke bare skal man huske Guds bud og leve etter dem, men man skal også bære dem til skue, som et smykke («Span», 1647) i pannen.

k5977. stande] stå

k5978. Bered paa HErrens Vagt] Jf. Matt 24.42: «Vaager derfore, thi I vide icke, paa hvad Stund eders HErre skal komme.»

k5979. Sjungeren] sangeren: Petter Dass, bokens forfatter og «forsanger».

k5980. Har [...] i agt] er oppmerksom på

k5981. Søvnen] Dvs. likegyldigheten og den åndelige død; jf. 1 Tess 5.6: «Thi lader os nu icke sofve som de Andre; men lader os vaage, og være ædrue.»

k5982. vove] våge

k5983. dig] deg selv

k5984. Catechismi Viise] katekismesang (lat. gen. av catechismus)

k5985. At] for å

k5986. Ljud] lyd, sang

k5987. Dig] deg selv

k5988. Sin Dognt] sin dont, sitt arbeid; skrivemåten synes ukurant.

k5989. dobbel] sc. hjelp. Forklaringen på den doble hjelpen kommer ikke før i v. 31: I tillegg til den hjelp man har i vanlige katekismer og annen åndelig prosalitteratur får man takket være dikterpresten også hjelp til å synge seg til frelse.

k5990. Rett] lov, bud

k5991. sluttis] følger det (logisk)

k5992. I Giemme] i (mental) forvaring, i minnet (hukommelsen)

k5993. sett] satt

k5994. Hver Punct] hvert minste punktum, hver tøddel; hankjønn er kurant.

k5995. i Bogens Rulle] i boken, dvs. farens katekismesanger. Denne boken er selvsagt en vanlig kodeks, ikke en rull, men her alluderes det rimeligvis til det opprinnelige bibelske bokformatet; jf. f.eks. Sal 40.8–9 (1647): «See, jeg kommer: i Bogens Rolde er skrefvet om mig. Jeg hafver Lyst til ad giøre din Villie, min Gud: Oc din Lov er i mit Hierte.»

k5996. Agt] forsett, tanke

k5997. Zions Sange] kirkens sanger; se kommentar til Ded.Jesp. 79. Petter Dass trøster seg i sangen «til sine Sognefolk» (SV 1.429) med at andre vil overta og synge «Zions Sang» når han selv har gått bort. Zions Sange ble brukt som tittel av Elias Naur i 1688.

k5998. Sang til Læssning lagt] sang i tillegg til lesning

k5999. den Frugt] produkt, utbytte; dvs. den «Fremgang» (v. 24) som blir resultatet av den doble hjelpen.

k6000. ved Prædiken] ved hjelp av preken. Betoningen av den første stavelsen i «Prædiken» er den normale.

k6001. tolket] utla, fortolket (i prekens form)

k6002. Tempelen] templet; hankjønn er kurant.

k6003. Levi] levitt, prest. Den første Levi var sønn av Jakob og Lea (1 Mos 29.34); han ble stamfar for levittene. Levittene ble av Moses utpekt til å gjøre tempeltjeneste (4 Mos 1.49). På denne bakgrunn blir levitt og prest ofte synonyme. Petter Dass omtaler seg selv som «en Levi Mand» i det andre rimbrevet til Dorothe Engelbretsdatter (SV 1.270), «levit» i diktet «til sine Sognefolk» (SV 1.423).

k6004. Fremtrinner da] så fremtrer

k6005. Siunge-Chor] sangkor; med henspilling på Kingo og Terkelsen. Jf. HT 12.6.2.

k6006. giøre blød] bløtgjøre

k6007. Bryst] hjerter

k6008. at] for å. Syntaksen her er ikke elegant. De unge brystene (hjertene!) som er bløtgjort ved sang, skal ikke gi fra seg melk; nei, presten skal ved (katekisme)sangen gjøre dem mottakelige for den kateketiske lærdom som er som melk å betrakte, dvs. den første føde, barnelærdommen.

k6009. GUds reene Mælk og sød] Guds rene og søte melk: 1 Kor 3.2: «Jeg [Paulus] gaf eder Melck ad dricke, og icke Mad, Thi I kunde icke enda; I kunde og icke heller endnu.» Jf. komm. til biskop Krogs sensur (Sensur1).

k6010. Det er] det vil si

k6011. i dem] i de unge bryst, i hjertene. Tilsvarende skrift på hjertet i Kingos dikt «Bryder frem i hule Sukke», KSS 4.470 (15.1). I forordet til sin samling av Zions Sange oc Sucke (1688) uttrykker Elias Naur et ønske om å «male» og «trykke» bildet av Kristus på sine leseres hjerter, idet han selv har fått sitt hjerte «stemplet» ved Guds nåde.

k6012. Hovet-Sum] sammenfatning, dvs. katekismen, «den lille Bibel».

k6013. bereede] forberede

k6014. Lov] lovsang

k6015. som] Relativpronomenet peker tilbake på «Mund», ikke «Lov», som vi hadde ventet.

k6016. Ham] Dvs. presten (v. 37); den store forbokstaven kan tyde på at setteren har mistet tråden (det er det knapt noe å si på) og mistenker at det er Herren det vises til. Presten står her metonymisk for boken (Katekismesangene) som den som skal føres inn i de tusen (faktisk!) hjem.

k6017. indleede] føre inn

k6018. Af dennem] «nogen [v. 48] af dennem»; ordstillingen er skrudd.

k6019. Det er hans Lyst] så er det hans lyst

k6020. tone] stemme i; retorisk hysteron proteron (det siste først). Vi hadde ventet tone før synge.

k6021. færdig] rede, ivrig

k6022. Som HErrens Præster] Luther forutsetter på bakgrunn av bl.a. 1 Pet 2.9 prestestatus for alle troende, for eksempel i skriftet om kirkens babylonske fangenskap (1520): «Således står det i 1. Pet 2 (v. 9): 'Dere er et utvalgt folkeslag, et kongelig presteskap, et prestelig kongerike.' For så sant vi er kristne, er vi alle sammen prester. Og de vi kaller for prester, er tjenere som er valgt blant oss selv og som utfører hele sitt oppdrag i vårt navn. Å være prest er nemlig ikke noe annet enn å være tjener» (Luther 1979: 175).

k6023. Skik og Rætt] orden og rettferdighet

k6024. Om de paa Veyen staa] dersom de er kommet i gang

k6025. nys begynde] akkurat begynner

k6026. Ham] sc. om de; syntaksen er uklar og klønete.

k6027. blant sit Lav] i sitt laug el. fagfellesskap

k6028. antar] opptar. Subjektet (de) er underforstått her; det ekspliseres ikke før i v. 61 («De»).

k6029. Følgis-Mand] følgesmann, ledsager. Dikterpresten blir altså gjennom sine sanger den enkelte forkynners medhjelper.

k6030. hvilkis Sind forsøgt Har Mælken ikke nødig] hvis sinn ikke har behov for melken (dvs. katekismen) ettersom de allerede kan skille mellom godt og ondt; jf. Hebr 5.17 (5.14): «De Fuldkomne bør sterck Mad, som af Sædvanlighed hafve forsøgte Sind, til at giøre Forskiel imellem Got og Ont.»

k6031. Da blir hans Fryd forøgt] Her først kommer helsetningen. Ytringen (perioden) begynner altså i v. 55 og inneholder fem leddsetningsverbaler før vi kommer til helsetningen. Denne knudrete syntaksen har følgende enkle betydningsinnhold: Hvis erfarne andaktsholdere bruker dikterprestens katekismesanger i sin forkynnelse, da vil det glede ham stort.

k6032. som HErrens Tolk] som prest

k6033. At] å

k6034. HErrens Folk] de kristne

k6035. Huusfolk] personer tilhørende samme husstand, familiemedlemmer og (især) tjenerskap.

k6036. i det Sæde] på det virkested

k6037. HErrens Ansigt] Herren. Uttrykket er svært hyppig brukt i GT, retorisk pars pro toto (del for helhet).

k6038. qvæger] styrker, trøster

k6039. Aandens Sange] åndelige sanger, dvs. sanger som Den hellige ånd er virksom i.

k6040. Snoer] vender om, forvandler

k6041. Jammer-Sang] klagesang

k6042. læger] helbreder

k6043. Gaver] ånds- eller nådegaver (til å forkynne i husandakten)

k6044. hans Gaver] prestens diktergaver (til å skrive sanger)

k6045. Til høyer Trin at gaa] til å heve andakten

k6046. Nætter-Foster] nattverds-foster; dvs. nye rekrutter til det hellige sakramentet. Katekismeopplæringen ble avsluttet med altergang (nattverd).

k6047. klække] utvikle, få til å vokse frem

k6048. Kom] Her hadde vi ventet imp. flt.: kommer. «Sangere» kan riktignok oppfattes som entall, men i lys av neste vers virker flertall som det rimelige.

k6049. Kom Unge med de Gamle] Selv om katekismen er å betrakte som barnelærdom, dvs. den melkemat man får før man kan innta fast føde, inkluderes her også de eldre som tilhørende målgruppen, på samme måte som dikterpresten selv inkluderer dem i prosadedikasjonen til slektningene (Ded.fam. 74).

k6050. Mælk-Renderne] melkeringene (skåler med syrnet melk). Ordet (mælkerand/mjølkerand) synes ikke å være belagt i ordbøkene, verken norske eller danske. Melkemetaforikken kommenteres i tilknytning til v. 43 ovf. og til biskop Krogs sensur (Sensur1).

k6051. GUds frygt med Lyst at samle] for litt etter litt å erverve gudsfrygt

k6052. At I maae ævig staa] slik at dere til evig tid kan stå

k6053. Ærens Palmer] Uttrykket henspiller på den jødiske skikken med å vifte med palmegrener og strø dem på veien under seiersfester og opptog, som for eksempel på palmesøndag (Joh 12). De unge katekismesangerne skal med andre ord stå som evige tegn på og forkynnere av Guds ære.

k6054. Steen Wirtmand var Petter Dass' svoger, en ti år yngre halvbror av hans kone, Margrethe Andersdatter. Steen og Margrethe hadde samme mor, Elisabeth Larsdatter, som Petter Dass hedret med en «Begravelses-Vise» da hun døde i 1701 (SV 1.326). Wirtmand ble født i 1661 og døde i 1726. Han må ha lært Petter Dass å kjenne allerede som liten gutt i 1669 eller 1670, da sistnevnte kom til Vefsn som huslærer for kapellan Jacob Wirtmands barn og ganske snart besvangret og inngikk ekteskap med hans stedatter Margrethe. Unge Steen ble i 1675, som 14-åring, sendt til latinskolen i Trondheim. Derfra ble han sendt til København for å studere (1679–1684). Da han så omsider vendte hjem igjen, fikk han i 1685–1688 post som huslærer for Petter Dass' to sønner. Det var før dikterpresten hadde tiltrådt Alstahaug, mens han ennå bodde på Nesna. Etter et par år hos presten Lauritz Falch, Petter Dass' morbror i Ytre Namdal (Fosnes på Jøa), også der som huslærer, får han i 1692 stilling som kapellan hos Petter Dass på Alstahaug. Ikke bare hadde Petter Dass giftet seg inn i Wirtmands familie, selv giftet han seg altså inn i Dass'. Den utkårede het Dorothea og var datter av sogneprestens moster, Anna. Hun var gift med presten Niels Arctander på Nærøya i Ytre Namdal, et par mil nord for stedet kapellanen tidligere hadde vært huslærer. Steen og Dorthea ble boende på Alstahaug til 1699, da de etablerte seg med egen gård i Søvik, et par-tre kilometer lenger nord.

k6055. Petter Dass' Evangelisanger ble utgitt første gang i 1723, sammen med nettopp Steen Wirtmands Epistelsanger. De respektives bidrag er der ikke utgitt hver for seg, avdelingsvis, men organisert etter kirkeårets prekenstekster, hva enten det er snakk om epistler eller evangelier. Vi vet ikke sikkert om prosjektet var planlagt slik av de to i fellesskap, eller om Wirtmand har satt sammen boken på egen hånd. Litteraturhistorikerne har uansett glemt Wirtmand, men gjenutgitt og kanonisert Dass. Eriksen (SS 1.XXVI) går god for at Wirtmand hadde «en poetisk Aare, om end ikke synderlig frugtbar». At huskapellanen på dette felt tross alt overgår dikterprestens sønn, kan det likevel ikke herske tvil om.

k6056. Den eldste bevarte avskriften av Katekismesangene (D) er etter all sannsynlighet ført i pennen av Wirtmand. Det er også en avskrift av Hr Petters gravdikt til sin tante Birgitte Henriksdatter fra 1703 (NBO Ms 4° 479:1R). Alt tyder på at Wirtmand var dikterprestens nærmeste medarbeider, også i det poetiske. Han kan som student ha vært vært delaktig i formidlingen av «Herre Gud, ditt dyre navn og ære» til Island (Eggertsdóttir og Haarberg 2010). Sine siste år som prest hadde Wirtmand i sin barndoms Vefsn. Men han ligger gravlagt under koret i Alstahaug kirke. Wirtmand har etterlatt seg et curriculum vitae (på latin); se Grønli 1930: 193–95. Det finnes også bevart et bryllupsdikt han skrev i 1701 (Nerhus 1944). Se for øvrig K. Hansen 2006: 170–72 og passim.

k6057. Æresdiktet faller i fem deler. I den første (1–8) fastslås en prests plikt til å forkynne Guds ord, eller, med evangelisten, til å «fø Guds lam». I annen del (9–28) betones viktigheten av ikke å glemme de yngste i menigheten, ja, nettopp, lammene. Tredje del (29–40) har priamelstruktur: Her gis tre raske eksempler på at grunnarbeidet er av den største betydning: for byggmesteren, for gartneren og for bonden. Så nevnes Dass eksplisitt i den fjerde delen (41–56). Hans grunnarbeid består nemlig ikke bare i forkynnelse av Guds ord i prekens form, men også i form av katekismesanger. Til avslutning, i den sjette delen (57–68), apostroferes unge og gamle med oppfordring om å løpe og kjøpe prestens saliggjørende sanger. / Wirtmands æresvers låner versemål fra sangen til det første bud, bokens første («Kom hid, O kiære Christen Lem»), men markerer, motsatt budsangen, ikke strofeskillene med blanklinje. Æresvers har som oftest ikke melodiforelegg og skal ikke synges. Dass bruker det samme versemålet også i TB 4, TA 8 og i to av evangeliesangene.

k6058. Præstemand] prest (som individ og menneske)

k6059. GUds Huusis] kirkens

k6060. slegte paa] likne på. Tanken er den samme som den som ble formulert av den nederlandske munken Thomas a Kempis på 1400-tallet. Hans bøker De imitatione Christi (Om Kristi etterfølgelse) ble hyppig utgitt og mye lest på 1600-tallet. I 1654 kom en danskspråklig utgave (Synders Speigel) i Christiania.

k6061. saa vit] i den utstrekning det vil være mulig

k6062. Den store Sjæle-Hyrde] Jf. 1 Pet 2.25: «Thi I vare som vildfarende Faar; Men I ere nu omvendte til eders Siæls Hyrde og Biscop» og Joh 10.11.

k6063. At] slik at

k6064. den hands anbetroede Hjord] den hjord (menighet) han (presten) er betrod omsorgen for

k6065. Hvert Cræ der fostres] hver enfoldig person som oppfostres el. vokser opp. Førsteutgaven og alle senere har «Fostre», som ikke synes å gi mening. Derfor er teksten rettet her.

k6066. gjøde] næres

k6067. foregaa] gå foran med et godt eksempel for

k6068. De voxne Faar og gamle] Dass poengterer i innledningens dedikasjon til familien (Ded.fam. 74) det motsatte poeng: at katekismen ikke bare er for ungdommen, men også de eldre.

k6069. Arm] sine armer; jf. Jes 40.11: «Hand [Herren] skal samle Lammene i sin Arm, og bære dem i sit Skiød, og lede de fructsommelige Faar.»

k6070. Skjød] sitt fang

k6071. Dem] som

k6072. Peder faar] Apostelen Peter oppfordres av den oppstandne Jesus om ikke bare å føde de fullvoksne sauene, men også lammene: Joh 21.15 ff: «Der de hafde nu giort Maaltid, siger JEsus til Simon Peder: Simon Jona, hafver du Mig kiærere, end disse hafve Mig? Hand siger til hannem: Ja HERRE, Du veedst, at jeg elsker Dig; Hand siger til hannem: Fød mine Lam.»

k6073. styre] lede. Apostelen Simon får tilnavnet Petrus (lat. «klippe»), fordi Kristus vil bygge sin kirke på ham (Matt 16.18). Peter blir å betrakte som Kirkens første leder (og, for katolikkene, pave).

k6074. Af Christo] av Kristus. Latinske navn får kasusbøyning som på latin (her: ablativ styrt av af).

k6075. thi] for

k6076. dyre] dyrt; kurant eldre adv.-form

k6077. nogen en] noen

k6078. Af u-agt] som følge av uoppmerksomhet

k6079. forfare] gå til grunne

k6080. gaaer paa svage Been] står i fare for å falle

k6081. End] selv, om det så er

k6082. meen] mener

k6083. Hvad] hvor (hvor ond er da ikke den disippel)

k6084. Der saadant vil forhindre] Luk 18.15–16: «De baare og unge Børn til hannem, at Hand skulde røre ved dem: Og der Disciplene saae det, truede de dem. Men JEsus kaldede dem til sig, og sagde: Lader smaa Børn komme til Mig, og formeener dem icke; thi GUds Rige hører Saadanne til.»

k6085. sparer] holder tilbake

k6086. Fad] tønne el.l.

k6087. den haarde Mad] Hebr. 5.15–17 (5.12–14): «Og I, som skulde lenge siden været Mestere, I hafve behof igien, at mand skal lære eder de første Bogstave af det Guddommelige Ord, og at mand skal gifve eder Melck, og icke sterck Mad. Thi hvilcken mand skal endnu gifve Melck, hand er u-forfaren i Retfærdigheds Ord; thi hand er et ungt Barn. De Fuldkomne bør sterck Mad, som af Sædvanlighed hafve forsøgte Sind, til at giøre Forskiel imellem Got og Ont.» Jf. 1 Kor 3.2 og komm. til Sensur1.

k6088. hør til] tilhører

k6089. Een Tømmermand] byggmester; Jesus var tømmermannens sønn; jf. Matt 13.55.

k6090. det forslag] det forsett, den plan

k6091. Alt før] allerede før

k6092. Spær] taksperrer

k6093. Forgjevis, at en Gartner vil] forgjeves vil en gartner; jf. Joh 15.1 ff.

k6094. frugtbar Træ] fruktbare trær

k6095. Sig [...] formode] håpe på

k6096. skjøtte] passe, bry seg om

k6097. Pode] stikling, ung plante (overf.: barn)

k6098. Huusholdningen] gårdsdriften, forvaltningen

k6099. staar da ved Magt] blir da opprettholdt

k6100. Killing] En norvagisme: På dansk brukes ordet bare om avkom av katter eller harer. Derfor retter noen utgaver til Kylling

k6101. tagis agt] passes på. Vi hadde vente tages i agt. jf. iagttage.

k6102. Alt sligt i] alt som angår

k6103. Faaresti] sauehus; jf. Joh 10.1: «Sandeligen, sandeligen, Jeg siger eder: Hvo som icke gaar ind ad Dørren i Faarestien; men stiger andensteds der ind; hand er en Tyf, og en Mordere.»

k6104. hellig Have] paradiset; jf. 1 Mos 2.8: «Og GUD HERREN hafde plantet en Have udi Eden mod Østen, og sette Mennisken der udi, som Hand hafde giort» og Åp 2.7.

k6105. Gaar[...] forbi] lar være å ta i betraktning

k6106. lave] gjøre

k6107. Catechismi] Lat. gen. av catechismus

k6108. Drenge] lærlinger; plikten til å følge katekismeundervisningen gjaldt både gutter og jenter.

k6109. Med Munden] Dvs. med sang

k6110. dem] for dem

k6111. Guds rette Sti og Lære] Jf. Sal. 27.11: «HErre, viis mig din Vey, og leed mig paa den rette Bane for mine Fienders skyld» og 119.35.

k6112. Ved] ved hjelp av

k6113. maa] kan

k6114. yndig] yndet

k6115. Sange-Digt] diktede sanger; jf. HT 12.6.2. Man kunne eventuelt anføre dette verset som bevis for at Dass brukte sine egne katekismesanger i den regulære gudstjenesten, men det behøver ikke innebære annet enn at han brukte dem i katekismeopplæringen.

k6116. Kirke-Hjord] menighet

k6117. trevnet] trivdes; arkaisme

k6118. vitterligt] åpenbart, alminnelig kjent. Verbalet (er) er underforstått.

k6119. Hans Hyrde-redlig Levnet] hans livsførsel, som er en prest verdig

k6120. kommer] kom; imp. flt.

k6121. møde] Oppfordr. konj.

k6122. kjøbe] Oppfordr. konj. Formuleringen innebærer en oppfordring til publikum om å kjøpe boken.

k6123. Lem] medlem

k6124. Fornuftig Melke-Fløde] fløte som gir fornuft (proleptisk bruk av adjektivet). Sammensetningen mælkefløde ser ikke ut til å være belagt annetsteds; antakelig det samme som flødemælk. Den kateketiske drikk som her serveres, er angivelig tykkere og mer næringsrik enn vanlig.

k6125. den] sc. melken

k6126. tagis an] brukes, tilegnes

k6127. I Jaels Skaal var inde] som var i Jaels melkeskål

k6128. Jaels Skaal] Jael var ifølge Dommernes bok kenitten Hebers hustru. Til hennes telt flyktet kanaaneernes hærfører Sisera etter at han hadde lidd nederlag for israelerne. Jael ønsker ham velkommen, gir ham melk å drikke («da oplod hun et Melcke-Kar») og gjemmer ham under et teppe. Istedenfor å stå vakt i teltåpningen, slik Sisera ber om, svikter hun ham fatalt. Hun griper en teltplugg og en hammer; jf. Dom 4.21: «Da tog Jael Hebers Hustru et Søm af Boligen, og en Hammer i sin Haand, og gick sacteligen ind til hannem, og slog Sømmet igiennem hands Tinding, at det gick ned i Jorden (thi hand sof hart, og var vanmæctig) og hand døde.»

k6129. dend i Canaan] melken som flyter i det lovede land; 2 Mos 3.8: «Og [jeg, Herren] er nedfaren at redde dem af Ægypternes Haand, og udføre dem af dette Land ind i et got og viit Land; i et Land som flyder med Melck og Hunnig; til den Sted, som Cananiter, Hetiter, Amoriter, Pheresiter, Heviter og Jebusiter boe udi.» Wirtmand allegoriserer: Den siste melken representerer den hinsidige salighet, den første denne verdens ondskap.

k6130. hvor ved] hvorved

k6131. vel tilpas] med god helbred

k6132. Og] Konjunksjonen sidestiller «I» og «Salighed», en zeugmatisk forbindelse. Uttrykket forutsettes forstått slik at den kateketiske melk vil gi dem som drikker den, frelse og evig liv.

k6133. Ønsker] ønsk; imp.flt. Verbalet sideordner «Kommer» i v. 57 og de følgende to konjunktiv-formene.

k6134. Fader] Ingen uvanlig benevnelse av en sogneprest; Wirtmand var altså Petter Dass' svoger.

k6135. lenger] Uttrykket innebærer at det ikke kan anses som en selvfølge at presten får beholde helsa særlig mye lenger. I 1698 fylte han 51. Wirtmand kunne ha fremstått som mindre direkte ved å bruke positiv længe istedenfor komparativ.

k6136. Auctori] til forfatteren; lat. dat.

k6137. skyldigst Ære] den ære man skylder som følge av den relasjonen man står i. Wirtmand var altså Dass' huskapellan (lønnet av sognepresten personlig) og hans svoger.

k6138. opsat] skrevet

k6139. Sth: Wirthmann] Sthe(e)n Wirthmann; skrivemåten av navnet varierer. På tittelsiden av hans og Dass' Epistel- og evangeliesanger (1723) brukes «Steen Wirtmand».

Petter Dass Katekismesanger er lastet ned gratis fra bokselskap.no

Table of Contents

Bruksanvisning

Forord

Innledning

1. Verkshistorien

1.1 Tilblivelsen

1.2 Trykkebestrebelsene

1.3 Håndskriftpubliseringen

1.4 Førsteutgaven

1.5 Publiseringshistorien 1715–1794

1.6 Publiseringshistorien 1845–1874

1.7 Publiseringshistorien 1874–1980

2. Katekismen

2.1. Begrepshistorien frem til reformasjonen

2.2 Luthers katekismer

2.3 Katekismeopplæringen i Danmark-Norge

2.4 Leseferdigheten

3. 1600-tallets kristendom

3.1 Ortodoksien

3.2 Botsfromheten

4. Andaktslitteraturen

4.1 Bokmarkedet 1690–1719

4.2 Den statlige litteraturpolitikken

4.3 Husandakten

4.4 Bibelen: Hvilken versjon brukte Dass?

4.5 Salmebøker, åndelige sangbøker og postiller

5. Katekismesanger

5.1 Katekiseringens genre

5.2 Sangbare versjoner fra Luther til Dass

5.3 Johann Rist

6. Forkynnelse ved sang

6.1 Mellom skriftlighet og muntlighet

6.2 Åndelige og verdslige melodier: kontrafakturprinsippet

7. Katekismesangene i litteraturhistorien

7.1. Grunnleggeren J.S. Welhaven

7.2 Mellommannen Gustav Jensen

7.3 Farvel til nasjonallitteraturen?

8. Språket

8.1 Rettskrivningen på 1600- og 1700-tallet

8.2 Ortografi

8.3 Syntaks

8.4 Morfologi

8.5 Leksikon

9. De overleverte tekstene

9.1 Håndskrifter

9.2 Trykte utgaver

9.3 Utgavetyper

9.4 Enkeltvisetrykk

10. Utgavens tekst

10.1 Edisjonsprinsipper

10.2 Generelle rettelser

[INNLEDENDE TEKSTER]

CENSURA.

Til Bogen en Erindring.

[DE TI BUD]

Det Første Bud.

Det Andet Bud.

Det Tredie Bud!

Det Fierde Bud.

Det Femte Bud.

Det Siette Bud.

Det Siuvende Bud.

Det Ottende Bud,

Det Niende Bud,

Det Tiende Bud,

[TROSARTIKLENE]

Den Første Sang:

Den Anden Sang.

Den Tredie Sang.

Den Fierde Sang.

Den Femte Sang.

Den Siette Sang.

Den Syvende Sang.

Den Ottende Sang.

Den Niende Sang.

Den Tiende Sang.

Den Ellefte Sang.

Den Tolvte Sang.

[FADERVÅR]

Den Første Sang,

Den Anden Sang.

Den Tredie Sang.

Den Fierde Sang.

Den Femte Sang.

Den Siette Sang.

Den siuvende Sang.

Den Ottende Sang.

Den Niende Sang.

[DÅPEN]

Daabens Sacramente.

Den Anden Sang Om Daabens Sacramente:

[NATTVERDEN]

Dend første Sang

Den Anden Sang

Den Tredie Sang

[HUSTAVLEN]

Den Første Sang

Den Anden Sang

Den Tredie Sang

Den Fierde Sang,

Den Femte Sang

Den Siette Sang

Den Siuvende Sang,

Den Ottende Sang,

Den Niende Sang,

Den Tiende Sang

Den Ellevte Sang

Den Tolfte Sang,

[ÆRESDIKT]

[Om Natten paa din Seng]

[Det sømmer sig en Præstemand]

Forkortelser

Kritisk apparat

Tittelsiden

Tilegnelse til Petter Jesperson

Tilegnelse til familien

Til Bogen en Erindring

[DE TI BUD]

[TROSARTIKLENE]

[FADERVÅR]

[DÅPEN]

[NATTVERDEN]

[HUSTAVLEN]

[ÆRESDIKT]

Om lemmakommentaren

Bibliografi

Førstelinjer og melodiforelegg

Navneregister

Bibelsteder

Kommentarer (samlet)