Snorres Kongesagaer

Oversatt av Gustav Storm, 1899

Med illustrasjoner av Halfdan Egedius, Christian Krohg, Gerhard Munthe, Eilif Peterssen, Erik Werenskiold og Wilhelm Wetlesen

Det norske språk- og litteraturselskap/bokselskap.no

Oslo 2020

Snorres Kongesagaer (oversatt av Gustav Storm, 1899), med innledning av Inger Helene Solvin, Det norske språk- og litteraturselskap/bokselskap.no, Oslo 2020.

Teksten i bokselskap.no følger 1. utgave, 1899 (Kristiania/Stenersen). Digitaliseringen er basert på fil mottatt fra Nasjonalbiblioteket (nb.no).

ISBN: 978-82-8319-582-8 (digital, bokselskap.no),

978-82-8319-583-5 (epub), 978-82-8319-584-2 (mobi)

Teksten er lastet ned fra bokselskap.no

Innledning ved Inger Helene Solvin

Jordens runde Skive, som menneskene bor paa, er meget kløftet, thi store Havbugter gaar fra Udhavet ind i Jorden. Det er kjendt, at et Hav gaar ind fra Nårvesund helt ud til Jorsaleland; fra dette Hav gaar en lang Havbugt mod Nordøst, som heder Sortehavet. Der er Skillet mellem de tre Verdensdele; østenfor kaldes det Asia, men Landene vestenfor kalder Nogle Europa, nogle Enea. Men nordenfor mod Sortehavet strækker sig det store eller kolde Svitjod.

Slik begynner Ynglingasaga – den innledende sagaen i samleverket Snorres Kongesagaer – i Gustav Storms oversettelse fra 1899. Oversettelsen kom i to utgaver, en praktutgave og en folkeutgave. Praktutgaven ble trykket i to farger, svart og rød, mens folkeutgaven kun kom i svart trykk. Det ble brukt ulikt papir i de to utgavene, og teksten i praktutgaven er på hver side dekorert med ornamental innramming. Denne utgaven har dessuten en faksimile av det eneste bevarte bladet av det eldste håndskriftet av Snorres Kongesagaer – Kringlan1 – trykt i farger. Utenom dette er de to utgavene helt like. Begge er rikt illustrert av noen av samtidens fremste billedkunstnere – Christian Krohg, Gerhard Munthe, Eilif Pettersen, Erik Werenskiold, Halfdan Egedius og Wilhelm Wetlesen – utstyrt med kart og historiske og geografiske anmerkinger, og de har begge en fyldig innledning som tar for seg litt av middelalderens historieskrivning på Island før Snorre Sturlasson, Snorre Sturlassons liv og forfattervirksomhet og, til slutt, oversettelses- og utgivelseshistorikk.

Snorres Kongesagaer – også kalt Heimskringla, etter de to første ordene i åpningssagaen, «Kringla heimsins» – er et samlingsverk av sagaer omhandlende den norske kongeslekten, fra de legendariske (svenske) ynglingene, via den historiske småkongen Halvdan Svarte på midten av 800-tallet, og frem til slaget på Re i 1177. Verket består av 17 sagaer, men kan i tillegg deles inn i tre deler: den første består av sagaene fra og med Ynglingasaga til og med Olav Tryggvasons saga; den andre består av Olav den helliges saga; den tredje av sagaene fra Magnus den godes saga til og med Magnus Erlingssons saga. Olav den helliges saga er den absolutt lengste sagaen og utgjør omtrent en tredjedel av hele verket. Det er antatt at Snorre skrev denne sagaen først, opprinnelig i en noe lengre versjon kalt Den særskilte Olavssagaen, på slutten av 1220-tallet. Han har senere omarbeidet sagaen noe, satt den sammen med resten av sagaene og slik laget et samleverk sentrert rundt den norske helgenkongen. Verket begynner med en prolog, der Snorre redegjør for sine kilder: frode (kloke) menn og skaldekvad. Skaldekvadene regnes her som primærkilder, beretninger fra sagafigurenes samtid. Snorre argumenterer for at kvadene er til å stole på, fordi ingen skald som var i en konges tjeneste ville diktet opp bragder som alle visste ikke var sant. Det ville vært hån, og ikke ros, skriver Snorre. Skaldedikt hadde en svært streng form, både metrisk – altså rim og rytme – men også språklig, med avanserte omskrivninger og metaforer. Dette gjorde diktene mer motstandsdyktige mot endringer som kan komme av feil i overleveringen. Hvis ett ord ble endret, kunne potensielt hele strofen falle sammen. Skaldene var også de eneste kunstutøverne i vikingtid og middelalder som var kjente ved navn, og kvadene deres kunne bli husket i flere hundre år og overlevert muntlig gjennom generasjoner. Snorre avslutter dog prologen med et lite forbehold: «Men Kvæderne tykkes mig mest troværdige, hvis de bliver rigtig kvædne og forstandigt opfattede.»

Snorres andre oppgitte kilde, hans sekundærkilder, er «frode menn», dvs. «vise» eller «kunnskapsrike» menn. Av disse, trekker han frem én, Are Torgilsson Frode, som var islandsk høvding, prest og historieskriver. Han skal ha vært den første på Island til å skrive på norrønt, og han forfattet Íslendingabók omkring 1125. Verket omhandler Islands historie, men det står også litt om norske konger. Are Frode regnes for å være en av de aller første til å skrive om norske konger på Island og slik innlede det som etter hvert ville utvikle seg til kongesagasjangeren. Den andre, eller egentlig første, pioneren på feltet var Sæmund Sigfusson Frode. Ingen av Sæmund Frodes verk er overlevert til i dag, men det kommer frem i andre verk fra middelalderen n2 at han skrev i hvert fall ett om de norske kongene. Dette har etter all sannsynlighet vært skrevet på latin. Det antas at det både Are og Sæmund har skrevet om de norske kongene, har vært kortfattet og «katalogaktig», i stil med den europeiske krønikeskrivningen.n3

I siste halvdel av 1100-tallet ble det skrevet flere historiske verk om konger, både på Island og i Norge. Det eldste av disse, Hryggjarstykki av islendingen Eirik Oddsson, ser ut til å ha vært en av Snorres skriftlige kilder til kongesagaene som han har kopiert et lite stykke fra. Resten av verket er gått tapt. Et som er overlevert i sin helhet, er det latinske verket Historia de antiquitate regum Norwagiensium som stammer fra Nidaros på slutten av 1100-tallet. Dette verket strekker seg fra Harald Hårfagres regjeringstid og frem til Sigurd Jorsalfars død. Verkene fra Norge på denne tiden ser stort sett ut til å ha vært skrevet på latin, men vi har én samling kongesagaer fra omkring 1190 som er skrevet på norrønt, kalt Ágrip af Nóregs konungasǫgum.n4 Det er i dette verket at underholdningsaspektet begynner å tre tydelig frem i kongesagaskrivningen.n5 Kongeberetningene har i denne perioden utviklet seg fra tørre oppslagsverk til å bli mer utfyllende, med tydelig narrativ og replikkveksling, i tråd med sagasjangeren for øvrig.n6 Bruk av skaldekvad er et slikt sjangertrekk som ikke er unikt for kongesagaene. Vi finner mange siterte skaldekvad i blant annet det noe yngre verket Nórges konunga tal (bedre kjent under navnet Fagrskinna), og de ble brukt, ikke bare som et stilistisk virkemiddel, men også for å underbygge sagaens historiske korrekthetn7. For selv om kongesagaene i dag først og fremst betraktes som litterære verk basert på historiske hendelser, er det tydelig at Snorre ønsket å fremstille dem som sannferdige skildringer av virkelige personer og begivenheter.

Det råder i dag en viss tvil rund Snorre Sturlassons rolle som forfatter, eller samler, av verket. Det finnes nemlig ingen middelalderkilder som utpeker ham som forfatteren, og hvis de noen sinne har eksistert, gikk de tapt for flere hundre år siden. Denne attribusjonen dukker først opp i oversettelser fra 1500-tallet. Anonyme litterære verk var imidlertid langt fra uvanlig på Snorres tid, så forfatterskapet kan ikke avskrives kun på bakgrunn av denne mangelen. Finn Hødnebø skriver sågar i innledningen til nyutgivelsen av Snorre Sturlasons kongesagaer – «Stormutgaven» fra 1985 at: «(…) etter Gustav Storms overbevisende forskning og dokumentasjon i forrige hundreår kan det neppe lenger reises noen berettiget tvil om forfatterskapet».n8 De eldste tekstene som knytter Snorre Sturlasson til Heimskringla, er to uavhengige oversettelser til dansk, den ene utført av nordmannen Laurents Hanssøn omkring 1550, den andre av den norske presten Peder Claussøn Friis påbegynt i 1599. Oversettelsen til Peder Claussøn Friis ble aldri ferdig og heller aldri trykket i hans levetid, men ble trykket posthumt i 1633 av den danske professoren Ole Worm, under tittelen Snorre Sturlesøns Norske Kongers Chronica. Udsat paa Danske, aff H. Peder Claussøn, fordum Sogneprest i Undal. Nu nyligen menige mand til gaffv, igiennemseet, continuerit oc til Trycken forferdiget. Boken ble raskt populær, og Peder Claussøn Friis blir i innledningen til Storms utgave kalt «den første virkelige oversetter av Kongesagaene».n9 Før ham hadde en annen nordmann også fullført en oversettelse som ble trykket og utgitt i 1594, lagmannen Mattis Størssøn. Denne utgivelsen, kalt Norske Kongers Krønicke og bedrifft, indtil unge Kong Haagens tid, som døde Anno Domini 1263, udset aff gammel Norske paa Danske, ble imidlertid fort fortrengt av oversettelsen til Claussøn. Begge disse sagaoversettelsene strekker seg helt frem til Håkon Håkonsons død i 1263,n10 og inkluderer dermed flere sagaer enn Storm-utgaven og det som i dag regnes inn i Heimskringla. Det skulle gå over to hundre år før en «korrekt» utgave av Heimskringla ble til, altså én uten tilskudd fra yngre middeladerhåndskrifter.

Det var først i 1697 at det kom en trykt utgave av Heimskringla på norrønt språk. Heims Kringla, Eller Snorre Sturlussons Nordländske Konunga Sagor ble utgitt ved Johan Peringskiöld i Sverige, og den kom med oversettelse til både svensk og latin. Nesten hundre år senere fikk man også i Danmark utgitt Heimskringla på norrønt med oversettelse på dansk og latin, Heimskringla eda Noregs Konunga-Sögur, af Snorra Sturlusyni. Snorre Sturlesons Norske Kongers Historie. Historia Regum Norvergicorum conscripta a Snorrio Sturlæ filio. Verket ble påkostet av kronprins Fredrik og var et praktverk for sin tid, utgitt i tre deler fra 1778 til 1783. Utgaven har ligget til grunn for mange senere oversettelser, i Danmark så vel som i Norge, Sverige, Tyskland og England.

I første halvdel av 1800-tallet ble det i Norge arbeidet med to oversettelser, den ene av jernverkseier Jacob Aall og den andre av historikeren P. A. Munch. Først ute var Jacob Aalls Snorre Sturlesons norske Kongers Sagaer, utgitt i tre bind 1838–39. Oversettelsen er utstyrt med illustrasjoner av steder der enkelte hendelser i sagaene har utspilt seg, samt en rekke geografiske fotnoter, utarbeidet av kaptein Gerhard Munthe d.y. Den velstående godseieren har selv stått for mange av omkostningene med utgaven, med det ønsket at verket skulle kunne selges billig nok til å bli en folkebok. Hele verket kostet 3 spesidaler i 1840,n11, som tilsvarer i underkant av 1000 kroner i dag, så noe allemannseie kunne det allikevel ikke bli. Det ble heller aldri utgitt noe annet opplag, for selv om bøkene solgte bra, var det ikke noe forlag som kunne betale for en nyutgivelse av en så påkostet bok med en såpass lav salgspris.n12

Kanskje noe overraskende, har Aall tilegnet verket «unionskongen» Karl 3 Johan, hvorpå han ønsker «(…) Himlens Velsignelse over Deres Majestæt, og (…) at et langt Livs Velgjerninger endnu længe maae lyksaliggjøre et Folk fuldt af Taknemlighed og Kjærlighed».n13 Dette kan ha sammenheng med kongens økende popularitet gjennom 1830-tallet og hans iver etter å bevare den norske grunnloven. Eidsvollsmannen Aall må ha verdsatt denne holdningen, til tross for at han i utgangspunktet hadde vært uvillig stemt til en svensk-norsk union. Dedikasjonen ble møtt med et svar fra kongen, som Morgenbladet trykket 26. november 1838. Her står det blant annet:

Gjennemtrængt af de Sandheder, hvilke De deri har fremstillet ved at sammenligne Norges nærværende Lykke og Selvstændighed med den, som den store Harald Haarfager skaffede det for næsten 10 Aarhundreder tilbage, fatter jeg fuldkommen den Tilfredshed, hvormed De har helliget Dem til dette interessante Arbeide. (…) Ved at opstille til Efterligning Alt, hvad Historien skildrer os som Stort, som Retfærdigt og Nyttigt, og ved at advare mod Anarchiets Uordener, er det at dette Studium bliver belærende. Deres skjønne Arbeide, Hr. Aall! vil bidrage dertil, og det er i denne henseende, at jeg føier min Tak til Deres Landsmænds Erkjendtlighed.

I innledningen redegjør Jacob Aall for hvilke prinsipper han har fulgt i oversettelsen, og skriver at han har søkt å etterligne Snorres «Værdighed, Bestemthed og Simpelhed i Sproget», og at han har prøvd ikke å benytte for mange ord fra det norske talespråket som ligger nært opp til det gamle norrøne språk, for ikke å «sætte et gammeldags Stykke til en nymodens Dragt». Han unnskylder seg for oversettelsen av skaldestrofene, for at han ikke har forsøkt å bevare alliterasjonene og heller ikke hatt nok poetiske evner til å erstatte dette kunstneriske elementet. Han har heller fokusert på å bevare bildene og til en viss grad rytmikkenn14. Dette har gjort strofene tunge å lese og til dels vanskelige å forstå. Oversettelsen favner over det samme tidsrommet som de tidligere oversettelsene, dvs. til og med Håkon Håkonssons saga, men den inkluderer også «En stump af Magnus Hakonssons Saga».

P. A. Munch begynte på sin oversettelse allerede som student i begynnelsen av 1830-årene, men utgivelsen kom i første omgang ikke lenger enn til 1. binds 1. hefte, som besto av de tre første sagaene. Det var først etter at han hadde startet med det store verket Det norske folks historie at han gjenopptok oversettelsesarbeidet, og denne gang med de gamle håndskriftene tilgjengelig. Oversettelsen utkom i 1859 og ble kalt: Norges Kongesagaer fra de ældste Tider indtil Aar efter Christi Fødsel 1177, forfattede af Snorre Sturlasøn og oversatte af P. A. Munch. Verket kom ut i ett bind, og i tillegg til å ha et mindre omfang enn de foregående oversettelsene har han dessuten utelatt flere skaldestrofer – de han anså å være overflødige for handlingen og som ikke fungerer som direkte sitater. Blant de sistnevnte har han som regel kun gjengitt strofene i prosaform eller antydet innholdet. For de ellers overflødige kvadene har han nøyet seg med en henvisning til andre trykte utgivelser av samme kvad. Dette grepet i oversettelsen har en todelt begrunnelse. Dels ønsket han å redusere kostnadene ved trykking av verket, slik at dette kunne bli den folkeboken Aalls oversettelse feilet i å bli, dels mente han at kvadenes strenge form ikke ville la seg oversette på en tilfredsstillende måte. Leseren ville ikke fått noen virkelig glede av dem, de ville bli «stive og tvungne», og de ville miste det meste av sin skjønnhet: «Anstrengelsen staar ej i mindste Forhold til Udbyttet.»n15 Språklig har Munch holdt seg til det danske skriftspråk der det var mulign16, og han har med hensikt unngått norvagismer og dialektord, da han mente dette ville være en «Affectation og Smagløshed» – kanskje et lite stikk mot oversetteren som kom ham i forkjøpet tyve år tidligere. Munch følger imidlertid i Aalls fotspor ved å dedikere oversettelsen til «Norges og Sveriges Kronprinds og Regent Hans Kongelige Højhed Carl Ludvig Eugen». Her skriver han blant annet at Norge ikke siden middelalderen har hatt en konge «saa fortrolig med Landets og Folkets Skik, og som i sit hele Sind, Væren og Virken saaledes tilbagekaldte og levendegjorde Billedet af hine fremfarne, uforglemmelige Høvdinger, hvis Liv og Bedrifter her fremstilles (…) Værdiges da, naadigste Kronprinds, med Overbærenhed og Bevaagenhed at modtage dette svage Tegn paa min Hyldest og inderlige Erkjendelse af Deres høje Betydning for Statens fremtidige Historie og Broderfolkenes nationale Udvilking!»n17 Nasjonalromantikken og den norske nasjonalbyggingen var riktignok i full blomst på denne tiden, men unionsoppløsningen var ennå langt unna.

Arbeidet med håndskriftene inspirerte Munch til å lage en filologisk utgave av Snorres «originaltekst», og med støtte av Det norske Oldskriftselskab startet han dette arbeidet i 1861. Kun to år etter døde P. A. Munch av hjerneslag, utgaven var da langt ifra ferdig og forarbeidene gikk med i et skipsforlis. Arbeidet ble videreført av filolog og professor C. R. Unger, som i flere år hadde samarbeidet med Munch om en rekke norrøne tekstutgivelser. Denne utgaven er basert på en avskrift av Kringla, og Unger har utelatt de aller fleste tillegg fra andre håndskrifter som tidligere utgaver og oversettelser har inkludert. Dette er således den eldste trykte utgaven av Snorres verk som presenterer teksten mer eller mindre slik vi kjenner den i dag. Teksten ble utgitt i 1868 under tittelen: Heimskringla eller Norges Kongesagaer af Snorres Sturlassøn, og den ligger til grunn for den første oversettelsen av Heimskringla på landsmål av Steinar Schjøtt, utgitt fra 1872 til 1879.

Våren 1896 ble det igjen bestemt at Heimskringla skulle utgis i ny oversettelse. Det nye praktverket skulle være rikt illustrert, inneholde historiske kart og informative fotnoter etter oversetters skjønn og alle siterte skaldestrofer skulle gjengis. Initiativet kom fra forlegger J. M. Stenersen og oversetterjobben ble gitt til historiker Gustav Storm. I verkets forord skriver Storm at han har forsøkt å være så tro mot originalen som mulig «(…) og i et Sprog, som stemte med dennes Tone uden for meget at afvige fra det i Norge nu gjældende dansk-norske Skriftsprog». Han anerkjente Snorres syn på kvadenes verdi som kilder til faktiske hendelser, og har dermed fokusert på å gjøre oversettelsen av disse forståelige, uten, som han skriver, «alt for vidtløftige Kommentarer». Han har beholdt strofenes metrum, rytme og stavrim så godt det har latt seg gjøre, men for det meste sett bort fra omskrivningene og linjerimene.n18 På samme tid som Storm arbeidet med oversettelsen, satt det en islending i København og arbeidet med en ny utgave av Heimskringla. Filologen Finnur Jónsson bygget sin utgave på hele håndskriftsmaterialet som finnes bevart av Heimskringla, men med Kringla som hovedhåndskrift. Han har utelatt alle de senere tillegg som tidligere utgaver har inkludert,n19 og skriver selv i innledningen til utgaven: «At Kringla måtte lægges til grund, var en given sag. For første gang foreligger da Heimskringla nu trykt efter dette, det bedste og ældste, håndskrift uden indblanding af fremmede bestanddele. Dets tekstordning er helt igennem uden undtagelse fulgt eftersom den sikkert er den oprindelige.»n20 Utgaven ble påbegynt i 1893 og var ikke ferdig før i 1900, men Storm fikk tilsendt utdrag etter hvert som de fullførtes. Oversettelsen hans er således fullt og helt basert på denne nye utgaven av Heimskringla og påberoper seg å være «den første fuldstændige Oversættelse af Snorres ægte Text».n21

Gustav Storms oversettelse ble utgitt over tre år i flere hefter (folkeutgaven kom ut i 43 hefter på 16 sider, mens praktutgaven kom i 29 hefter på 24 sider), frem til de i 1899 kunne gis ut i fullstendige, innbundne bøker. Høsten 1896 kunne Stenersens forlag annonsere i landets aviser at 1. hefte av Snorre Sturlassøn: Norges Konge-Sagaer var utkommet. De trykket opp store innbydelser til abonnement av heftene sine, hvor de med et svulstig språk argumenterer for nødvendigheten av en ny oversettelse:

Siden den Tid [P. A. Munchs oversettelse] har Historieforskningen gjort yderligere Fremskridt. Den fædrelandske Stemning og Selvfølelse er steget. De Fordringer, der stilles til et saadant Skrifts Udstyr, er betydelig forøgede. De to ældre Udgaver er ikke længere i Boghandelen, og om de havde været, vilde de ikke paa nogen Maade gjøre de Krav fyldest, som Nordmænd vil stille nu ved Udgangen af det 19de Aarhundrede.n22

Oversettelsen ble til i en tid med uroligheter i Norge, og mindre enn ti år før unionsoppløsningen i 1905. I motsetning til de to foregående oversettelsene, inneholder denne ingen kongelig dedikasjon. Avisen Nordenfjeldske Tidende skrev i anledning av 1. heftets utgivelse: «Vi lever fortiden i en national Brydningsperiode, rig paa Haab, Liv og Vekst, men ogsaa desværre rig paa Slaphed, Splittelse og Mistillid til Norges Evne til at leve sig eget Liv, til at bli, hvad det 'engang var'. Vi trænger just derfor for vor Nationalfølelses Skyld at øse af et Væld som Snorre.»n23 Verkets betydning for Norge understrekes ved at Stortinget året etter bevilget 20.000 kroner til trykking av en nasjonalutgave. Denne utkom på både bokmål og landsmål, sistnevnte i Steinar Schjøtts oversettelse. Nasjonalutgaven ble trykket i et mindre format, men innholdet er i all hovedsak uforandret, fortsatt rikt dekorert med illustrasjoner, ornamentikk og kart. Bokmålsutgaven ble trykket i 70.000 eksemplarer og landsmålsutgaven i 30.000. Nå skulle de norske kongesagaene bli tilgjengelig for hele folket – billig, men solid og verdig. I en av anbefalingene til søknaden om stortingsbevilgning står det skrevet:

Er det noget Skrift, som bør bli Folkebog i Norge, saa er det Snorre. Naar der nu bydes Adgang til at faa den ud i overordentlig billige og vel udstyrede Udgaver, bør Leiligheden gribes. Den vil aabne vor klassiske Historie Veien til de videste Kredse, saa at Snorre kan komme til at spille en lignende Rolle i vor Nations Aandsudvilking og Opdragelse i Nutiden, som vi ved at han i Peder Claussøns Oversættelse har spillet i Norges mørke Dage.n24

I de godt og vel hundre år som er gått siden utgivelsen av Gustav Storms oversettelse av Snorres Kongesagaer, er verket gitt ut flere ganger, og illustrasjonene har blitt uløselig knyttet til teksten. Dette er blant annet synlig i oversettelsen fra 1934, utført av Didrik Arup Seip og Anne Holtsmark, og i jubileumsutgaven fra 1979, utgitt ved Finn Hødnebø, som begge inneholder tegningene til Werenskiold, Munthe, Krohg, Egedius, Pettersen og Wetlesen. De nyere oversettelsene baserer seg også i stor grad på Storms oversettelse. I 1985 besluttet J. M. Stenersens forlag å gjenutgi praktutgaven fra 1899. Redaktør for dette verket, kalt Snorre Sturlasons kongesagaer «Stormutgaven», var Finn Hødnebø, og oversettelsen er den av Seip og Holtsmark, som fungerer som en språklig oppdatering av Storms nærmest danske skriftspråk. Gustav Storms innledning er erstattet med en av Hødnebø, og frakturskriften er byttet ut med antikva. Ellers er ornamentikken og fargene (svart og rødt) lik som i 1899, og alle illustrasjonene er selvsagt med.

«Storm-utgaven» har holdt seg godt inn i det 21. århundre, og ikke før i 2012 ble Heimskringla på ny oversatt fra norrønt til norsk, denne gang i en moderne språkdrakt og igjen med en kongelig dedikasjon til «Hans Kongelige Høyhet Kronprins Haakon Magnus av Norge». Oversettelsen er utført av teolog og forfatter Kjell Arild Pollestad.

Litteratur

Alkunne

- Gerhard Munthe dy.

Den 17de mai, tirsdag 10. november 1896

Finnur Jónnson 1893–1900. Heimskringla – Nóregs Konunga Sǫgur af Snorri Sturluson, 3 bind. København: S. L. Møllers Bogtrykkeri

- Bind I

- Bind II

- Bind III

Friis, Peder Claussøn 1633. Snorre Sturlesøns Norske Kongers Chronica. Udsat paa Danske, aff H. Peder Claussøn, fordum Sogneprest i Undal. Nu nyligen menige mand til gaffv, igiennemseet, continuerit oc til Trycken forferdiget. Utgave ved Ole Worm. København: Melchior Martzan

Gudbrandsdølen, torsdag 11. oktober 1900

Hødnebø, Finn 2006 [1985]. «Forord» og «Om Snorres kongesagaer» I: Snorre Sturlasons kongesagaer («Stormutgaven»), Oslo: Stenersen

Krag, Claus 1998. «Harald Hardrådes ungdomsår og kongesagaene – Forholdet mellom sagaprosa, skaldekvad og muntlig tradisjon» I: Collegium medievale : tverrfaglig tidsskrift for middelalderforskning. Oslo

Morgenbladet, mandag 26. november 1838

Mundal, Else 2004. «Sagalitteraturen» I: Odd Einar Haugen (red.), Handbok i norrøn filologi. Bergen: Fagbokforlaget

Munch, Peter Andreas 1859. Norges Konge-Sagaer : fra de ældste Tider indtil anden Halvdeel af det 13de Aarhundrede efter Christi Fødsel. Christiania: Feilberg & Landmark

Nordenfjeldsk Tidende, onsdag 4. november 1896

Norsk biografisk leksikon

- Anne Holtsmark

- C. R. Unger

- Didrik Arup Seip

- Frederik 6

- Gustav Storm

- Jacob Aall

- Karl 3 Johan

- Kjell Arild Pollestad

- Laurents Hanssøn

- Mattis Størssøn

- P. A. Munch

- Peder Claussøn Friis

- Snorre Sturlason

- Steinar Schjøtt

- Sæmund Sigfusson Frode

Norsk oversetterleksikon

- Jacob Aall

Store norske leksikon

- Are Frode

- Eirik Oddsson

- Fagrskinna

- Finn Hødnebø

- Finnur Jónsson

- J._M._Stenersens_Forlag_AS

- Ole Worm

Storm, Gustav 1899. Kongesagaer. Kristiania: Stenersen

Storm, Gustav 1900. Kongesagaer. 2. utgave. Kristiania: Stenersen

Svenskt biografiskt lexikon

Aall, Jacob 1838–1839. Snorre Sturlesons norske Kongers Sagaer, 3 bind. Christiania: Guldberg & Dzwonkowskis Officin

- Første Bind

- Andet Bind

- Tredie Bind

[Faksimile av tittelblad, 1899-utgaven]

[Snorres forord]

[3] I denne Bog lod jeg skrive gamle Frasagn om Høvdinger, som har havt Riger i Nordlandene og har talt i dansk Tunge,n25 saaledes som jeg har hørt froden26 Mænd fortælle, samt deres Slegtrækker, saaledes som man har lært mig dem; noget af det findes i den Forfædre-række, hvori Konger eller andre storættede Mænd har regnet sin Slegt, og noget er skrevet efter gamle Kvæder eller Saga-digte, som man har havt til Skjemt; og skjønt vi ikke har Vished om det, kjender vi dog Tilfælder, hvor gamle frode Mænd har regnet sligt for sandt. Tjodolv den frode fra Kvinen27 var Skald hos Harald den haarfagre; han digtede ogsaa om Kong Ragnvald Heidum-hære det Kvæde, som kaldes Ynglinge-tal. Ragnvald var Søn af Olav Geirstade-alv, Broder til Halvdan svarte. I det Kvæde nævnes 30 af hans Forfædre, og der fortælles om hver enkelts Død og Gravsted. Fjålne nævnes den, som var Søn af Yngve-frøi, som Svearne længe senere bloteden28 til; efter hans Navn (Yngve) er Ynglingerne kaldte. Øivind Skalde-spilder opregnede ogsaa Haakon Jarl den mægtiges Forfædre i det Kvæde, som heder Haaløigje-tal og er digtet om Haakon. Der nævnes først Sæming, Søn af Yngve-frøi; der fortælles ogsaa om hver enkelts Død og Haugsted. Efter Tjodolvs Digt er først Ynglingernes Levnet skrevet og dertil øget efter frode Mænds Udsagn. Den første Tidsalder kaldes Brænd-alder; da skulde man brænde alle døde Mænd og reise Bautastener efter dem, men efterat Frøi var hauglagt ved Upsaler, da gjorde mange Høvdinger ikke mindre Hauger end Bautastener til Minde om sine Frænder. Men siden Dan den storladne, Danekongen, lod gjøre sig en Haug og bød, at han efter Døden skulde bæres did i Kongeskrud og Hærklæder med Hest og Sadeltøi og meget andet Gods, da gjorde siden mange af hans Ætmænd det samme, og det blev Ophav til Haug-alderen der i Danmark; men Brænd-alderen holdt sig længe efter blandt Svear og Nordmænd. Men da Harald den haarfagre var Konge i Norge, byggedes Island. Hos Harald var der Skalde, og endnu kan man deres Kvæder, ligesaa Kvæder om alle de Konger, som der siden har været i Norge; og vi tager helst Vidnesbyrd fra det, som findes i de Kvæder, som blev sagt frem for Høvdingerne selv eller for deres Sønner; vi tager alt det for sandt, som findes i de Kvæder om deres Færder eller Kampe. Det er nok Skaldenes Vis at rose mest den, som de kvæder til, men ingen turde dog vove at fortælle en selv om saadanne Handlinger af ham, som alle de hørende, og han selv med, vidste var Løgn og løs Tale; det vilde være Spot, men ikke Ros.

[4] Are Prest den frode, Søn af Torgils Gellesøn, var den første, som her i Landet (d. e. Island) skrev paa norrønt Maaln29 om Fortiden baade om gammelt og nyt. I Førstningen af sin Bog skrev han mest om, hvorledes Island blev bygget og dets Love grundlagte, dernæst om, hvor længe hver af Lovsigemændenen30 havde sagt Loven, og regnede derom Aarstal først til den Tid, da Kristendommen kom til Island, og derefter lige til sine Dage; han tog der med ogsaa mange andre Hændelser, baade om Kongernes Levnet i Norge og i Danmark og tillige i England og desuden om store Tidender, som havde hændt her i Landetn31 Og tykkes mig alle hans Fortællinger meget troværdige; han var meget forstandig og tillige saa gammel, at han var født Aaret efter Harald Sigurdsøns Fald. Han skrev, som han selv siger, Norges Kongers Levnet efter Fortælling af Odd Kolsøn, Sønnesøn af Hall paa Sida; men Odd fik sin Kundskab fra Torgeir Avraadskoll, som var en, vís Mand og saa gammel, at han boede paa Nidarnes, da Haakon Jarl den mægtige blev dræbt; paa det samme Sted lod Kong Olav Trygvesøn reise Kjøbstaden der, den nu er. Are Prest kom 7 Vintre gammel til Haukadaln32 til Hall Torarensøn og blev hos ham 14 Vintre. Hall var en meget vís Mand, med god Hukommelse; han mindedes det, at Tangbrand Prest døbte ham tre Vintre gammel; det var én Vinter før, end Kristendommen blev lovtagen paa Island. Are var 12 Vintre gammel, da Biskop Isleiv døde. Hall fór mellem Landene (Island og Norge) og havde Bolag med Kong Olav den hellige og fik meget Gavn deraf; derfor kjendte han godt til Kongens Styrelse. Men da Biskop Isleiv døde, var der gaaet henved 80 Vintre efter Kong Olav Trygvesøns Fald. Hall døde ni Vintre senere end Biskop Isleiv; da var Hall 94 Vintre gammel. Han var 30 Vintre gammel, da han satte Bo i Haukadal, og boede der 64 Aar; saa skrev Are. Teit, Søn af Biskop Isleiv, blev fostret hos Hall i Haukadal og boede der siden; han lærte Are Prest og gav ham megen Kundskab om Fortiden, som Are senere skrev ned. Are fik ogsaa megen Kundskab hos Turid, Datter af Snorre Gode; hun var meget klog; hun kunde mindes sin Fader Snorre, som var næsten 35 aarig, da Kristendommen kom til Island, men døde Aaret efter Olav den helliges Fald. Det var ikke underligt, at Are var sandkyndig om gamle Tidender baade her og udenlands (d. e. i Norge), thi han havde faaet sin Kundskab fra gamle og vise Mænd, men selv var han lærelysten og havde en god Hukommelse. Men Kvæderne tykkes mig mest troværdige, hvis de bliver rigtig kvædne og forstandige opfattede.

Oversætterens Fortale

Planen til denne illustrerede Oversættelse af Snorre Sturlasøns Kongesagaer blev lagt af Forlæggeren J.W. Stenersen Vaaren 1896, og Aftale var gjort mellem D'Hrr. Illustratører og Forlæggeren, da jeg traadte til som Oversætter. Ligeoverfor Forlæggeren stillede jeg da de Betingelser, at – i Modsætning til Munchs Oversættelse – alle af Snorre citerede Vers skulde tages med, og at der skulde gives mig Adgang til at oplyse Texten med Noter og historiske Karter i den Udstrækning, jeg fandt heldig. Dette gik Forlæggeren ind paa, og jeg tør tro, at denne Oversættelse derved har vundet nogen Betydning som videnskabeligt Hjælpemiddel.

Om Oversættelsen vil jeg kun sige, at jeg har stræbt efter at gjengive Originalen saa tro som muligt og i et Sprog, som stemte med dennes Tone uden for meget at afvige fra det i Norge nu gjældende dansk-norske Skriftsprog. Oversættelsen af Versene har voldt mig megen Møie, ikke saa meget paa Grund af Indholdet (skjønt dette ogsaa kunde skabe Vanskeligheder, da Versene ofte er forvanskede under Afskrivning), som formedelst Formen, der ikke godt kunde gjengives helt i vort Sprog. Jeg har taget Udgangspunkt deri, at Versene for Snorre var ældre Vidnesbyrd og Kilder for hans Beretnings Sandhed; derfor maatte de i Oversættelsen være forstaaelige og læselige uden alt for vidtløftige Kommentarer. Jeg har derfor beholdt, saa vidt jeg kunde, Versenes Metrum, Rhythme og Stavrim, men udeladt de fleste Omskrivninger («kenningar») og ikke taget Hensyn til Linjerim («hendingar»). Texten er helt igjennem oversat efter den nye Udgave ved Prof. Finnur Jonsson; uagtet den endnu ikke er helt udkommet, har jeg funnet dette, fordi Udgiveren velvillig har sendt mig Arkene, eftersom de blev trykt færdige, og for Versenes Vedkommende meddelt mig Bidrag til Forstaaelsen.

Oversættelsen er ledsaget af et Facsimile af det eneste bevarede Blad af det ældste kjendte Haandskrift og af et historisk Kart over Norge paa Snorres Tid.

Verkets Illustration var opprinnelig fordelt mellem D'Hrr. Malere Christian Krohg, Gerhard Munthe, Eilif Peterssen og Erik Werenskiold; disses Signaturer er CK, GM, EP og EW. Hr. Eilif Peterssen fik paa Grund af et længre Udenlandsophold kun i kort Tid Leilighed til at deltage, og derfor traadte i hans Sted Hr. Halfdan Egedius og efter dennes Død Hr. Wilhelm Wetlesen; deres Signaturer er HE og WW.

Kristiania, September 1899.

Gustav Storm.

[Faksimile av blad fra Kringla]

Ynglinge-Saga

Jordens runde Skive, som Menneskene bor paa, er meget kløftet, thi store Havbugter gaar fra Udhavetn33 ind i Jorden. Det er kjendt, at et Hav gaar ind fra Nårvesundn34 helt ud til Jorsaleland;n35 fra dette Hav gaar en lang Havbugt mod Nordøst, som heder Sortehavet. Der er Skillet mellem de tre Verdensdele; østenfor kaldes det Asia, men Landene vestenfor kalder Nogle Europa, nogle Enea.n36 Men nordenfor mod Sortehavet strækker sig det store eller kolde Svitjod;n37 Svitjod det store regner somme ligesaa stort som det store Serkland,n38 andre jevner det med det store Blaaland.n39 Den nordre Del af Svitjod ligger ubygget for Frost og Kulde, ligesom den søndre Del af Blaaland er øde af Solens Brand. I Svitjod er der mange Storherreder, mange Slags Folk og mange Tungemaal; der er Riser, og der er Dverger, og der er Blaamænd, og der er mange Slags underlige Skabninger, der er ogsaa umaadelig store Dyr og Drager. Sydover fra de Fjelde, som gaar udenfor alt bygget Land, falder gjennem Svitjod en Aa, som i ret Maal heder Tanais,n40 den blev fordum kaldet Tanakvisl [6] eller Vanakvisl; den flyder ud i Sortehavet. I Vana-kvislernen41 kaldtes det dengang Vaneland eller Vanehjem. Den Aa skiller mellem Verdensdelene; «østenfor heder det Asia, men vestenfor Europa.

2. Landet «østenfor Tanakvisl i Asia kaldtes Aaseland eller Aaseheim, men Hovedborgen i Landet kaldte de Aasgaard.n42 I Borgen var den Høvding, som hed Oden;n43 der var et stort Blotsted. Det var der Sed, at tolv Hovgodern44 var de fornemste, de skulde raade for Blot og Domme mellem Folket; de kaldtes Diarn45 eller Drotner;n46 dem skulde alt Folk tjene og hylde. Oden var en stor Hærmand, som fór vidt om og vandt sig mange Riger; han var saa seiersæl, at han vandt i hvert Slag; deraf kom det, at hans Mænd troede, at han maatte seire i hver Kamp. Det var hans Skik, at naar han sendte sine Mænd til Kamp eller i andre Sendefærder, lagde han forud sine Hænder paa deres Hoved og gav dem Velsignelse; de troede, at da vilde det gaa dem godt. Saa var det og med hans Mænd: naar de kom i Nød paa Sjø eller Land, da kaldte de paa hans Navn og tyktes stadig at faa Hjælp af det; hos ham havde de al sin Trøst. Han fór ofte saa langt bort, at han var flere Aar ad Gangen paa Færden.

3. Oden havde to Brødre: den ene hed Ve, den anden Vilje. Disse Brødre styrede Riget, naar han var borte. Det hændte engang, da Oden var draget langt bort og havde været længe hjemmefra, at Æserne troede, han ikke skulde komme hjem. Da tog hans Brødre sig for at skifte Arven efter ham, men hans Kone Frigg tog de begge til Hustru. Men lidt senere kom Oden hjem og tog da sin Hustru til sig.

4. Oden fór med Hær mod Vanerne, men de stod vel imod ham og vergede sit Land; hver af dem seirede skiftevis, begge herjede de andres Land og gjorde hverandre Skade. Men da begge blev kjede af det, satte de Forligsstævne mellem sig, gjorde Fred og gav hverandre Gisler. Vanerne gav sine ypperste Mænd, Njård den rige og hans Søn Frøi, men Æserne til Gjengjæld den Mand, som hed Høne, og som de kaldte vel [7] skikket til Høvding; han var en stor og en meget smuk Mand. Med ham sendte Æserne Mime, den viseste Mand, men Vanerne gav til Gjengjæld den, som var visest i deres Flok; han hed Kvase. Men da Høne kom til Vanehjem, blev han strax tagen til Høvding; Mime gav ham alle Raad. Men naar Høne var paa Ting eller Stævner, udenat Mime var tilstede, og der blev lagt vanskelige Sager for ham, da svarede han altid det samme: «nu faar de andre raade», sagde han. Da fattede Vanerne Mistanke om, at Æserne havde sveget dem i Mande-skiftet. Derfor tog de Mime og halshuggede ham, men Hovedet sendte de til Æserne. Oden tog Hovedet, smurte det med saadanne Urter, at det ikke kunde raadne, sang Galdre derover og tryllede saa, at det talte med ham og sagde ham mange skjulte Ting. Oden satte Njård og Frøi til Hovgoder, og var de nu Diar hos Æserne. Njårds Datter var Frøia; hun var Blotgydje;n47 hun lærte først Æserne Seid, som var i Brug hos Vanerne. Medens Njård var hos Vanerne, havde han havt sin Søster til Hustru (thi det var Lov hos dem), deres Børn var Frøi og Frøia. Men hos Æserne var det forbudt at gifte sig med saa nære Frænder.

5. En stor Fjeldrygn48 gaar fra Nordøst til Sydvest, den skiller det store Svitjod fra andre Riger. Søndenfor Fjeldet er det ikke langt til Tyrkland,n49 der havde Oden store Eiendomme. I den Tid fór Romerhøvdingerne vide om Verden og tvang under sig alle Folkeslag, men mange Høvdinger flyede for den Ufred fra sine Lande. Da Oden var fremsynt og tryllekyndig, vidste han, at hans Afkom skulde bo og bygge paa Jordens Nordkant. Derfor satte han sine Brødre, Ve og Vilje, over Aasgaard; men selv fór han bort og med ham alle Diar og mange af hans Folk. Først fór han vest til Garderike.n50og derpaa syd til Saxlandn51 Han havde mange Sønner; han vandt Rige vide over Saxland og satte der sine Sønner til Landsstyrere. Derpaa fór han nord til Havet og tog sig Bosted paa en Ø; der hedder nu Odensøn52 paa Fyn. Saa sendte han Gevjon nord (øst) over Sundet at lede efter Land; da kom hun til Kong Gylve,n53 som gav hende et Plogsland. Saa fór hun til Jåtnernes Landn54 og avlede der fire Sønner med en Jåtun; dem skabte hun om til Oxer, spændte dem for Plogen og drog saa Landet ud i Havet mod Vest ligeoverfor Odensø; det kaldtes Selund,n55 og der byggede hun siden. Skjold, Odens Søn, fik hende til Hustru; de boede i Leidra.n56 Der hun pløiede, er [8] nu et Vand eller Sjø, som kaldes Lågen;n57 saa ligger Fjordene i Lågen som Nesene paa Selund. Saa kvad Brage den gamle:

Gevjon trak med Glæde

fra den guldrige Gylve

(saa at det røg af Dyrene)

Danmarks nye Øgning;

Øxerne bare otte

Øine og Hoveder fire,

der de gik for den vide

Vinøens Aabning.

Men da Oden fik høre, at der var godt om Land øster hos Gylve, fór han did, og Gylve gik til Forlig med ham, thi Gylve mente ikke at have Kraft til Modstand mod Æserne. Mangt havde Oden og Gylve sig mellem i list og Koglerier, men Æserne vandt altid. Oden satte Bo ved Lågen, der som nu kaldes Gamle Sigtuner,n58 og gjorde der et stort Hov og Blot efter Æsernes Vis; han tilegnede sig der Land saa vide, som han lod det kalde Sigtuner. Han gav Hovgoderne Bosteder: Njård boede i Noatuner, Frøi ved Upsaler, Heimdal ved Himenbjergene, Tor paa Trudvang, Balder paa Breideblik;n59 dem alle gav han gode Gaarde.

6. Det siges med Sandhed, at da Aase-Oden og med ham Diarne kom til NordLandene, indførte de og lærte fra sig de Idrætter, som man der længe siden har havt. Oden var gjævest blandt alle, og af ham lærte de alle Idrætterne, thi han kunde først de fleste af dem. Og om det skal siges, hvorfor han var saa hædret, da havde det saadanne Aarsager: naar han sad blandt sine Venner, var han saa fager og værdig af Udseende, at alles Hu maatte frydes; men naar han var i sin Hær, da syntes han forfærdelig for sine Uvenner. Sagen var, at han forstod saadanne Kunster, at han kunde skifte Ham og Udseende saa, som han vilde, og at han talte saa glat og kløgtigt, at alle, som hørte paa ham, maatte tage hans Tale for fuld Sandhed; alt sagde han paa Rim, saaledes som nu det kvædes, som kaldes Skaldskab. Han og hans Hovgoder kaldes Sang-smeder, thi den Idræt havde i NordLandene sit Ophav fra dem. Oden kunde gjøre saa, at i Strid blev hans Uvenner blinde eller døve eller rædde, men deres Vaaben bed ikke mere end Kjepper; men hans egne Mænd fór om uden Brynje og var galne som Hund eller Varg, bed i sine Skjolde og var sterke som Bjørne eller Oxer; de dræbte Folk, men hverken Ild eller Jern bed paa dem. Det kalder man Berserks-gang.

[9] 7. Oden skiftede ofte Ham; da laa Legemet som søvnet eller dødt, men han var da Fugl eller Dyr, Fisk eller Orm, og fór paa Øieblikket til fjerne Lande, i egne eller andres Ærender. Det kunde han ogsaa: med blotte Ord slukkede han Ild, stillede Søen eller vendte Vinden til den Kant, han vilde; han havde et Skib, som hed Skid-bladne; paa det fór han over store Have, men det kunde ogsaa rulles sammen som en Dug. Oden havde med sig Mimes Hoved, og det sagde ham mange Tidender fra andre Verdener; men stundom vakte han op døde Mænd af Jorden eller satte sig under Hængte; derfor blev han kaldet Gjenganger-herre eller Hængtes Høvding. Han eiede to Ravner, som han havde lært at tale; de fløi vide om Land og sagde mange Tidender. Af alt dette blev han meget kyndig. Alle disse Idrætter lærte han fra sig med Runer og de Sange, som heder Galdre; derfor kaldes Æserne Galdre-smeder. Oden kunde og øvede den Idræt, som mest Vælde fulgte, som heder Seid, og derfor kunde han vide Mænds Skjæbne og Fremtiden, ligesaa skabe Folk Død, Ulykke og Sygdom eller tage Vid og Kraft fra dem og give til andre. Men naar denne Trolddom fremmes, følger dermed saa stor Umandighed, at Mandfolk syntes ikke uden Skam at kunne have med den at gjøre; derfor lærte man Gydjerne denne Idræt. Oden vidste ogsaa, hvor jordgravet Gods var skjult, og kunde saadanne Sange, at Jorden og Bjerge og Stener og Hauger lukkede sig op for ham, og han bandt med blotte Ord dem, som boede deri, saa han kunde gaa ind og tage alt det, han vilde. Af disse Kunster blev han meget navnkundig; hans Uvenner frygtede ham, men hans Venner stolte paa ham og troede paa hans Kraft og paa ham selv. Men de fleste Idrætter lærte han til Blotgoderne; de var ham nærmest i al Kundskab og Tryllekyndighed. Mange andre lærte dog ogsaa meget deraf; derfor har fra dem Tryllekunst bredt sig vidt og holdt sig længe. Men til Oden og hans 12 Høvdinger blotede man og taldte dem sine Guder og troede længe siden paa dem. Efter Odens Navn [10] er Navnet Audunn60 dannet, og saa kaldte Mænd sine Sønner, men af Navnet Tor er dannet Tor-e eller Tor-aren, eller det er sammensat med andre Navn, saa som Stein-tor eller Hav-tor, eller ogsaa forandret paa andre Maader.

8. Oden satte de Love i sit Land, som før gjaldt blandt Æserne; saaledes bød han, at man skulde brænde alle døde og bære paa Baalet med dem deres Eiendele. Han sagde, at hver skulde komme til Valhall med saadan Rigdom, som han havde med paa Baalet, og det skulde han og nyde, som han selv havde gravet i Jorden. Asken skulde man bære ud paa Søen eller grave ned i Jorden; efter gjæve Mænd skulde man bygge Haug til Mindesmerke, og efter alle Mænd, som der var nogen Mandighed i, skulde man reise Bautastener, og den Sed holdt sig længe siden. Ved Vinterdagn61 skulde man blote for godt Aar, midt om Vinteren for god Grøde, men ved Sommerdag var der Seiersblot. Over hele Svitjod gav man Oden Skat, en Penning for hver Næse, men han skulde verge deres Land for Ufred og blote for dem til godt Aar. – Njård fik den Hustru, som hed Skade; hun vilde ikke have Samliv med ham og giftede sig siden med Oden. De fik mange Sønner, og en af dem hed Sæming; om ham digtede Øivind Skalde-spilder dette:

Hærfører! hin

Høvding avlede

Æsers Ætmand

med Jåtunkvinden,

dengang da fordum

Fyrsters Ven

i Mandhjem

var Skades Mage.

Og Fjeld-skridende

Ski-gudinde

med Oden mange

Sønner avled'.

Til Sæming regnede Haakon Jarl den mægtige sin Æt, Mand for Mand. Dette Svitjod kaldte man Mandhjem, men det store Svitjod kaldte man Gudhjem; om Gudhjem fortalte man mange Tidender.

9. Oden døde Sottedød i Svitjod, men da han var nær Døden, lod han sig merke med Spydsod og tilegnede sig alle ved Vaaben faldne Mænd; han sagde, at han nu skulde fare til Gudhjem og der mødes med sine Venner. Nu troede Svearne, at han var kommet til det gamle Aasgaard og vilde leve der til evig Tid. Da tog Troen paa Oden og Bønner til ham nyt Opsving. Ofte syntes Svearne at se ham aabenbare sig, førend store Kampe traf ind; han gav da somme Seier, men andre bød han til sig; begge Kaar syntes dem gode. Oden blev brændt efter Døden, og den Brand blev meget [11] herlig. Det var deres Tro, at jo høiere Røgen gik op i Luften, desto mere ophøiet var han i Himmelen, hvis Lig blev brændt, og jo mere Gods der blev brændt med ham, desto rigere. Njård af Noatuner fik da Magten blandt Svearne og holdt Blotene vedlige; ham kaldte da Svearne sin Drotten, han tog da Skattegaver af dem. I hans Dage var der god Fred og alskens godt Aar, saa meget, at Svearne troede, at Njård raadede for Grøde og Menneskenes Velstand. I hans Dage døde de fleste Diar og blev alle brændte, og siden blotede man til dem. Njård døde Sottedød; han lod og merke sig til Oden før sin Død. Svearne brændte ham og græd meget ved hans Grav.

10. Frøi tog saa ved Riget efter Njård; han blev kaldet Drotten over Svearne og tog Skattegaver af dem; han var vennesæl og aarsæl som hans Fader. Frøi byggede ved Upsalern62 et stort Hov og satte der sit Hovedsæde, lagde til det alle sine Indtægter, Land og Løsøre. Det var Ophavet til Upsale-øde,n63 som altid siden har holdt sig. I hans Dage kom Frode-fredenn64 op; da var ogsaa godt Aar over alle Land. Svearne gav Frøi Skylden for den, derfor blev han saa meget mere dyrket end de andre Guder, som Landsfolket i hans Dage blev rigere end før paa Grund af Freden og de gode Aar. Gerd Gymes Datter hed hans Hustru, deres Søn hed Fjålne. Frøi kaldtes med et andet Navn Yngve; dette Navn blev længe siden i hans Æt brugt som Værdighedsnavn og hans Ætmænd siden kaldte Ynglinger. Frøi fik en Sygdom, og da denne nærmede sig Døden, fandt hans Mænd paa Raad og lod kun faa Mænd komme til ham, men byggede en stor Haug med Dør og tre Glugger paa. Men da Frøi var død, bar de ham lønligen til Haugen og sagde til Svearne, at han levede; de vogtede ham der i tre Aar, men al Skatten heldte de ned i Haugen, i [12] den ene Glug Guldet, i den anden Sølvet, i den tredie Kobberpengene. Da holdt Aar og Fred sig. Frøia holdt Blotene oppe, thi hun alene levede efter af Guderne, og hun blev da meget navnkundig, saa at man kaldte med hendes Navn alle fyrstelige Kvinder, saa som de nu heder Fruer; saa hed enhver Frøia (Frue) over sin Eiendom, men hun Husfrøia (Husfrue), som eier Gaard. Frøia var mangesindet. Hendes Husbonde hed Od, deres Døtre Noss og Gerseme;n65 de var meget fagre, og med deres Navn nævnes de dyrebareste Ting. Da alle Svear merkede, at Frøi var død, men at alligevel Aar og Fred varede, troede de, at saa skulde det blive, saalænge Frøi var i Svitjod; derfor vilde de ikke brænde ham, men kaldte ham Verdens Gud og blotede mest til ham for Aar og Fred hele Tiden sidenefter.

11. Fjålne, Yngvefrøis Søn, raadede dernæst over Svearne og Upsale-øde; han var mægtig, aarsæl og fredsæl. Da boede Fredfrode i Leidra. Mellem ham og Fjålne var der Venskab, og de indbød hinanden til sig. Da Fjålne fór til Frode paa Selund, gjordes der istand et stort Gjestebud, og mange blev budne dertil vidt om i Landene. Frode havde store Husbygninger; deri var gjort et stort Kar, mange Alen høit og festet sammen med store Tømmerstokker. Det stod i en undre Stue, men høiere oppe var et Loft med aabent Gulv, saa at man derfra heldte Drikken ned og blandede Karret med Mjød. Den Drik blev meget sterk. Om Kvelden blev Fjålne fulgt til Herberge i nærmeste Loftsrum og hans Følge [13] med ham. Om Natten gik han ud i Svalgangen, at søge sig et vist Sted. Han var da søvntung og dødelig drukken. Da han vendte tilbage til Herberget, gik han langs efter Svalgangen og til en anden Loftsdør og ind gjennem den; der gled han med Fødderne og faldt saa i Mjødkarret og druknede der. Saa siger Tjodolv den Kvinverske:

Fremgang fik

i rodes Bo

Dødens Bud,

som bares til Fjålne.

Og Mildingenn66

i Mjødkarrets

vindløse Bølge

sin Bane fandt.

Svegde tog Rige efter sin Fader. Han gjorde Løfte om at lede efter Gudhjem og Oden den gamle. Han fór med 12 Mænd vidt om i Verden; han kom helt ud i Tyrkland og i det store Svitjod og fandt der mange Frænder. I den Færd var han fem Vintre, saa kom han tilbage og blev da en Stund hjemme. Han havde ude i Vanehjem faaet en Hustru, som hed Vana; deres Søn var Vanlande.

12. Svegde fór atter ud for at lede efter Gudhjem. I det østlige Svitjod ligger en stor Gaard, som heder Stein; der er en Sten saa stor som et stort Hus. Om Kvelden efter Solnedgang, da Svegde gik fra Drikken til Soveburet, saa han mod Stenen og fik se, at en Dverg sad under Stenen. Svegde og hans Mænd var meget drukne og løb henimod Stenen. Dvergen stod i Døren og raabte paa Svegde, bød ham gaa ind der, hvis han vilde træffe Oden. Svegde løb ind i Stenen, men Stenen lukkede sig strax igjen, og Svegde kom ikke tilbage. Saa siger Tjodolv den Kvinverske:

Men Durensn67 Æts

dagskye

Salsvogter

narred Svegde,

da i Stenen

storsindet

Dusles Ætling

løb efter Dvergen,

og Såkkmimesn68

klare Sal,

bygget af Jåtner,

borttog Kongen.

13. Svegdes Søn hed Vanlande, som tog Rige efter ham og raadede for Upsale-øde; han var en stor Hærmand og fór vide om Lande. Han havde Vinterophold i Finland hos Snæ den gamle og fik der Driva, hans Datter. Om Vaaren fór han [14] bort, medens Driva blev igjen, og han lovede at komme tilbage efter tre Vintre, men han kom ikke paa ti Vintre. Da lod Driva kalde Huld Seid-kone, men sendte Visbur, sin og Vanlandes Søn, til Svitjod. Driva kjøbte Huld Seid-kone til at lokke ved Seid Vanlande til Finland eller ogsaa dræbe ham. Da Seiden blev fremmet, var Vanlande i Upsaler; da fik han Lyst til at fare til Finland, men hans Venner og Raadgivere forbød ham det og sagde, at det vist var Finnernes Trolddom,n69 som voldte hans Reiselyst. Da blev han søvnig og lagde sig til at sove; men da han netop var sovnet, raabte han og sagde, at Maren traadte ham. Hans Mænd sprang til og vilde hjælpe ham, men naar de tog i hans Hoved, traadte hun ham paa Fødderne, saa de var nær ved at brydes; da tog de til Fødderne, men da kvalte hun Hovedet, saa at han døde der. Svearne tog hans Lig og brændte ham ved den Aa, som hed Skuta; der blev hans Bautastener satte. Saa siger Tjodolv:

Men paa Vei

til Viljes Brodern70

onde Vætter

Vanlande sørte,

da træde skulde

troldebaarne

Hexekvinde

Hærmænds Herre.

Og han brændte

paa Skutas Bred,n71

den gavmilde Mand,

som Maren kvalte.

14. Visbur tog Arv efter sin Fader Vanlande; han tog til Hustru Datter af Aude den rige og gav hende i Medgift tre Storgaarde og et Guldsmykke; de fik to Sønner, Gisl og Andur. Siden forlod Visbur hende og fik en anden Hustru, men hun fór [15] sin Fader til med sine Sønner.

Siden fik Visbur en Søn, som hed Domalde; Domaldes Stemoder lod seide Ulykke mod ham. Da Visburs Sønner var 12 og 13 Vintre gamle, fór de til sin Fader og krævede sin Moders Medgift, men han vilde ikke ud med den; da spaaede de, at Guldsmykket skulde blive til Bane for den bedste Mand i hans Æt, og fór derpaa bort og hjem. Da lod de atter gjøre Seid, rede, og der blev seidet til, at de skulde kunne dræbe sin Fader. Vålvenn72 Huld tilbød at seide saa og tillige saa, at Ættedrab skulde blive stadige i Ynglingernes Æt siden; det samtykkede de i. Derefter samlede de Folk og kom over Visbur om Natten uventet og brændte ham inde. Saa siger Tjodolv:

Og Visburs

Vilje-borgn73

Søens Brodern74

sluge kunde,

da Sæde-vergerne

mod sin Fader

hidsede Skovens

Skade-tyv,n75

og Glo-hunden

hylende bed

Hærkongen

i eget Hus.

[16] 15. Domalde tog Arv efter sin Fader Visbur og raadede for Landene. I hans Dage blev der Sult og Nød i Svitjod. Da holdt Svearne store Blot ved Upsaler. Den første Høst blotede de Oxer, men Aaringen bedredes ikke derved; næste Høst blotede de Mennesker, men Aaringen blev den samme eller værre. Men den tredie Høst kom Svearne i Mængde til Upsaler den Tid, da Blotene skulde være. Høvdingerne holdt da Raad og blev enige om, at Domalde, deres Konge, maatte være Aarsag i Uaaret, og tillige, at de skulde blote ham for at faa godt Aar, gaa mod ham og dræbe ham og farve Stallernen76 med hans Blod. Og saa gjorde de. Saa siger Tjodolv:

Det var fordum,

at Jorden farvede

Sverd-bærerne

med Kongens Blod,

og Landshæren

mod Livs-lystne

Domalde bar

blodige Vaaben,

da Svears Folk

Jyde-fienden,

af Uaar kjed,

ofre skulde.

16. Domaldes Søn hed Domar, som dernæst raadede for Riget. Han styrede længe, og der var gode Aaringer og Fred i hans Dage. Om ham fortælles ikke andet, [17] end at han døde Sottedød ved Upsaler, blev ført til Fyresvoldenen77 og brændt der paa Aabredden; der er hans Bautastener. Saa siger Tjodolv:

Og jeg ofte

om Ynglings Grav

frode Mænd

frittet har,

hvor Domar

til durende

Halvs Banen78

baaret blev.

Nu jeg Véd,

at verk-bidt

Fjålnes Ætling

ved Fyre brændte.

17. Hans Søn hed Dygve, som dernæst raadede for Landene, og om ham er intet andet sagt, end at han døde Sottedød. Saa siger Tjodolv:

Ikke jeg dølger,

at Dygves Grav

Hestens Disen79

har til Gammen,

thi Ulvens

og Ormens Søster.

en Kongemand

kaare skulde,

og Lokes Mø

lokket har

Ædlingen

i Yngves Folk

Dygves Moder var Drott, Datter af Kong Danp, som var Søn af den Rig, som først blev kaldt «Konge» i den danske Tunge.n80 Hans Ætmænd bar stedse siden Kongenavn som øverste Væerdighedsnavn. Dygve blev først i sin Æt kaldet «Konge», men før hed de «Drotner», deres Hustruer «Drotninger» (Dronninger) og Hirdmændene «Drott». Men hver Mand i Ætten kaldtes stadig «Yngve» eller «Yngune», men alle tilsammen «Ynglinger». Dronning Drott var Søster til Kong Dan den storladne, som Danmark har faaet Navn efter.

18. Dag hed Kong Dygves Søn, som tog Kongedømme efter ham; han var saa klog en Mand, at han skjønte Fuglerøst. Han havde en Spurv, som sagde ham mange Tidender; den fløi ofte til andre Lande. Det var engang, at Spurven fløi til Reidgotlandn81 [18] til en Gaard, som hed Vårve; den slog sig ned i Bondens Ager og aad der. Bonden kom til, tog op en Sten og slog Spurven ihjel. Kong Dag blev ilde tilmode ved, at Spurven ikke kom hjem, gik til Soneblotn82 for at spørge og fik det Svar, at hans Spurv var dræbt paa Vårve. Siden bød han ud en stor Hær og fór til Gotland; men da han kom til Vårve, gik han op med sin Hær og herjede; Folket flyede vidt og bredt unda. Da det led mod Kveld, førte Dag sin Hær mod Skibene og havde da dræbt eller fanget mange Folk. Men da de fór over en Aa ved det Sted, som heder Skjotansvad eller Vaabnevad, da løb der frem en Arbeidstræl fra Skogen til Aabredden og kastede i deres Flok en Høtyv, og den kom i Kongens Hoved; han faldt strax af Hesten og døde. I den Tid blev den Høvding, som herjede, kaldet «Gram», men Hærmændene «Gramer».Saa siger Tjodolv:

Jeg hørte, at Dag

daad-lysten

fare maatte

Dødens Færd,

da den vise

til Vårve kom,

Spyd-svingeren,

sin Spurv at hevne.

Og det Ord

paa Østerveie

Kongens Mænd

fra Kampen bar,

at Sleipnes Fodersn83

Slynge-gaffel

Døden gav

til den Gram.

19. Dags Søn hed Agne, som blev Konge efter ham, en stor Hærmand, navnkundig og mægtig og en ihærdig Mand i alle Dele. Det var en Sommer, at Kong Agne fór med sin Hær til Finland, gik der op og herjede. Finnerne drog sammen en stor Flok og fór til Kamp; deres Høvding hed Froste. Der blev et stort Slag, men Kong Agne fik Seier; der faldt Froste og en stor Skare med ham. Kong Agne fór med Hærskjold om i Finland, lagde det under sig og fik stort Hærfang; han tog med sig Frostes Datter Skjaalv og hendes Broder Loge. Men da han kom hjem vester, lagde han til ved Stoksund og satte sine Telt syd paa Feten (Engen); der var da Skog. Kong Agne havde da Guldsmykket, som Visbur havde havt. Kong Agne gik at tage Skjaalv til Hustru; hun bad, at Kongen skulde gjøre Arveøl efter hendes Fader. Han bød da til sig mange Stormænd og gjorde et stort Gilde. Han var bleven meget navnkundig af denne Færd. Der blev da holdt stort Drikkelag. Men da Kong Agne blev drukken, bad Skjaalv ham at vogte Smykket, som han havde paa Halsen. Han tog da Smykket og bandt det fast paa sin Hals, førend han gik at sove. Landteltet stod ved Skogen og over Teltet et høit Træ, som skulde skygge mod Solheden. Da Kong Agne var sovnet, [19] tog Skjaalv et tykt Snøre og fæstede det under Smykket. Hendes Mænd slog da Teltstængerne ned, men kastede Løkken af Snøret op i Træets Grener, trak saa siden til, saa at Kongen blev hængende næsten oppe ved Grenene, og det blev hans Bane. Skjaalv og hendes Mænd løb ud paa et Skib og roede bort. Kong Agne blev brændt der, og Stedet vestenfor Stoksundn84 paa Østsiden af Taurenn85 kaldes siden Agne-fet.n86 Saa sige Tjodolv:

Det kalder jeg Under,

om Agnes Hær

Skjaalvs Raad

rose vilde,

da Loges Søster

i Luften hæved'

med Guldsmykket

Gude-frænden,

ham som ved Taur

tæmme skulde

Signys Brudgoms

svale Ganger.n87

20. Agnes Sønner hed Alrek og Eirik, som var Konger efter ham; de var mægtige Mænd, store Hærmænd og Idrætsmænd. Det var deres Sedvane at ride paa Hester og tæmme dem baade til Gang og Løb; det kunde de bedst af alle. De kappedes mest med hinanden om, hvem som red bedst eller havde de bedste Hester. Det hændte en Gang, at de to Brødre red bort fra andre Mænd paa sine bedste Hester og red ud over nogle Sletter, men kom ikke tilbage. Man fór at lede efter dem, og de fandtes begge døde og med knuste Hoveder, men intet Vaaben havde de med undtagen Hestenes Bidsler, og det tror man, at de havde dræbt hinanden med dem. Saa siger Tjodolv:

Alrek faldt

der, hvor Eirik

for Broderhaand

sin Bane fandt,

og med Hestenes

Hovedremmer

Dags Frænder,

dræbte hinanden.

Uhørt det var,

at Øgenes Greier

af Frøis Ætlinger

førtes i Kamp.

21. Alreks Sønner var Yngve og Alv, som tog Kongedømme i Svitjod dernæst. Yngve var en stor Hærmand og meget seiersæl, vakker og den største Idrætsmand, sterk [20] og rask i Kamp, gavmild og meget lystig; af alt dette blev han vennesæl og meget omtalt. Kong Alv, hans Broder, sad hjemme og var ikke i Hærfærd; han fik Tilnavnet Elfse, han var en taus, herskesyg og uvenlig Mand; hans Moder hed Dageid, Datter af Kong Dag den mægtige, som Dåglingerne er komne fra. Alv havde en Hustru ved Navn Bera, smuk og kjæk og meget lystig. Yngve Alreksøn var en Høst kommen hjem fra Viking til Upsaler og var da meget navnkundig. Han sad ofte længe om Kvelden ved Drikken, men Kong Alv gik ofte tidlig til Sengs. Dronning Bera sad ofte oppe om Kveldene, og Yngve og hun talte ofte sig imellem. Alv talte ofte til hende derom, bad hende gaa tidligere at sove og sagde, at han ikke vilde ligge vaagen efter hende. Hun svarede, at den Kvinde var lykkelig, som heller havde Yngve til Mand end Alv; da hun ofte sagde dette, blev han meget vred derover. En Kveld gik Alv ind i Hallen, medens Yngve og Bera sad i Høisædet og taltes ved; Yngve havde liggende over sit Knæ et Sverd. Folkene var meget drukne og gav ingen Agt paa, at Kongen kom ind. Kong Alv gik til Høisædet, drog sit Sverd under Kappen og stak det gjennem yngve, sin Broder. Yngve løb op, svang sit Sverd og hug Alv Banehug; begge faldt de døde paa Gulvet. Alv og Yngve blev haugsatte paa Fyresvoldene. Saa siger Tjodolv:

Og hin Verge

af viet Stalle,n88

dræbt af Alv,

Døden fandt,

da Dåglingen

drog Sverdet

avindsyg

mod Yngve.

Sandt er det neppe,

naar Bera sagdes

de kjække Mænd

til Kamp at hidse,

da Brødre blev

hinandens Bane

uden Grund

af Iversyge.

[21] 22. Alvs søn hed Hugleik, som tog Kongedømme over Svearne efter Brødrene, thi Yngves Sønner var endnu Børn. Kong Hugleik var ingen Hærmand og sad hjemme i Ro; han var meget rig og nidsk paa Gods. Han havde gjerne i sin Hird alskens Legere: Harpespillere, Gigespillere og Felespillere; han havde ogsaa hos sig Seidmænd og alskens tryllekyndige Folk. Hake og Hagbard hed to meget navnkundige Brødre; de var Sjøkonger og havde stor Hær, stundom fór de begge sammen, stundom hver for sig; mange Kjæmper var der hos hver af dem. Kong Hake fór med sin Hær til Svitjod mod Kong Hugleik, men denne samlede Folk for at møde ham. Da kom til hans Hjælp to Brødre, Svipdag og Geigad, begge navnkundige Mænd og sterke Kjæmper. Kong Hake havde hos sig 12 Kjæmper, Starkad den gamle var dengang en af dem; Kong Hake selv var ogsaa en sterk Kjæmpe. De mødtes paa Fyresvoldene; der blev stor Kamp, og mange af Hugleiks Mænd faldt strax. Da søgte Kjæmperne Svipdag og Geigad frem, men Hakes Kjæmper gik 6 mod hver af dem og tog dem tilfange. Da gik Kong Hake ind i Skjoldborg mod Kong Hugleik og dræbte der ham og hans to Sønner; derefter flyede Svearne, men Kong Hake lagde Landene under sig og gjorde sig til Konge over Svearne. Han sad da i Landet i tre Aar, men i den Fredstid fór hans Kjæmper fra ham i Viking og samlede sig saaledes Gods.

23. Yngve Alreksøns Sønner hed Jårund og Eirik; de laa i denne Tid udepaa Hærskibe og var store Hærmænd. En Sommer herjede de i Danmark og stødte dapaa Haaløige-kongenn89 Gudlaug; de holdt Slag med ham, og Enden derpaa blev, at Gudlaugs Skib blev ryddet, men han selv fangen; de flyttede ham til Land paa Strømønesn90og hængte ham der. Hans Mænd kastede der op Haug efter ham. Saa siger Øivind Skalde-spilder:

Men Gudlaug

tæmmed den grumme

Sigars Hest,n91

da Seier vandt

Østerkongerne,

og Yngves Sønner

den gavmilde

i Galgen hængte.

Og ligbærende

luder paa Neset

Vinges Træn92

hvor Vigen deles.

Der er kjendt

ved Kongens Grav

Strømønes,n93

med Stener merket.

Jårund og Eirik blev meget navnkundige af dette Verk og tyktes nu at være meget større Mænd end før. De fik vide, at Kong Hake i Svitjod havde sendt fra sig sine Kjæmper; da styrede de til Svitjod og drog derpaa Hær til sig. Men da Svearne [22] spørger, at Ynglingerne er komne tilbage, driver en stor Hær til dem. Siden lægger de op i Lågen og styrer til Upsaler mod Kong Hake, men han farer mod dem paa Fyresvoldene og havde meget mindre Hær. Der blev en stor Kamp: Kongen selv gik frem saa haardt, at han fældte alle dem, som kom nær ham, og tilslut fældte han Kong Eirik og huggede ned Brødrenes Merke; da flyede Kong Jårund og al hans Hær til Skibene. Kong Hake fik i Striden saa store Saar, at han saa, at hans Levedage vilde ikke blive lange. Da lod han tage et Skib, han eiede, og lod det lade med døde Mænd og Vaaben, lod det flytte ud til Havs, lægge Roret i Lag og drage op Seilet, men lægge Ild i Tyrived og gjøre Baal paa Skibet. Veiret stod fra Land; Kong Hake var da død eller næsten død, da han blev lagt paa Baalet. Skibet seilede siden luende ud i Havet, og dette blev meget omtalt i lang Tid siden.

24. Kong Yngves Søn Jårund var Konge i Upsaler; han styrede Landet, men var ofte om Somrene i Hærfærd. En Sommer fór han med sin Hær til Danmark, herjede om i Jylland og fór om Høsten ind i Limfjorden, hvor han herjede; han laa med sine Skibe i Oddasund.n94 Da kom did med en stor Hær Haaløige-kongen Gylaug, Søn af Gudlaug, som før er nævnt. Han lægger til Strid med Jårund, men da Landets Mænd blev var det, drev de til fra alle Kanter baade med store og smaa Skibe. Da bliver Jårund overvunden og hans Skib ryddet. Han selv løb da overbord, men blev fangen og ledet op paa Land. Lod da Kong Gylaug reise en Galge, ledede Jårund der hen og lod ham hænge. Saa endte hans Dage. Saa siger Tjodolv:

Jårund Døden

endelig fandt,

Liv-røvet

i Limfjorden,

da høibrystet

Hør-gangern95

Gudlaugs Bane

bære maatte,

og Hersers Herre

om Halsen

fik Hagbards

haarde Strikke.

25. Jårunds Søn hed Aun eller Aane, som blev Konge over Svearne efter sin Fader; han var en vis Mand og stor Blotmand, men ingen Hærmand og sad hjemme i Landet. I den Tid, da disse Konger var i Upsaler, som nu er nævnte, var i Danmark først Dan den storladne, – han blev meget gammel – saa hans Søn Frode den storladne eller fredsomme, saa hans Sønner Halvdan og Fridleiv; de var store Hærmænd. Halvdan var ældst af dem og fremmeligst i alt; han fór med sin Hær til Svitjod mod Kong Aun; de havde nogle Kampe, og Halvdan fik altid Seir, saa tilslut Kong Aun [23] flyede til Vestergøtland. Da havde han været Konge over Upsaler i 25 Vintre; han var ogsaa i Gøtaland i 25 Vintre, medens Kong Halvdan var i Upsaler. Kong Halvdan døde Sottedød i Upsaler og er der hauglagt. Efter det kom Kong Aun atter til Upsaler, da han var 60 Aar gammel. Da gjorde han et stort Blot for at faa langt Liv og gav Oden sin Søn, som da blev blotet. Kong Aun fik det Svar af Oden, at han endnu skulde leve i 6O Aar. Aun var nu fremdeles Konge i Upsaler i 25 Vintre. Da kom Aale den frøkne, Søn af Fridleiv, med sin Hær til Svitjod mod Kong Aun; de havde nogle Kampe, og Aale seirede altid. Da flyede Kong Aun anden Gang fra sit Rige og fór til Vestergøtland. Aale var Konge i Upsaler i 25 Vintre, indtil Starkad den gamle dræbte ham. Efter Aales Død fór Kong Aun atter til Upsaler og styrede da atter Riget i 25 Vintre. Da gjorde han et stort Blot og blotede sin anden Søn; da sagde Oden ham, at han skulde leve stadig, saalænge han gav Oden en Søn hvert 10de Aar, og lagde til, at han skulde give et Herred i sit Land Navn efter Tallet paa de Sønner, han blotede til Oden. Da han havde blotet syv af sine Sønner, levede han i 10 Vintre saa, at han ikke kunde gaa, men blev baaret paa Stol. Da blotede han sin 8de Søn og levede da atter i 10 Vintre, men laa da i Seng. Da blotede han sin 9de Søn og levede [24] da atter i 10 Vintre; da drak han af Horn som Spædbarn.

Da havde Aun en Søn tilbage og vilde blote ham; han vilde da give Oden Upsaler og de Herreder, som liggerder til, og lade kalde det Tiundaland.n96 Men Svearne forbød ham det, og der blev da intet Blot. Derpaa døde Kong Aun, og er han haugsat ved Upsaler. Det kaldes siden Aane-sott, naar en Mand dør af Ælde uden Sygdom. Saa siger Tjodolv:

Endelig kunde

i Upsaler

Aun faa føle

Aanesott.

Langlivet han

skulde leve

anden Gang

som en Unge,

da af Odden

paa Oxehorn

Sønners Drabsmand

drak liggende.

Men Mjødhornet

mægtede ikke

Østerkongen

op at holde.

26. Aun den gamles Søn hed Egil, som var Konge i Svitjod efter sin Fader; han var ingen Hærmand og sad hjemme i Ro. Tunne hed hans Træl, som havde været Fehirden97 hos Aun den gamle. Men da Aun var død, tog Tunne meget Løsøre og gravede det i Jorden. Da Egil var bleven Konge, satte han Tunne blandt de andre Træler; det likte han slet ikke og løb bort, og med ham mange Træler. De tog nu op det Løsøre, han havde skjult, og han gav det til sine Folk, men de tog ham til Høvding. Siden drev mange onde Mennesker til ham; de laa ude i Skovene, og stundom løb de ind i Bygderne og rante eller dræbte. Da Kong Egil fik vide det, fór han med sine Mænd for at lede efter dem. Men da han en Aften havde taget Natteherberge, kom Tunne med sin Hær over dem uventet og dræbte mange af Kongens Mænd. Da Kong Egil merkede Ufreden, vilde han gjøre Modstand og satte sit Merke op, men mange af hans Hær flyede fra ham. Tunne og hans Mænd søgte djervt imod; da havde Kong Egil intet andet Vilkaar end at fly. Tunne forfulgte de flygtende lige til Skogen; siden fór han tilbage til Bygden, herjede og rante og fik da ingen Modstand. Alt det Gods, som Tunne tog i Herredet, gav han sine Mænd; deraf blev han vennesæl og fik stor Folkehjælp. Kong Egil samlede Hær og fór til Strid mod Tunne; i Kampen fik Tunne Seir, men Kong Egil flyede og mistede mange Folk. Kong Egil og Tunne holdt 8 Slag, og Tunne seirede i alle. Derefter flyede Kong Egil fra Landet til Danmark til Frode den frøkne i Selund. Han lovede Kong Frode Skat af Svearne, om han fik Hjælp; Frode gav ham da en Hær og sine Kjæmper. Kong Egil fór da til Svitjod, men da Tunne fik vide det, fór han imod ham med sin Hær. Der blev da stort Slag, Tunne faldt, [25] men Kong Egil tog da atter sit Rige; Danerne fór hjem. Kong Egil sendte Kong Frode gode og store Gaver hvert Aar, men betalte ikke Skat til Danerne; dog holdt Venskabet sig mellem ham og Frode. Efter Tunnes Død raadede Kong Egil Riget i tre Vintre. Det hændte i Svitjod, at en Oxe, som skulde bruges til Blot, var gammel og opfød saa sterkt, at den blev mand-olm, og da man vilde tage den, løb den paa Skogen, blev galen og var længe et Skadedyr ude i Skogen. Kong Egil var en stor Veidemand,n98 han red ofte om Dagen ud i Skogene for at veide Dyr. Det hændte engang, da han var reden paa Veide med sine Mænd; da havde han fulgt et Dyr længe og var redet efter det i Skogen fra alle sine Mænd. Da stødte han paa Oxen, red til og vilde dræbe den, men Oxen vendte sig imod ham. Kongen stak til den, men Spydet skar sig ud, og Oxen stak nu Hornene i Hestens Side, saa den strax faldt flad ned og med den Kongen. Da løb Kongen op igjen og vilde drage sit Sverd, men Oxen stak ham Hornene i Brystet, saa de stod dybt i. Da kom Kongens Mænd til og dræbte Oxen, men Kongen levede kun en kort Stund og er haugsat ved Upsaler. Saa siger Tjodolv:

For Tunnes Magt

Tysn99 Ætling,

den lovpriste,

fra Landet flyed.

Men Oxen

olm sit Horn

farved blodigt

i Egils Bryst,

den som øster

ofte og længe

Hovedet høit

havde baaret.

Og Hornets Sverd

i Hjertet stod

paa Skilvingersn100

skjønne Ætling.

27. Egils Søn hed Ottar, som tog Rige og Kongedømme efter ham. Han holdt ikke Venskab med Frode. Da sendte Frode Mænd til Kong Ottar for at kræve den Skat, som Egil havde lovet ham. Ottar svarer, at Svearne havde aldrig betalt Skat til Danerne, han vilde heller ikke gjøre det; Sendemændene fór tilbage. Frode var en stor Hærmand. En Sommer fór Frode med sin Hær til Svitjod, gik op der og herjede, dræbte mange, men fangede andre; han fik meget Hærfang; han brændte vide Bygderne og gjorde megen Skade. Næste Sommer fór Kong Frode for at herje i Østervei.n101 Det spurgte Ottar, at Kong Frode ikke var hjemme. Han stiger da paa Hærskibe, farer ud til Danmark, herjer der og faar ingen Modstand. Han hører, at der var stor Hærsamling i Selund, stævner derfor vester i Øresund og seiler derpaa syd (vest) til [26] Jylland, lægger ind i Limfjorden og herjer paa Vendek,n102 brænder der og lægger Landet øde. Vått og Faste hed Frodes Jarler, dem havde Frode sat til Landevern i Danmark, medens han var borte. Da Jarlerne hørte, at Sveakongen herjede i Danmark, samler de Hær, løber ud paa Skibe og seiler syd til Limfjorden; de kommer der meget uventet over Kong Ottar og lægger strax til Kamp. Svearne tager godt imod dem, og der falder Folk paa begge Sider; men efterhvert som nogen faldt blandt Danerne, kom andre og flere fra Herrederne, og ligesaa lagde de til med alle de Skibe, som var i Nærheden. Enden paa Striden var, at der faldt Kong Ottar og de fleste af hans Mænd. Danerne tog hans Lig, flyttede det i Land og lagde det paa en Haug, lod der Dyr og Fugle rive i Liget. De lager en Træ-kraake og sender den til Svitjod og siger, at deres Konge Ottar ikke var mere værd. De kaldte Ottar siden Vendel-kraake. Saa siger Tjodolv:

Ottar faldt

under Ørnens Klør,

duelig,

for Daners Vaaben.

Hans Lig Ravnen

rev i sønder,

den vide flyvende,

paa Vendel.

Det Verk, ved jeg,

af Vått og Faste

hos svenske Folk

i Sagn nævnes:

at Frodes Jarler

i Ølandet

den drabelige

dræbt havde.

28. Ottars Søn hed Adils, som tog Kongedømme efter ham; han var længe Konge og meget rig. Han var og nogle Somre i Viking. Kong Adils kom med sin Hær til Saxland;n103 der raadede den Konge, som hed Geirtjóv, men hans Dronning hed Aalov den mægtige; deres Børn nævnes ikke. Kongen var da ikke hjemme. Kong Adils og hans Mænd løb op til Kongsgaarden og rante der, nogle drev Fæet ned til Strandhug; Hjorden var gjætet af Træler, Karler og Kvinder, og dem tog de alle med sig. I den Skare var en merkelig fager Mø, som kaldte sig Yrsa. Kong Adils fór nu hjem med Hærfang. Yrsa sattes ikke blandt Trælkvinderne; snart fandt man, at hun var vís og talte godt for sig og var kyndig i alt; alle syntes godt om hende, men dog Kongen mest. Det kom da dertil, at Adils gjorde Bryllup med hende. Yrsa var da Dronning i Svitjod og tyktes at være en dygtig Kvinde.

29. Kong Helge, Halvdans Søn, raadede da for Leidra; han kom til Svitjod med saa stor en Hær, at Kong Adils saa ikke andet Valg for sig end at fly unda. Kong Helge gik med sin Hær paa Land der og herjede, han fik meget Hærfang; han [27] fangede Dronning Yrsa, havde hende med til Leidra og tog hende tilegte; deres Søn var Rolv Krake. Men da Rolv var 3 Vintre gammel, kom Dronning Aalov til Danmark og sagde da til Yrsa, at Kong Helge, hendes Mand, var hendes Fader, men Aalov hendes Moder. Da fór Yrsa tilbage til Adils i Svitjod og var Dronning der, saalænge hun levede. Kong Helge faldt i Hærfærd. Rolv Krake var dengang otte Vintre og blev da tagen til Konge i Leidra. Kong Adils havde længe Strid med den Konge, som hed Aale den Oplandske; han var fra Norge. De holdt Slag paa Isen paa Vænern; der faldt Aale, men Adils fik Seier; om denne Kamp fortælles længe i Skjoldungesagaenn104 og ligesaa om, at Rolv Krake kom til Adils i Upsaler; da saaede Rolv Krake Guldet paa Fyresvoldene. Kong Adils var meget glad i gode Hester, han havde de bedste Hester i den Tid. En af hans Hester hed Sløngve, en anden Ravn; den tog han fra den faldne Aale, og af den avledes en anden Hest Ravn, som han sendte til Haalogaland til Kong Godgest; den red Kong Godgest, men fik ikke stanset den, saa han faldt af og fik sin Bane; det skede i Amdn105 paa Haalogaland. Kong Adils var ved Dise-blotn106 og red paa sin Hest rundt Dise-salen; Hesten snublede under ham og faldt, og Kongen stupte fremover, og hans Hoved kom mod en Sten, saa Skallen brast, men Hjernen laa paa Stenen. Det var hans Bane. Han døde i Upsaler og er der haugsat; Svearne kaldte ham en mægtig Konge. Saa siger Tjodolv:

[28] Det hørte jeg og,

at onde Vætter

skulde øde

Adils's Liv,

og Hæder-rig

Hestens Bov

Frøis Ætling

falde maatte.

Og blandet

den høie Bragningsn107

Hjerne blev

med haarde Grus.

Og daadsæl

dø skulde

Aales Fiende

ved Upsaler.

30. Adils's Søn hed Øistein, som dernæst raadede for Sverige. I hans Dage faldt Rolv Krake ved Leidra. I den Tid herjede Konger meget i Sverige, baade Daner og Nordmænd. Der var mange Sjøkonger, som raadede for stor Hær og intet Land havde; den alene tyktes med fuld Ret at hede Sjøkonge, som aldrig sov under sodet Bjelke og aldrig drak ved Arnens Hjørne.

31. Sålve hed en Sjøkonge, Søn af Hågne i Njardø,n108 som da herjede i Østervei; han havde Rige i Jylland. Han førte sine Skibe til Svitjod; da var Kong Øistein til Gjestning i det Herred, som hed Lovund.n109 Der kom Kong Sålve uventet om Natten, omringede Huset og brændte Kongen inde med hele hans Hird. Da farer Sålve til Sigtuner og kræver sig Kongenavn og Hyldning, men Svearne samler Hær og vil verge sit Land, og der blev et saa stort Slag, at det siges at have varet i 11 Dage. Der fik Kong Sålve Seier, og var han da Konge en lang Stund over Sverige, indtil Svearne sveg ham, og der blev han dræbt. Saa siger Tjodolv:

Ved jeg, at Øisteins

Livs Ende

lukket blev

paa Lovund,

og Svear sagde

Siklingenn110

indebrændt

af jydske Mænd.

Og Træets

tærende Sott

hentede Kongen

i eget Hus,

da tømmerfast

Træbygning,

fuld af Folk,

om Fyrsten brændte.

32. Kong Øisteins Søn hed Yngvar, som derefter var Konge i Sverige. Han var en stor Hærmand og var ofte ude paa Hærskibe, thi Sverige havde været meget herjet baade af Daner og Østerveismænd. Kong Yngvar gjorde Fred med Danerne og [29] tog da til at herje paa Østerveiene. En Sommer havde han Hær ude, fór til Estland og herjede der om Sommeren paa et Sted, som heder Stein. Da kom Esterne ned med stor Hær og holdt der Strid; Landshæren var da saa vældig, at Svenskerne ikke kunde staa sig. Da faldt Kong Yngvar, men hans Folk flyede; han er haugsat der lige ved Havet; det er i Adalsysla.n111 Efter denne Useier fór Svearne hjem. Saa siger Tjodolv:

Op det kom,

at Yngvar var

af Syslas Folk

slaaet ihjel,

og hvidhaaret Høvding

ved Havets Hjerten112

havde estnisk

Hær dræbt.

Nu Østerhavet

for svenske Ædling

Søgudens Sang

synger til Gammen.

33. Yngvars Søn hed Ånund, som dernæst tog Kongedømme i Svitjod; i hans Dage var der god Fred i Svitjod, og han blev meget rig paa Løsøsre. Kong Ånund fór med sin Hær til Estland for at hevne sin Fader, gik der op med sin Hær og herjede vide om i Landet og fik meget Hærfang; han farer om Høsten hjem til Svitjod. I hans Dage var der godt Aar i Svitjod; Ånund var mest vennesæl af alle Konger. Svitjod er et stort Skogland, og der ligger Ødemarker saa vidt, at der er mange Dagsreiser over. Kong Ånund lagde megen Iver og Omkostning paa at rydde Skogen og bygge Rydningerne, han lod og lægge Veier over Ødemarkerne, og da fandt man vide i Skogene skogløst Land, og der byggedes da store Herreder. Paa denne Vis blev Land bygget, thi der var nok af Landsfolk til at fylde det. Kong Ånund lod bryde Veie over hele Svitjod baade over Skog og Myr og Fjeld; derfor blev han kaldt Braut-Ånund.n113 Kong Ånund satte sine Gaarde i hvert Storherred i Svitjod og fór over hele Landet paa Gjestning.

34. Braut-Ånund havde en Søn, som hed Ingjald. Da var Yngvar Konge i Fjadrundaland;n114 han havde med sin Hustru to Sønner, den ene hed Alv, den anden Agnar; de var næsten jevnaldrende med Ingjald. Vide om i Svitjod var i den Tid Braut-Ånunds Herredskonger, og Svipdag blinde raadede for Tiundaland. Der er [30] Upsaler, og der er alle Svears Tingsted; der var da store Blot, og did søgte mange Konger; det var ved Midvinter.n115 Og en Vinter, da mange Folk var komne sammen til Upsaler, var der Kong Yngvar og hans Sønner; de var sex Vintre gamle. Alv, Kong Yngvars Søn, og Ingjald, Kong Ånunds Søn, satte i Gang en Gutte-leg, og skulde hver raade for sin Hær; men da de legte med hinanden, var Ingjald mindre sterk end Alv, og det tyktes ham saa ilde, at han græd meget. Da kom hans Fosterbroder Gautvid til og ledte ham bort til Svipdag blinde, hans Fosterfader, og sagde ham, at det var gaaet ilde med ham: han var mindre sterk og mindre kraftig i Legen end Alv, Kong Yngvars Søn. Da svarede Svipdag, at det var en stor Skam. Dagen efter lod Svipdag tage Hjertet af en Ulv og stege paa Ten, gav det siden til Ingjald Kongssøn at æde; deraf blev han den grummeste og værste af Sindelag. Og da Ingjald blev voxen, beilede Ånund for ham til Gauthild, Datter af Kong Algaute, han var Søn af Gautrek den Gavmilde, som var Søn af Gaut, som Gautlandn116 har faaet Navn efter. Kong Algaute tyktes at vide, at hans Datter vilde være godt gift, om hun fik Søn af Kong Anund og han var lig sin Fader. Møen blev sendt til Svitjod, og Ingjald gjorde Bryllup med hende.

35. Kong Ånund fór en Høst mellem sine Gaarde med sin Hird og kom did, som heder Himenheid;n117 det er nogle trange Fjelddale, men høie Fjeld paa begge Sider. Der var da meget Regn, men forud havde der faldt Sne paa Fjeldene. Da løb et stort Skred med Sten og Ler ned; der kom Kong Ånund og hans Hær under, og deraf fik Kongen Bane og mange Mænd med ham. Saa siger Tjodolv:

[31] Ånund blev

af Jonakrs Sønners

Sorgn118 heftet

under Himenfjelde,

og Kongen,

Esters Kuer,

stygt blev rammet

af Stenes Fald,

og Hærmanden

helt blev dækket,

den vældige Stridsmand,

af Stenskredet.

36. Kong Ånunds Søn Ingjald var Konge i Upsaler. Upsale-kongerne var de øverste Konger i Svitjod, naar der var mange Herredskonger, fra den Tid da Oden var Høvding i Svitjod. De Konger, som sad i Upsaler, var Enekonger over hele Sverige indtil Agnes Død, men da kom Riget først i Brødreskifte, saa som før er skrevet, men siden splittedes Rige og Kongedømme i Ætter, eftersom de delte sig, men nogle Konger ryddede store Skoglande og byggede dem og øgede saa sit Rige. Men da Ingjald tog Rige og Kongedømme, var der mange Herredskonger, som før er skrevet. Kong Ingjald gjorde rede et stort Gjestebud i Upsaler og vilde gjøre Arveøl efter sin Fader, Kong Ånund; han lod indrede en Sal, ligesaa stor og herlig som selve Upsalen, og kaldte den Syv-konge-salen; deri blev reist syv Høisæder. Kong Ingjald sendte Mænd over hele Svitjod og bød til sig Konger og Jarler og andre udmerkede Mænd. Til det Arveøl kom Kong Algaute, Ingjalds Maag, og Kong Yngvar af Fjadrundaland med hans to Sønner, Agnar og Alv, Kong Sporsnjall af Nærike, Kong Sigverk af Aattundaland; Kong Granmar af Sudermannaland var ikke kommen. Der var indredet for de sex Konger i den nye Sal; øde var da et Høisæde af dem, som Kong Ingjald havde gjort istand. Al den Mængde, som var kommet med, havde faaet Sæde i den nye Sal. Kong Ingjald havde givet sin Hird og alle sine Folk Rum i Upsalen. Det var Sedvane i den Tid, at naar man gjorde Arveøl efter Konger og Jarler, skulde den, som gjorde Arveøllet, og som man skulde lede til Arv, sidde paa Trinet foran Høisædet, indtil det Bæger blev baaret ind, som kaldtes Brage-bægret. Da skulde han staa op med Brage-bægret og gjøre Løfte og derpaa drikke Bægret ud; siden skulde man lede ham i det Høisæde, som hans Fader havde havt: da havde han Ret til al Arv efter ham. Nu blev denne Gang gjort saa, at da Brage-bægret kom ind, stod Kong Ingjald op og tog et stort Dyrehorn; han gjorde da det Løfte, at han skulde øge sit Rige til det dobbelte mod hvert Verdenshjørne eller ogsaa dø; siden drak han Hornet ud. Og da Folk var drukne om Kvelden, talte Kong Ingjald til Svipdags Sønner Gautvid og Hulvid, at de skulde væbne sig og sine Mænd om Kvelden, som paatænkt var. De gik ud og til den nye Sal, bar Ild paa den, og dernæst tog Salen til at lue, og der brandt [32] inde 6 Konger og alle deres Mænd; de, som søgte at komme ud, blev strax dræbte. Derefter lagde Kong Ingjald under sig alle disse Riger, som Kongerne havde havt, og tog Skat fra dem.

37. Kong Granmar spurgte disse Tidender og tyktes da at vide, at samme Vilkaar var tiltænkt ham, hvis han ikke tog sig ivare. Kong Hjårvard, som blev kaldet Ylving, kom den samme Sommer med sin Hær til Svitjod og lagde til i den Fjord, som hed Myrkvafjord.n119 Men da Kong Granmar spørger det, sender han Mænd til ham og byder ham og alle hans Mænd til Gjestebud. Han tog imod det, thi han havde ikke herjet paa Kong Granmars Rige, og da han kom til Gjestebudet, blev der stor Glæde. Om Kvelden, naar man skulde drikke Bægre, var det de Kongers Sedvane, som sad i sine Lande, eller i de Gjestebud, som de lod gjøre, at man skulde om Kvelden sidde ved Drikken to og to, sammen for sig Mand og Kvinde, saa langt det rak, men de, som var tilovers, skulde sidde sammen for sig. Men det var Vikingers Lov, at om de var i Gjestebud, skulde de alle sidde sammen ved Drikken. Kong Hjårvards Høisæde var reist ligeoverfor Kong Granmars Høisæde, og alle hans Mænd sad paa den Bænk. Da sagde Kong Granmar til sin Datter Hildegunn, at hun skulde gjøre sig rede og bære [33] Øl til Vikingerne; hun var en meget skjøn Kvinde. Da tog hun en Sølvkalk, fyldte den, gik for Kong Hjårvard og talte: «Hil alle Ylvinger ved Rolv Krakes Minde» og drak halvt af, men rakte den til Kong Hjårvard. Nu tog han Kalken og hendes Haand med og sagde, at hun skulde gaa at sidde hos ham; hun svarer, at det er ikke Vikingesed at drikke to og to med Kvinder. Hjårvard svarede, at det var mere at vente, at han vilde gjøre det Skifte at opgive Vikingeloven og drikke to og to med hende. Da satte Hildegunn sig hos ham, de drak begge sammen og talte mangt om Kvelden. Dagen efter, da Kongerne Granmar og Hjårvard kom sammen, beilede Hjårvard til Hildegunn. Kong Granmar bar denne Sag for sin Hustru Hild og andre Stormænd og sagde, at de vilde kunne faa megen Støtte i Kong Hjårvard. Nu blev der sterkt Tilraab, og dette tyktes alle raadeligt, og det endte med, at Hildegunn blev fæstet til Kong Hjårvard, og han gjorde Bryllup med hende. Kong Hjårvard skulde nu blive hos Kong Granmar, thi han havde ingen Søn til at styre Riget med sig.

38. Den samme Høst samlede Kong Ingjald en Hær og vil drage mod Granmar og hans Maag; han har Mænd fra alle de Riger, som han før havde lagt under sig. Og da Maagerne spørger dette, samler de Folk i sit Rige, og til deres Hjælp kommer Kong Hågne og hans Søn Hilde, som raadede for Østergautland. Hågne var Fader til Hild, som Kong Granmar havde til Hustru. Kong Ingjald gik paa Land med hele sin Hær og havde meget større Hær; de kjæmpende iler mod hinanden, og Kampen er haard; men da man kun havde kjæmpet en kort Stund, flyede de Høvdinger, som raadede for Fjadrundaland og Vestergautland og Nærike og Aattundaland, og hele den Hær, som var draget ud fra disse Lande, og de fór til sine Skibe. Derpaa kom Kong Ingjald i stor Nød, fik mange Saar og kom sig derefter paa Flugt til sine Skibe, men der faldt hans Fosterfader Svipdag Blinde og begge hans Sønner, Gautvid og Hulvid. Kong Ingjald fór efter dette tilbage til Upsaler og var ilde tilfreds med sin Færd; han tyktes at finde, at den Hær var ham utro, som han havde fra de Dele af sit Rige, som han havde vundet ved Hærfærd. Efter dette var der stor Ufred mellem Kong Ingjald og Kong Granmar. Da det havde gaaet saa i lang Tid, fik begges Venner det bragt dertil, at de skulde forliges; Kongerne Ingjald og Granmar og hans Maag Hjårvard aftalte Stævne mellem sig, mødtes og gjorde Fred indbyrdes; den Fred skulde vare mellem dem, saalænge de tre Konger levede; det blev styrket med Eder og Forsikringer. Vaaren efter fór Kong Granmar til Upsaler for at blote, som Sedvane var, ved Sommerdag, for at Freden skulde vare. Blotspaanenn120 faldt da saaledes for ham, at han ikke skulde leve længe. Derefter fór han hjem i sit Rige.

39. Om Høten efter fór Kong Granmar og hans Maag Kong Hjårvard at [34] tage Gjestning paa den Ø, som heder Sile,n121 paa sine Gaarde, og medens de var ved Gjestebudet, kom en Nat Kong Ingjald did med hele sin Hær, slog Ring om Huset og brændte dem inde med alle deres Folk. Derefter lagde han under sig alt det Rige, som Kongerne havde havt, og satte Høvdinger over det. Kong Hågne og hans Søn Hilde red ofte op i Sverige og dræbte Kong Ingjalds Mænd, dem han havde sat over det Rige, som deres Maag Granmar havde eiet. Der stod da i lang Tid sterk Strid mellem Kong Hågne og Kong Ingjald, men Hågne fik dog holde sit Rige mod Kong Ingjald lige til sin Dødsdag. Kong Ingjald havde med sin Hustru to Børn: det første hed Aasa, det andet Olav Trætelgja. Gauthild, Kong Ingjalds Hustru, sender Gutten til sin Fosterfader Bove i Vestergautland; han blev der opfød sammen med Boves Søn Saxe, som blev kaldt Flette. Det er Folks Tale, at Kong Ingjald dræbte tolv Konger og sveg dem alle mod Løfter; han fik Navnet Ingjald den illraade; han var Konge over det meste af Svitjod. Sin Datter Aasa giftede han med Kong Gudrød i Skaane; hun var i Sind lig sin Fader, og hun voldte det, at han dræbte sin Broder Halvdan; Halvdan var Fader til Ivar Vidfavne. Aasa raadede ogsaa sin Husbonde Gudrød Bane.

[35] 40. Ivar Vidfavne kom til Skaane efter sin Farbroder Gudrøds Fald, drog strax en stor Hær sammen og fór op til Svitjod. Aasa den illraade var allerede forud faret til sin Fader. Kong Ingjald var da i Gjestebud paa Ræning,n122 da han spurgte, at Kong Ivars Hær var kommen i Nærheden. Ingjald tyktes ikke at have Styrke til at stride med Ivar; det Vilkaar tyktes ham og aabenbart, at om han lagde sig paa Flugt, da vilde fra alle Kanter hans Fiender samle sig mod ham. Da tog han og Aasa det Raad, som er bleven navnkundigt, at de drak alle sine Folk døddrukne og lod siden tænde Ild i Hallen; der brandt Hallen og alle de, som inde var, med Kong Ingjald. Saa siger Tjodolv:

Og Ingjalds

Livsgnist ødte

Røg-reiseren

paa Ræning,

da Hus-tyven

paa Ild-hoser

gjennem-steg

Gude-ætlingen.

Og den Undergang

for alt Folket

i Svitjod tyktes

sandskyldigst,

at han selv

sit Liv

uforfærdet

ende skulde.

41. Ivar Vidfavne lagde under sig hele Sveavælde, han tilegnede sig ogsaa hele Danevælde og en stor Del af Saxland og hele Østrigetn123 og en Femtedel af England.n124 Af hans Æt er komne de Danekonger og Sveakonger, som der har havt Enevælde. Efter Ingjald Illraade kom Upsale-riget ud af Ynglinge-ætten, den som kunde regnes Mand efter Mand.

42. Da Kong Ingjalds Søn Olav spurgte sin Faders Død, fór han bort med de Mænd, som vilde følge ham, thi hele den svenske Almue stod op med ét Samtykke for at drive bort Kong Ingjalds Æt og alle hans Venner. Olav fór først op til Nærike; men da Svearne hørte om ham der, kunde han ikke blive der. Han fór da vester Skogveiene til den Aa, som falder nordenfra i Vænern og heder Elven;n125 der dvæler de, tager [36] der fat paa at rydde og brænde Skogen og bygger der siden. Der blev snart store Herreder; det kaldte de Vermeland; der var gode Landskaar. Men da man i Svitjod hørte om Olav, at han ryddede Skoger, kaldte de ham Trætelgja,n126 og hans Stilling syntes dem vanærende. Olav fik den Hustru, som hed Sålveig eller Sålva, Datter af Halvdan Guldtand vestenfra Solør. Halvdan var Søn af Sålve, Søn af Sålvar, Søn af Sålve den gamle, som først ryddede Solør. Olav Trætelgjas Moder hed Gauthild, men hendes Moder var Aalov, Datter af Olav den skygne (skarpsynte), Konge i Nærike. Olav og Sålva havde to Sønner, Ingjald og Halvdan; han blev opfødt i Solør hos sin Morbroder Sålve; han blev kaldt Halvdan Hvitbein.

43. Det var en stor Mængde Folk, som fór landflygtige fra Svitjod for Kong Ivar. De spurgte, at Olav Trætelgja havde gode Landskaar i Vermeland; derfor drev der did til ham en saa stor Mængde, at Landet ikke kunde nære dem, og der blev meget Uaar og Sult der; de gav sin Konge Skylden, saa som Svearne er vante til at give Kongen Skyld for baade gode Aar og Uaar. Olav var lidet Blotmand; det likte Svearne ilde, og de mente, at Uaaret kom deraf. Svearne drog da Hær sammen, fór imod Kong Olav, lagde Ring om Huset og brændte ham inde; de gav ham til Oden og blotede ham for at faa godt Aar. Det skede ved Vænern; saa siger Tjodolv:

Og ved Vaagen

– – –

Olavs Lig

Ilden slugte,

og Glo-fulde

Fornjots Sønn127

Klæderne sved

af Svea-kongen.

Fra Upsaler drog

den Ætling

af Lovdes Ætn128

for længe siden.

De, som var klogest af Svearne, fandt ud, at det, som voldte Uaaret, var, at Landsfolket var talrigere, end Landet kunde bære, men Kongen havde ingen Skyld deri. De tager nu det Raad at fare med hele Hæren vester over Eidskogenn129 og kommer meget uventet frem i Solør; de dræbte Kong Sålve og tog Halvdan Hvitbein tilfange; ham tager de til Høvding over sig og giver ham Kongenavn. Han lagde da under sig Solør; siden fór han med Hæren ud paa Raumariken130 og herjede der og fik det Fylke ved Hærfærd.

44. Halvdan Hvitbein var en mægtig Konge; han fik Aasa, Datter af Øistein den haardraade, Oplændingekonge; han raadede for Hedemarken. Halvdan havde med hende [37] to Sønner, Øistein og Gudrød. Halvdan tilegnede sig meget af Hedemarken og Toten og Hadeland og meget af Vestfold.n131 Han blev en gammel Mand, døde Sottedød paa Toten og blev siden ført ud til Vestfold og haugsat paa det Sted, som hed Skæreid i Skiringsal.n132 Saa siger Tjodolv:

Det hver hørte,

at over Halvdan

Tingbønderne

Taarer fældte,

da Dødens

dræbende Møn133

Tjodkongen

tog paa Toten.

Og Skæreid

i Skiringsal

over Brynje-heltens

Ben luder.

45. Halvdans Broder Ingjald var Konge i Vermeland, men efter hans Død lagde Kong Halvdan Vermeland under sig, tog Skatter deraf og satte Jarler derover, saalænge han levede.

46. Halvdan Hvitbeins Søn Øistein, som blev Konge efter ham paa Raumarike og i Vestfold, egtede Hild, Datter af Eirik Agnarsøn, som var Konge paa Vestfold. Agnar, Eiriks Fader, var Søn af Kong Sigtryg paa Vendel. Kong Eirik havde ingen Søn; han døde, medens Halvdan Hvitbein endnu levede. Øistein og hans Fader Halvdan tog da under sig hele Vestfold; Øistein styrede Vestfold, saalænge han levede. Da var den Konge paa Varna,n134 som hed Skjold; han var meget tryllekyndig. Kong Øistein fór med nogle Hærskibe over til Varna og herjede der, tog sligt, han fandt, Klæder og andre Sager og Bøndernes Redskaber, og hug Strandhug; siden fór de bort. Da Kong Skjold kom til Stranden med sin Hær, var Kong Øistein borte og kommen over Fjorden, og Skjold saa deres Seil. Da tog han sin Kappe, svingede den og blæste til. Da de seilede ind forbi Jarlsø,n135 sad Kong Øistein ved Roret; et andet Skib seilede nær ham; der var lidt Bølgegang; Seilbommen af det andet Skib slog Kongen over Bord; det var hans Bane. Hans Mænd fik taget Liget; det blev flyttet ind paa Borro,n136 og Haug blev kastet efter ham paa Radenn137 nær Vadla ude ved Sjøen. Saa siger Tjodolv:

[38] Øistein sank

for Seilbommen

til Byleists

Broder-datter,n138

og nu hviler

under Haug af Stener

paa Radens Kant

Kjæmpers Høvding,

der hvor nær Kongen

kommer den iskolde

Vadle-strøm

til gautske Vig.

47. Kong Øisteins Søn hed Halvdan, som tog Kongedømme efter ham; han blev kaldet den gavmilde og madknappe. Saa er sagt, at han gav sine Mænd i Sold ligesaa mange Guldpenninger, som andre Konger gav Sølvpenninger, men han sultede dem i Mad. Han var en stor Hærmand, som var længe i Viking og vandt sig Gods. Han egtede Liv, Datter af Kong Dag af Vestmare.n139 Holtern140 paa Vestfold var hans Hovedgaard; der døde han Sottedød, og han er haugsat paa Borro. Saa siger Tjodolv:

Og til Ting

den tredie Kongen141

Lokes Mø

fra Livet bød,

da Halvdan, som

paa Holter boede,

Norners Domn142

nydt havde.

Og Hærmænd

hyllede siden

Budlungen

paa Borro.

48. Halvdans Søn hed Gudrød, som tog Kongedømme efter ham; han blev kaldt Gudrød den storladne, men nogle kaldte ham Veidekonge. Han havde den Hustru, som hed Alvhild, Datter af Kong Alfaren af Alvheimer, og fik med hende halve Vingulmark;n143 deres Søn var Olav, som siden blev kaldt Geirstade-alv. Alvheimer var da Navn paa Landet mellem Raumelv og Gautelv.n144 Men da Alvhild var død, sendte Kong Gudrød sine Mænd vest til Agder til den Konge, som raadede der; han kaldtes Harald den gran-raude;n145 [39] de skulde beile for Kongen til Aasa, hans Datter, men Harald afviste ham. Sendemændene kom tilbage og bragte Kongen Svaret. Nogen Tid efter skjød Kong Gudrød sine Skibe paa Vandet og fór med en stor Hær ud til Agder,n146 kom meget uventet, gjorde Landgang og kom om Natten til Kong Haralds Gaard. Men da han blev var, at Hær var kommen imod ham, gik han ud med de Mænd, han havde. Der blev Kamp, men der var stor Folkemon. Der faldt Kong Harald og hans Søn Gyrd; Kong Gudrød tog stort Hærfang. Han førte med sig hjem Kong Haralds Datter Aasa og gjorde Bryllup med hende; de fik en Søn, som hed Halvdan. Men den Høst, da Halvdan var vintergammel, fór Kong Gudrød paa Gjestning; han laa med sit Skib i Stivlesund;n147 der var da stort Drikkelag, og Kongen blev meget drukken. Om Kvelden, da det var mørkt, gik Kongen fra Skibet; men da han kom til Bryggeenden, løb en Mand mod ham og stak et Spyd gjennem ham; det blev hans Bane. Den Mand blev strax dræbt; men om Morgenen efter, da det var lyst, blev han kjendt; det var Dronning Aasas Skosvend. Hun negtede da ikke, at det var gjort efter hendes Raad. Saa siger Tjodolv:

Blev Gudrød,

den gjævladne,

lokket ved Svig

for længe siden,

da Dødsraad

mod drukne Fyrste

hevngjerrigt

Hoved fandt.

Og Løn-seier

den listige

Aasas Karl

paa Kongen vandt,

og Budlungen

paa Bredden af

Stivlesund

stukket blev.

49. Olav tog Kongedømme efter sin Fader; han var en mægtig Mand og en stor Hærmand, han var meget fager og stor af Vext. Han havde bare Vestfold, thi Kong Alvgeir tog da under sig hele Vingulmark; derover satte han sin Søn Kong Gandalv. Han og hans Fader gik meget ind paa Raumarike og tilegnede sig den største Del af det Rige og Fylke. Hågne hed Søn af Øistein den mægtige, Oplændingekongen; han lagde da under sig hele Hedemarken og Toten og Hadeland. Da faldt ogsaa Vermeland fra Gudrøds Sønner, og Vermerne tog til at yde Skattegaver til Sveakongen. Olav var i 20aars-Alderen, da Gudrød døde; men da Halvdan, hans Broder, gik til Rige med ham, delte de Riget mellem sig; Olav fik den vestre Del, men Halvdan den østre. Olav havde sit Sæde paa Geirstader.n148 Han fik Fodverk og døde deraf, og han er hauglagt paa Geirstader. Saa siger Tjodolv:

[40] Og i Norge

nu en Gren

af Guders Æt

groet havde:

Olav styrede

sterkt fordum

vidt og bredt

over Vestmare,

indtil Fodverk

ved Foldensn149 Kant

Bønders Ven

over-vandt.

Paa Geirstader

nu den gjæve

Hærkonge ligger,

dækket i Haugen.

50. Kong Olavs Søn hed Ragnvald, som var Konge paa Vestfold efter sin Fader; han blev kaldet «heidum-hære»;n150 om ham digtede Tjodolv den Kvinverske Ynglinge-tal; der siger han saa:

Det ved jeg bedst

under blaa Himmel

Kjendinge-navn,

som en Konge eier:

at Ragnvald,

Ror-styreren,

den Hæder-rige

nu mon hede.

Halvdan Svartes Saga

[839–860]

[41] Halvdan var vintergammel, da hans Fader faldt. Aasa, hans Moder, fór strax med ham vester til Agder og satte sig der siden i det Rige, som hendes Fader havde havt. Der voxte Halvdan op og blev snart stor og sterk og sorthaaret; han blev kaldt Halvdan Svarte. Da var han 19 Vintre gammel, da han tog Kongedømme paa Agder; han fór strax til Vestfold og skiftede Riget med sin Broder Olav. Samme Høst fór han med sin Hær til Vingulmark mod Kong Gandalv, og de havde mange Kampe, og vandt hver af dem afvexlende, men tilslut forligtes de: Halvdan skulde have halve Vingulmark, som hans Fader Gudrød før havde havt. Derefter fór Halvdan op paa Raumarike og lagde det under sig. Det spurgte Kong Sigtryg, Kong Øisteins Søn; han havde sit Sæde paa Hedemarken og havde forud lagt Raumarike under sig. Fór da Kong Sigtryg med Hær mod Kong Halvdan; der blev en stor Kamp, men Halvdan fik Seier; men da Flugten tog paa, blev Kong Sigtryg saaret af en Pil inde i venstre Haand, og der faldt han. Siden lagde Halvdan hele Raumarike under sig. Øistein hed en yngre Søn af Kong Øistein, Broder af Kong Sigtryg; han var derefter Konge paa Hedemarken. Men da Halvdan var faret ud til Vestfold, da fór Kong Øistein med sin Hær ud paa Raumarike og lagde da videnom der Landet under sig.

2. Halvdan Svarte spurgte, at der var Ufred paa Raumarike; han drog derfor Hær sammen og fór imod Kong Øistein; de holdt Slag, og Halvdan fik Seier, men Øistein flyede op til Hedemarken. Kong Halvdan fór med sin Hær efter ham op til Hedemarken, og der havde de et andet Slag, og Halvdan seirede, men Øistein flyede til Gudbrand Herse nord i Dalene;n151 han samlede sig der Folk og fór siden om Vinteren [42] ud til Hedemarken; han mødte Halvdan Svarte paa den store Ø,n152 som ligger i Mjøsen, og der holdt de Slag; der faldt mange Folk paa begge Sider, men Halvdan fik Seier; der faldt Guthorm, Gudbrand Herses Søn, som tyktes være den mest haabefulde unge Mand paa Oplandene. Da flyede Kong Øistein atter nord i Dalene. Derefter sendte han sin Frænde Halvard Skalk til Kong Halvdan for at søge om Forlig, og Halvdan gav da for Frændskabets Skyld Kong Øistein halve Hedemarken. Halvdan lagde nu under sig Toten og det, som heder Land; da tilegnede han sig ogsaa Hadeland; han var nu en mægtig Konge.

3. Halvdan Svarte fik en Hustru, som hed Ragnhild, Datter af Harald Guldskjeg; han var Konge i Sogn. De fik en Søn, som Kong Harald gav sit Navn, og han opfødtes i Sogn hos sin Morfader Kong Harald. Men da Harald var bleven affældig, var han sønneløs; da gav han sin Dattersøn Harald sit Rige og lod ham tage til Konge; lidt senere døde Harald. Samme Vinter døde hans Datter Ragnhild, men Vaaren efter døde Harald, den unge Konge i Sogn, Sottedød; han var da 10 Vintre gammel. Saasnart som Halvdan Svarte spurgte hans Død, var han paa Færde med mange Mænd og fór nord til Sogn; der tog man godt imod ham. Han krævede da Rige og Arv efter sin Søn, og da ingen gjorde Modstand, lagde han det Rige under sig. Da kom Atle Jarl den smale fra Gaulern153 til ham, han var en Ven af Kong Harald; Kongen satte Atle til Jarl over Sygnafylke, at dømme Landslov der og samle sammen Skatter. Kong Halvdan fór derfra til Oplandene.

4. Kong Halvdan fór om Høsten ud paa Vingulmark. Det var en Nat, da Halvdan var i Gjestebud, at midt om Natten den Mand kom til ham, som havde holdt Hestevagt, og sagde ham, at en Hær var kommen nær Gaarden; Kongen stod strax op og bød sine Mænd væbne sig, gik strax ud og fylkede. Dernæst kom Gandalvs Sønner, Hysing og Helsing, did med stor Hær. Der blev et stort Slag, men da Halvdan havde Overmagt imod sig, flyede han til Skogen og mistede mange Mænd; der faldt Alve den spake,n154 Halvdans Fosterfader. Derefter drev der Folk sammen til Kong Halvdan; han fór at søge op Gandalvs Sønner, og de mødtes paa Eidn155 ved Øieren og kjæmpede der; der faldt Hysing og Helsing, men deres Broder Hake kom paa Flugt. Efter det lagde Kong Halvdan under sig Vingulmark, men Hake flyede til Alvheimer.

5. Sigurd Hjort hed en Konge paa Ringerike, større og sterkere end enhver anden; han var ogsaa den smukkeste Mand. Hans Fader var Helge den hvasse, men hans Moder Aaslaug, Datter af Sigurd Orm-i-øie, Søn af Ragnar Lodbrok. Saa er sagt, at han var 12 Vintre gammel, da han dræbte i Enekamp Hildebrand Berserk og 11 Mænd med ham; mange Storverk øvede han, og der er en lang Saga om ham. Han havde to Børn: hans Datter hed Ragnhild, hun var den kjækkeste Kvinde og da i [43] Tyve-aarsalderen, men hendes Broder Guthorm var halvvoxen. Men det maa siges om Sigurds Død, at han red ene ud i Ødemarker, som hans Vane var; han jagede store og mandfarlige Dyr; derpaa lagde han ofte stor Vind. Men da han var redet en lang Vei, kom han frem i en Rydning nær Hadeland; der kom imod ham Hake Berserk med 30 Mænd, og der kjæmpede de; der faldt Sigurd Hjort, men paa Hakes Side 12 Mænd, og han selv mistede sin Haand og havde 3 andre Saar. Derefter red Hake til Sigurds Gaard og tog der hans Datter Ragnhild og hendes Broder Guthorm; dem tog han bort med sig med meget Gods og mange Kostbarheder og førte hjem til Hadeland; der havde han store Gaarde. Da lod han rede til Gjestebud og vilde gjøre Bryllup med Ragnhild; men det varede noget, thi hans Saar artede sig ilde. Hake Hade-berserk laa i sine Saar om Høsten og udover Vinteren, men ved Juletid var Kong Halvdan paa Hedemarken; han havde spurgt alle disse Tidender. Det var tidlig en Morgen, da Kongen var klædt, at han kaldte til sig Haarek Gand og sagde, at han skulde fare over til Hadeland og føre til ham derfra Sigurd Hjorts Datter Ragnhild. Haarek drog ud og havde 100 Mænd med sig; han ordnede Færden saa, at de kom over Vandet i Otten og [44] til Hakes Gaard; der satte de Vagt ved Dørene til Stuen, som Folkene sov i. Siden gik de til det Sovebur, som Hake laa i, brød det op og tog bort Ragnhild og hendes Broder Guthorm og alt det Gods, som var der, men de brændte Stuen og alle, som var derinde. De spændte Tjeld over en prægtig Vogn og satte Ragnhild og Guthorm deri; siden fór de til Isen. Hake stod op og gik en Stund efter dem, men da han kom til Isen, vendte han Hjaltene paa sit Sverd ned, men lagde sig selv paa Odden, saa Sverdet gik gjennem ham; der fik han sin Bane og er haugsat ved Vandets Bred. Kong Halvdan saa, at de fór over Vandet paa Isen; han var meget skarpsynt; han saa en Vogn med Tjeld og tyktes da at vide, at de havde udrettet det Erende, som han havde villet. Han lod da reise Bord, sendte Folk vide om i Bygden og bød til sig mange Mænd. Den Dag blev der stort Gjestebud, og ved det Gjestebud fik Halvdan Ragnhild, og blev hun siden en mægtig Dronning. Ragnhilds Moder var Tyrne, Datter af Kong Klakharald i Jylland, men Søster af Tyre Danmarksbod, som var gift med Gorm den gamle, som da styrede Danevælde.

6. Dronning Ragnhild drømte store Drømmer; hun var meget forstandig. Det var en af hendes Drømmer, at hun tyktes staa i sin Urtegaard og tage en Torn ud af sin Serk, og da hun holdt paa den, voxte den saa, at det blev til et stort Træ, saa den ene Ende tog ned i Jorden og strax blev rodfast, men Træets anden Ende naaede snart efter høit op i Luften; dernæst syntes Træet hende saa stort, at hun med Nød og neppe fik seet over det; det var meget tykt. Træets nederste Del var rød som Blod, men Stammen op fager grøn, men ud i Grenene var det snehvidt; der var mange store Kvister paa Træet, nogle længere oppe og andre længere nede. Træets Grener var saa store, at de tyktes hende at sprede sig over hele Norge og endnu videre.

[45] 7. Kong Halvdan drømte aldrig; det tyktes ham underligt, og han bar det for den Mand, som er nævnt Torleiv den spake, og søgte om Raad, hvad han skulde gjøre ved det. Torleiv fortalte, hvad han gjorde, naar han ønskede at vide nogenting forud, at han fór at sove i et Svinebol, og da slog det altid til, at han drømte. Ogsaa Kongen gjorde det, og da fik han denne Drøm: han syntes, at han havde meget god Haarvext, og hans Haar var fuldt af Lokker, nogle saa side som til Jorden, nogle til midt paa Leggen, nogle til Knæet, nogle til Lenderne, nogle til Midjen, nogle til Halsen, nogle ikke mere end sprungne ud af Issen som Knuder; men hans Lokker havde alskens Farve, dog seirede én over alle andre i Fagerhed, Lyshed og Storhed. Han fortalte denne Drøm til Torleiv; men han tydede den saa, at en stor Afkom vilde stamme fra ham, og den skulde raade Landene med stor Hæder, men dog ikke alle med lige stor, men af hans Æt vilde komme en Mand, som vilde være større og herligere end andre, og det holder man for sandt, at den Lok tydede paa Olav den hellige. Kong Halvdan var en vís og retfærdig Mand han satte Love og holdt dem selv og lod andre holde dem, saa at Overmod ikke skulde afskaffe Lovene; han gjorde ogsaa selv Sage-taln156 og fastsatte visse Bøder for enhver efter hans Byrd og Stilling. Dronning Ragnhild fødte en Søn; han blev øst med Vand og kaldt Harald. Han blev snart stor og smuk; han voxte der op og blev snart en Idrætsmand og vel forstandig; hans Moder elskede ham meget, men Faderen mindre.

8. Kong Halvdan havde Juleophold paa Hadeland. Der hændte en underlig Ting Juleaften, da Mændene var gaaet tilbords og der var en Mængde Mennesker tilstede, at der svandt al Mad og alt Øl bort fra Bordene; Kongen sad efter harmfuld, men alle de andre søgte hver sit Hjem. Men for at faa vide, hvem der voldte dette, lod Kongen tage en tryllekyndig Finn og vilde nøde ham til at sige Sandheden; han pinte ham, men fik dog ikke noget ud af ham. Finnen bad hans Søn Harald om Hjælp, og Harald bad om Skaansel for ham, men fik den dog ikke; Harald hjalp ham da bort mod Kongens Vilje og fulgte selv med. De kom farende did, hvor en Høvding holdt et stort Gjestebud, og der blev de, som det syntes, modtagne med Glæde. Og da de havde været der til Vaaren, var det en Dag, at Høvdingen sagde til Harald: «Din Fader regner det for en stor Skade, at jeg tog noget Mad fra ham i Vinter; men jeg skal lønne dig det med en glædelig Tidende. Din Fader er nu død, og du skal fare hjem; du vil da faa alt det Rige, han har havt, og dermed skal du vinde hele Norge.»

9. Halvdan Svarte akede i Slæde fra Gjestebud paa Hadeland, og hans Vei bar saa til, at han fór over Vandet Rånd.n157 Det var om Vaaren, og det var meget Sol-tø. De akede over Røkensvik;n158 der havde om Vinteren været Fæbrønde, men da Møgen var faldt paa Isen, havde det gravet om sig i Tøveiret. Og da Kongen akede der over, brast Isen [46] under ham, saa der druknede Kong Halvdan og mange Folk med ham. Han var da 40 Aar gammel; han havde været aarsælest blandt alle Konger. Saa meget holdt alle af ham, at da det spurgtes, at han var død, og hans Lig blev ført til Ringerike, hvor man vilde give ham Grav, saa fór Stormændene fra Raumarike og Vestfold og Hedemarken did, og alle krævede at faa Liget med sig for at hauglægge det i sit Fylke; man ventede sig deraf gode Aaringer der, de maatte faa det. Men de forligtes saa, at Liget blev skiftet i fire Dele, og Hovedet blev lagt i Haug paa Steinn159 paa Ringerike, men hver af de andre flyttede hjem sin Del og hauglagde den, og alle disse Hauger fik Navn af Halvdans-hauger.

Harald Haarfagres Saga

[860–933]

[47] Harald tog Kongedømme efter sin Fader, da han var ti Vintre gammel; han var større og sterkere og vakrere end andre, meget klog og handlekraftig. Guthorm, hans Morbroder, blev Styrer for Hirden og for alle Landeraad; han var «Hertug» for hæren. Efter halvdan Svartes Død gik mange høvdinger mod det Rige, han havde ladt efter sig. Først var det Kong Gandalv og dernæst Brødrene Hågne og Frode, Sønner af Kong Øistein paa Hedemarken, samt Hågne Kaarasøn, som gik vide over Ringerike. Hake Gandalvsøn drog ud mod Vestfold med 300 Mænd og fór de øvre Veie gjennem nogle Dalfører og tænkte at komme uventet over Kong Harald; men Kong Gandalv sad hjemme i Landet med sin Hær og vilde drage derfra over Fjorden til Vestfold. Men da Hertug Guthorm spørger det, samler han Hær og farer med Kong Harald; han vendte sig først mod Hake oppe i Landet, og de mødtes i en Dal; der stod et Slag, og Kong Harald fik Seier; der faldt Kong Hake og en stor Del af hans Hær; der heder siden Hakedal.n160 Derefter vender de tilbage, Kong Harald og Guthorm Hertug, men da var Kong Gandalv kommen til Vestfold; begge fór nu mod hinanden, og da de mødtes, blev der en haard Kamp; derfra flyede Kong Gandalv, men mistede den største Del af sin Hær og kom saaledes tilbage til sit Rige. Da nu Kong Øisteins Sønner paa Hedemarken spurgte disse Tidender, ventede de sig snart Strid. De sender Bud til Hågne Kaarasøn og Gudbrand Herse og aftaler en Stevne paa Ringsakern161 paa Hedemarken.

2. Efter disse Kampe farer Kong Harald og Guthorm Hertug med al den Hær, de faar samlet, og vender sig mod Oplandene, men farer meget Skogveiene. De spørger, hvor Oplændingekongerne har aftalt sin Stevne, og kommer der om Midnat, og Vagtmændene [48] blev dem ikke var, før der var kommet Folk ind i den Stue, som Hågne Kaarasøn var inde i, og i den, som Gudbrand sov i. De stak Ild i begge; Øisteinsønnerne, Hågne og Frode, naaede ud med sine Mænd og kjæmpede en Stund, men de faldt begge der. Efter disse fire Høvdingers Fald tilegnede Kong Harald sig ved sin Frænde Guthorms Kraft og Driftighed Ringerike, Hedemarken, Gudbrandsdalene og Hadeland, Toten og Raumarike og hele den nordre Halvdel af Vingulmark. Derefter havde Kong Harald og Hertug Guthorm Ufred og Kampe med Kong Gandalv, og endte de dermed, at Kong Gandalv faldt i det sidste Slag, men Kong Harald vandt Riget helt syd til Raumelven.

3. Kong Harald sendte sine Mænd efter en Mø, som hed Gyda, Datter af Kong Eirik af Hordaland; hun var til Opfostring hos en rig Bonde i Valders; hende vilde han tage til Hustru, thi hun var en meget smuk og storsindet Mø. Da Sendemændene kom did, bar de frem sit Erende for Møen. Hun svarede, at hun ikke vilde spilde sin Mødom saaledes, at hun vilde tage til Mand den Konge, som ikke havde større Rige at styre end nogle Fylker; «men det tykkes mig underligt», siger hun, «at der ikke findes den Konge, som vil tilegne sig Norge saa, at han har Enevælde derover, som Kong Gorm har i Danmark eller Eirik i Upsaler. Sendemændene synes, at hun svarer meget overmodigt, og spørger hende om Meningen med dette Svar; de siger, at Harald er saa mægtig en Konge, at det maatte være hende et fuldgodt Giftermaal; men skjønt hun svarer anderledes paa deres Ærinde, end de vilde have, ser de dog ingen Leilighed for sig til at faa hende bort med sig, uden hun selv vil, og de gjør sig da istand til Reisen. Da de var færdige, følger man dem ud. Da talte Gyda til Sendemændene og bad dem at føre hendes Ord til Kong Harald, at hun da alene vil gaa ind paa at blive hans Hustru, [49] naar han forud vil gjøre det for hendes Skyld, at lægge under sig hele Norge og raade for det Rige ligesaa ubundet som Kong Eirik over Sveavælde eller Kong Gorm over Danmark, «thi da først,» siger hun, «tykkes han mig at kunne kaldes Tjod-konge.»

4. Sendemændene farer nu tilbage til Kong Harald og siger ham disse Møens Ord; de kalder hende meget djerv og uvittig og finder det rimeligt, at Kongen sender mange Mænd efter hende og vanærer hende. Da svarede Kong Harald, at ikke havde denne Mø talt ilde eller handlet saa, at det var Hevn værdt, men at hun skulde have stor Tak for sine Ord: «hun har mindet mig om de Ting,» siger han, «som det nu tykkes mig underligt, at jeg ikke før har tænkt paa,» og dertil lagde han: «Og det Løfte gjør jeg, og derom skyder jeg til Vidne den Gud, som skabte mig og raader for alt, at aldrig skal man skjære eller kjæmme mit Haar, førend jeg har tilegnet mig hele Norge med Skatter og Skyld og Styre, – eller i andet Fald dø.» For disse Ord takkede Hertug Guthorm ham meget og sagde, at det var et kongeligt Verk at fuldføre sit Løfte.

5. Efter dette samler Kong Harald og hans Frænde en stor Hær og fører den først til Oplandene, derpaa nord gjennem Dalene og saa nord over Dovre-fjeld, og da han kom ned i Bygden,n162 lod han dræbe alle Mænd og brænde Bygden. Men da Folket blev det var, flyede enhver, som kunde, nogle ned til Orkedalen, nogle til Guldalen, nogle til Skogene, men nogle søgte sig Grid,n163 og det fik alle de, som kom til Kongen og blev hans Mænd. De fik ingen Modstand, førend de kom til Orkedalen; der havde man samlet sig mod dem. Der havde de den første Strid mod den Konge, som hed Gryting. [50] Kong Harald fik Seier, men Gryting blev fangen, og mange af hans Folk faldt, men han selv gik Kong Harald tilhaande og svor ham Troskabs-ed. Derefter gik alt Folk i Orkedal under Kong Harald og blev hans Mænd.

6. Kong Harald satte den Ret overalt, hvor han vandt Rige under sig, at han tilegnede sig al Odeln164 og lod alle Bønder, baade mægtige og ringe, betale sig Landskyld. Han satte i hvert Fylke en Jarl, som skulde dømme Lov og Landsret og kræve Sagøren165 og Landskyld, og skulde enhver Jarl have en Trediedel af Skatter og Skylder til Bordhold og Omkostninger. Hver Jarl skulde have under sig fire eller flere Herser, og hver af dem skulde have Landindtægter paa 20 Mark; hver Jarl skulde stille til Kongens Hær 60 Hærmænd, men hver Herse 20 Mænd. Men saa meget havde Kong Harald øget Paalæg og Landskyld, at hans Jarler havde større Rige, end Konger havde forud. Men da dette spurgtes om i Trondhjem, da søgte mange Stormænd til Kong Harald og blev hans Mænd.

7. Det er sagt, at Haakon Jarl Grjotgardsøn kom til Kong Harald udenfra Yrjarn166 og havde med sig mange Mænd til Hjælp for Kong Harald. Efter det fór Kong Harald ind i Guldalen, havde der en Strid, fældte der 2 Konger og tilegnede sig siden deres Riger; men det var Guldølafylke og Strindafylke. Da gav han Haakon Jarl Styrelse over Strindafylke. Derefter fór Kong Harald ind i Stjordalen og havde der den tredie Strid, vandt Seier og tilegnede sig det Fylke. Derefter samlede Indtrønderne sig sammen, og fire Konger var komne sammen med sin Hær: en, som raadede over Værdalen, en anden for Skaun, en tredie for Sparbyggjafylke, en fjerde for Inderøen, han havde Øinafylke. Disse fire Konger fór med Hær imod Kong Harald, men han holdt Strid imod dem og fik Seier; nogle af disse Konger faldt, men nogle flyede. Kong Harald havde i alt i Trondhjem 8 eller flere Slag; men efter 8 Kongers Fald tilegnede han sig hele Trondhjem.

8. Nord i Naumadaln167 var to Brødre Konger, Herlaug og Rollaug. De havde været tre Somre om at gjøre en Haug, som var opført af Sten, Kalk og Tømmerstokker; men da Haugen var færdig, spurgte Brødrene den Tidende, at Kong Harald fór imod dem med Hær. Da lod Kong Herlaug føre did meget Føde og Drik, og derefter gik han ind i Haugen med 11 Mænd, og siden lod han Haugen kaste igjen. Kong Rollaug fór op paa den Haug, som Kongerne var vante til at sidde paa, lod der indrette Kongens Høisæde og satte sig der. Derpaa lod han lægge Puder paa Fodtrinnet, hvor Jarler var vante til at sidde; saa veltede Kongen sig fra Høisædet og ned i Jarlssædet og gav sig selv Jarlsnavn. Derefter fór Kong Rollaug til Kong Harald, gav ham alt sit Rige, bød sig til at blive hans Mand og sagde ham hele sin Adfærd. Da tog Kong [51] Harald et Sverd og fæstede det i hans Belte, hængte Skjold ved hans Hals, gjorde ham til sin Jarl og ledede ham i Høisæde; derpaa gav han ham Naumdølafylke og satte ham til Jarl derover.

9. Kong Harald fór da tilbage til Trondhjem og dvælte der om Vinteren, og regnede det siden stadig for sit Hjem; der reiste han den store Hovedgaard, som heder Lade.n168 Den Vinter tog han til Hustru Aasa, Datter af Haakon Jarl Grjotgardsøn, og Haakon havde da meget at sige hos Kongen. Vaaren efter skaffede Kongen sig Skibe. Han havde om Vinteren ladet gjøre en stor Dragen169 prægtigt udstyret; der satte han sin Hird og sine Berserker; Stavnboerne var mest udvalgte, thi de havde Kongens Merke. Den Del, som gik fra Stavnen agter til Øserummet, kaldtes Rausn; der fik Berserkerne Rum. De alene blev Hirdmænd hos Kong Harald, som var fremtrædende i Kraft eller Mod eller alskens Færdigheder, og de alene kom paa hans eget Skib; thi han havde nu god Leilighed til at vælge sig Hirdmænd fra hvert Fylke. Han havde en stor Hær og mange Storskibe, og mange mægtige Mænd fulgte ham. Det nævner Hornklove i Glymdraapa, at Kong Harald havde havt en Kamp paa Opdalsskogenn170 med Orkdølerne, førend han havde denne Leding ude tilsjøs.

10. Kong Harald førte sin Hær ud fra Trondhjem og vendte sig syd mod Møre. Huntjov hed den Konge, som raadede for Mørefylke; Sålve Klove hed hans Søn; de var store Hærmænd. Men den Konge, som raadede for Raumsdal, hed Nåkkve; han var Sålves Morfader. Disse Høvdinger drog en stor Hær sammen, da de Hørte om Kong Harald; de farer mod ham og mødes ved Solskjel;n171 der kom det til Strid, og Kong Harald fik Seier; saa siger Hornklove:

Skibet af Vinden dreves

did nordenfra, saa at

Kongen indenbords førtes

til kamp med Dåglinger tvende,

og de hidsige Fyrster

hilstes uden at tale

med susende Pile i Striden;

Sangen af Skjolde hørtes.

Begge Konger faldt, men Sålve kom unda ved Flugt. Da lagde Kong Harald disse to Fylker under sig, dvælte der længe om Sommeren og ordnede Styrelsen der; men om Høsten gjorde han sig rede til at vende tilbage til Trondhjem. Ragnvald Mørejarl, Søn af Øistein Glumra, var da bleven Kong Haralds Mand. Kong Harald satte ham til Høvding over disse to Fylker, Nordmøre og Raumsdal, og gav ham der [52] Støtte, blandt baade Stormænd og Bønder, og tillige Skibe til at verge Landet mod Ufred. Ragnvald blev kaldt den mægtige eller raadsnilde, og man siger, at begge Tilnavn var sande. Kong Harald var Vinteren efter i Trondhjem.

11. Vaaren efter samlede Kong Harald en stor Hær i Trondhjem og sagde, at han med den vilde stævne til Søndmøre. Sålve Klove havde om Vinteren ligget ude paa Hærskibe og herjet paa Nordmøre og dræbt der mange af Kong Haralds Mænd, men røvet andre; stundom havde han om Vinteren været paa Søndmøre hos sin Frænde Kong Arnvid. Men da de spørger til Kong Harald, samler de Hær og faar mange Folk, thi mange syntes, de havde Hevn at tage paa Kong Harald. Sålve Klove fór syd i Fjordenen172 til Kong Audbjørn, som raadede der, og bad ham om Hjælp, at han skulde fare med sin Hær til Støtte for ham og Kong Arnvid. Han siger saa: «Alle kan vi nu let se, at det Vilkaar, vi har, er at reise os imod Kong Harald, alle tilsammen; da vil vi have Styrke nok, og da maa Skjæbnen raade for Seieren, men ellers har vi kun at blive hans Træler, og det er intet Vilkaar for de Mænd, som ikke har ringere Titel end Harald. Det tyktes min Fader bedre at falde i Kamp i sit Kongedømme end [53] at blive Kong Haralds Undermand.» Sålve kom saa vidt med sine Taler, at Audbjørn lovede at fare, og han drog da Hær sammen og fór nord til Kong Arnvid; de havde da en meget stor Styrke. De spurgte da, at Kong Harald var kommen sydover. De mødtes indenfor Solskjel. Det var da Sedvane, naar man kjæmpede tilskibs, at man tengeden173 Skibene sammen og kjæmpede om Stavnene. Saa blev nu gjort; Kong Harald lagde sit Skib mod Kong Arnvids Skib, og denne Strid blev nu meget haard; der faldt mange paa begge Sider, og tilslut blev Kong Harald saa hidsig og vred, at han gik frem i Rausnen paa sit Skib og kjæmpede da saa hvast, at alle Stavnbygger paa Arnvids Skib veg tilbage til Masten, men andre faldt; da gik Kong Harald op paa Skibet, men Kong Arnvids Mænd søgte da paa Flugt, og han selv faldt paa sit Skib. Der faldt ogsaa Kong Audbjørn, men Sålve flyede. Saa siger Hornklove:

Gramen vakte et Spyd-veir

(vildt monne Pilene hvine)

i Skågulsn174 Uro; Saarene

suste røde af Blod,

medens Mændene faldt

foran Kongen i Rausnen

livløse (han vandt Seier)

og Sverdene sang paa Skjolde.

Der faldt af Kong Haralds Hær hans Jarler Asgaut og Asbjørn og hans Maager Grjotgard og Herlaug, Haakon Ladejarls Sønner. Sålve var siden i lang Tid en stor Viking og gjorde ofte megen Skade paa Kong Haralds Rige.

12. Kong Harald lagde under sig Søndmøre, men Kong Audbjørns Broder Vemund havde Magten i Firdafylke. Dette var sent om Høst, og man gjorde den Aftale med Kong Harald, at han ikke skulde fare syd om Stad. Da satte Kong Harald Ragnvald Jarl over begge Mører og Raumsdal, og han havde da mange Folk om sig. Kong Harald fór da til Trondhjem. Den samme Vinter fór Ragnvald Jarl den indre Vei over Eidetn175 og derpaa syd i Fjordene. Han havde Tidender om Kong Vemund og kom om Natten til Naustdal;n176 der var Kong Vemund paa Gjestning. Ragnvald Jarl lagde Ring om Huset og brændte Kongen inde med 90 Mænd. Efter det kom Kaare fra Berdlan177 til Ragnvald Jarl med et fuldrustet Langskib, og de fór nu begge nord til Møre; men Ragnvald Jarl tog med de Skibe, som Kong Vemund havde eiet, og alt Løsøre, som han fik fat paa. Berdla-Kaare fór nord til Kong Harald og blev hans Mand; han var en stor Berserk. Vaaren efter fór Kong Harald østover langs Landet og lagde under sig Firdafylke. Siden [54] seilede Kong Harald sydover langs Landet og kom frem øster i Viken, men han satte efter sig Haakon Grjotgardsøn og gav ham Styrelsen over Firdafylke. Da Kongen var faret øster, sendte Haakon Jarl Bud til Atle Jarl den smale, at han skulde fare bort fra Sogn og være Jarl paa Gauler, som han før havde været; Haakon sagde, at Kong Harald havde givet ham Sygnafylke. Atle Jarl sendte de Ord tilbage, at han vilde holde fast ved Sygnafylke og ligesaa Gauler, indtil han fandt Kong Harald. Jarlerne trættede om dette, indtil begge samlede Hær; de mødtes i Stavenesvaagn178 paa Fjalern179 og havde der en stor Strid. Der faldt Haakon Jarl, men Atle Jarl blev dødelig saaret, og fór de med ham til Atleø,n180 og der døde han. Saa siger Øivind Skaldespilder:

Blev Haakon,

Hærmanden,

fældet, da han

fór til Kamp,

og sit Liv

i Oddenes Leg

Frøis Ætling

paa Fjaler endte.

Og der, hvor segnede

Grjotgards Søns

Venneskarer,

Vaagen om Stavenes

blandet blev

med Blod af Mænd

i Strids-gudens

store Gny.

13. Kong Harald kom med sin Hær øster i Viken og lagde ind til Tunsberg, der var da Kjøbstad; han havde da opholdt sig fire Vintre i Trondhjem og ikke i den Tid kommet til Viken. Han spurgte der de Tidender, at Sveakongen Eirik Emundsøn havde lagt under sig Vermeland, tog Skatter der af alle Skogbygder, regnede Vestergautland helt nord til Svinesund, saa det vestre Landn181 langs Havet kaldte Sveakongen sit Rige og tog Skatter deraf. Han havde sat en Jarl derover, som hed Rane den gautske, han havde Magten mellem Svinesund og Gautelven og var en mægtig Jarl. Man sagde Kong Harald om Sveakongens Ord, at han vilde ikke stanse, førend han havde lige saa stort Rige i Viken, som forhen Sigurd Ring eller hans Søn Ragnar Lodbrok havde havt; men det var Raumarike og Vestfold, heltud til Grenmar, ligesaa Vingulmark og alt Landet søndenfor. I alle disse Fylker havde mange Høvdinger og mange andre vendt sig til Lydighed mod Sveakongen. Dette likte Kong Harald meget ilde; han stævnede strax Ting med Bønderne der ved Folden og bar Klage mod dem for Landraadn182 imod sig. Nogle Bønder skaffede Vidner for sig, at de var skyldfri, andre betalte Bøder, andre led Refselser; hele Sommeren fór han saaledes over det Fylke. Om Høsten fór han op paa [55] Raumarike, og der gik alt paa samme Vis. Da spurgte han i Førstningen af Vinteren, at Eirik Sveakonge red om i Vermeland paa Gjestning med sin Hird.

14. Kong Harald drog øster over Eidskogen og kom frem i Vermeland; han lod der rede Gjestning for sig. Aake hed en Mand, han var den mægtigste Bonde i Vermeland, meget rig og dengang gammel; han sendte Mænd til Kong Harald og bød ham til Gjestebud, og Kongen lovede at komme paa aftalt Dag. Aake bød ogsaa Kong Eirik til Gjestebud og aftalte med ham samme Mødedag. Aake havde en stor Gjestebudstaale, som da var gammel; han lod da gjøre en anden, ligesaa stor, ny Skaale og pryde smukt; den Skaale lod han udstyre med nye Aaklæder, men den gamle med gamle. Men da Kongerne kom til Gjestebudet, fik Kong Eirik med sine Mænd Rum i den gamle Skaale, men Kong Harald med sine Mænd i den nye; saaledes var alle Bordredskaberne skiftede, at Eiriks Mænd havde gamle Kar og Horn, men dog gyldne og vel udstyrede, men Kong Haralds Mænd havde alle nye Kar og Horn, vel prydede med Guld; alle var de glatte og polerede, men Drikken paa begge Steder meget god. Aake havde før været Halvdan Svartes Mand. Men da den Dag kom, da Gjestebudet sluttede, gjorde Kongerne sig rede til Bortfærd, og Skydsen stod rede. Da gik Aake for Kong Harald og førte efter sig sin Søn, 12 Vintre gammel, som hed Obbe. Aake sagde: «Herre, hvis den Velvilje, som jeg har vist Eder i dette Gjestebud, tykkes Eder Venskab værd, da lønne I min Søn det; ham giver jeg Eder til Tjenestemand.» Kongen takkede ham med mange fagre Ord for Modtagelsen og lovede ham til Gjengjæld sit fulde Venskab; derpaa førte Aake frem store Gaver, som han gav Kongen. Siden gik Aake til Sveakongen; da var Kong Eirik klædt og rede til Afreisen og var temmelig uglad. Aake tog da nogle værdifulde Ting og gav ham. Kongen svarede lidet og steg til Hest. Aake fulgte Kongen paa Veien og talte med ham. En Skog var nær dem, og Veien gik der igjennem; men da Aake kom til Skogen, spurgte Kongen ham: «Hvorfor indrettede Du Modtagelsen mellem mig og Kong Harald saaledes, at han skulde have det bedste af alting? Du ved, Du er min Mand.» «Jeg tænkte,» siger Aake, «at I, Konge, og Eders Mænd ikke har manglet god Modtagelse i noget ved dette Gjestebud; men naar der var gammelt Indbo der, hvor I drak, saa kommer det af, at I nu er gammel, men Kong Harald er nu i sin blomstrende Ungdom, derfor gav jeg ham nyt Indbo; men naar Du mindede mig om, at jeg skulde være Din Mand, da ved jeg ikke mindre, at Du er min Mand.» Da drog Kongen sit Sverd og hug ham Banehug; siden red han bort. Da Kong Harald skulde stige til Hest, bød han at kalde Aake Bonde til sig; men da man søgte ham, løb nogle did, hvor Kong Eirik havde redet; der fandt de Aake død og fór siden tilbage og sagde det til Kongen. Men da han spørger dette, raaber han til sine Mænd, at de skal hevne Aake Bonde; red da Kong Harald den Vei, som før Kong Eirik var [56] redet, indtil begge blev var hinanden; da rider begge Flokker, som de bedst kan, indtil Kong Eirik kommer til den Skog, som skiller Gautland og Vermeland. Da vender Kong Harald tilbage til Vermeland; han lagde da det Land under sig, men dræbte Kong Eiriks Mænd, hvor han kom over dem. Kong Harald fór om Vinteren tilbage til Raumarike.

15. Om Vinteren fór Kong Harald ud til Tunsberg til sine Skibe; han gjør da Skibene rede og styrer øster over Fjorden, lægger saa under sig hele Vingulmark. Han er ude paa Hærskibe hele Vinteren og herjer paa Raanrike. Saa siger Torbjørn Hornklove:

Ude vil han Jul drikke,

om ene han skal raade,

Fyrsten den fremdjerve,

og Frøis Legn183 holde.

Den unge var lei af Ilden

og af inde at sidde,

af varme Stuer

og af Vanter dunfyldte.

Gauterne holdt Samling imod ham rundt om i Landet.

16. Om Vaaren, da Isene løstes, satte Gauterne Pæler over Gautelven, forat Kong Harald ikke skulde lægge sine Skibe op i Landet. Kong Harald førte sine Skibe op i Elven og lagde sig ved Pælene, herjede saa paa begge Sider og brændte Bygderne. Saa siger Hornklove:

Kampfugles Ven lagde

Landet og Folket under sig

søndenfor Havet (Helten

haardsindet var i Kampen),

og storsindet Konge,

vant til Krigens Rædsel,

lod til Pælene binde

den bidske Drage ved Stranden.

Siden red Gauterne til med stor Hær og holdt Slag mod Kong Harald; der blev et stort Mandefald, og Kong Harald fik Seier. Saa siger Hornklove:

Øxerne løftedes ofte,

længe Spydene suste,

og mægtige Tjodkonges Mænds

mørkladne Sverd kunde bide,

dengang da Gauters Fiende

fik Seier, mens Vaabnernes

høie Sang hørtes

om hugfulde Mænds Nakker.

17. Kong Harald fór vide over Gautland med Hærskjold, holdt mange Kampe der paa begge Sider af Elven og fik oftest Seier; men i en af disse Kampe fald Rane den gautske. Siden lagde Kong Harald under sig alt Landet nordenfor Elven og vestenfor [57] Vænern og hele Vermeland. Men da han drog bort derfra, satte han efter til Landevern Guthorm Hertug og mange Mænd med ham, men han drog da til Oplandene og dvælte der en Tid; siden fór han nord over Dovrefjeld til Trondhjem og var atter der en lang Tid. Da fik han de første Børn; med Aasa havde han disse Sønner: Guthorm, som var ældst, Halvdan Svarte og Halvdan Hvite – de var Tvillinger – Sigfrød var den fjerde. De blev alle fostrede i Trondhjem med stor Hæder.

18. De Tidender spurgtes fra Syd i Landet, at Horder og Ryger, Egder og Teler samlede sig sammen og bød ud baade Skibe og Vaaben og Hærmænd. Ophavsmændene var Kongen i Hordaland, Eirik, Kongen i Rogaland, Sulke, og hans Broder Sote Jarl, Kongen paa Agder, Kjåtve den rige, og hans Søn Tore Haklang; fra Telemarken var to Brødre, Roald Rygg og Hadd den haarde. Men da Kong Harald fik disse Tidender, drog han Hær sammen, skjød Skibe paa Vandet, gjorde siden sin Hær rede og drog sydover langs Landet; han havde mange Mænd fra hvert Fylke. Men da han kom syd forbi Stad, fik Kong Eirik det at vide. Han havde da ogsaa samlet sammen den Hær, som han kunde vente, og drog da sydover for at møde dem, som han vidste skulde komme østenfra til hans Støtte. Hele Hæren mødtes da nordenfor Jæderen og lagde [58] saa ind til Hafsfjord.n184 Der laa da allerede Kong Harald med sin Hær. Nu blev der strax en stor Strid, baade haard og lang; men det blev Enden derpaa, at Kong Harald fik Seier, og der faldt Kong Eirik og Kong Sulke og hans Broder Sote Jarl. Tore Haklang havde lagt sit Skib mod Kong Haralds Skib, og Tore var en stor Berserk; der blev en haard Kamp, inden Tore Haklang faldt; da var hele hans Skib ryddet. Da flyede Kong Kjåtve til en Holme, hvor der var en stor Borg, og siden flyede alle deres Mænd, nogle paa Skibe, nogle løb op paa Land og derpaa de øvre Veie sydover Jæderen. Saa siger Hornklove:

Hørte du, hvor hist

i Hafsfjord kjæmpede

Kongen den ætstore

med Kjåtve den rige?

Knarrern185 kom østenfra

Kamp-lystne

med gabende Hoveder

og gravede Smykker.

Ladte var de med Håldern186

og hvide Skjolde,

med vesterlandsken187 Spyd

og med valsken188 Sverd.

Berserker brølede

(Kampen bødes dem),

Ulvhednern189 hylede

og Jernene klirrede.

De fristede den fremdjerve,

som at fly dem lærte,

Østmændenes Konge,

som paa Utstein bor.

Skibene stansed' han,

da Strid han ventede.

Hug mod Skjolde hvinte,

for Haklang var falden.

Lei af Landet

at verge mod Luva

blev halsdigre Høvding:

Holmen tog han til Skjold.

De, som var saarede,

sakked' under Sæderne,

Bagdelen stak de opad,

i Bunden ned Hovedet.

Paa Bagen lod de blinke

de blanke Skjolde,

de sindige Svender,

naar Stener dem rammede.

Østover iled' de

ind over Jæderen,

hjem fra Hafsfjord;

paa Horn med Mjød de tænkte.

[59] 19. Efter dette Slag fik Kong Harald ikke nogen Modstand i Norge. Da var alle hans værste Fiender faldne; men andre flygtede fra Landet, og det var en stor Mængde, thi da byggedes store øde Lande. Da byggedes Jæmteland og Helsingeland, men var dog begge forud delvis byggede af Nordmænd. I den Ufred, da Kong Harald søgte at lægge alt Land under sig i Norge, fandtes og byggedes Lande i Havet, Færøerne og Island. Da var ogsaa megen Færd til Hjaltland,n190 og mange Stormænd fra Norge gik i Landflygtighed for Kong Harald og fór i Vesterviking: om Vinteren var de i Orknøerne eller Suderøerne,n191 men om Somrene herjede de i Norge og gjorde stor Skade der paa Landet. Men mange var ogsaa de Stormænd, som gik Kong Harald til Haande og blev hans Mænd og byggede Landene med ham.

20. Kong Harald var nu bleven enevældig over hele Norge. Da mindedes han det, som den storsindede Mø havde talt til ham; han sendte da Mænd til hende, lod hende føre til sig og giftede sig med hende. Disse var deres Børn: Aalov var ældst, saa kom Rørek, saa Sigtrygg, Frode og Torgils.

21. Kong Harald havde mange Koner og mange Børn. Han fik den Kone, som hed Ragnhild, Datter af Kong Eirik af Jylland. Hun blev kaldet Ragnhild den mægtige; deres Søn var Eirik Blodøx. Desuden havde han Svanhild, Datter af Øistein Jarl; deres Børn var Olav Geirstade-alv, Bjørn og Ragnar Rykkel. Endvidere havde Kong Harald Aashild, Datter af Ring Dagsøn oven fra Ringerike; deres Børn var [60] Dag og Ring, Gudrød Skirja og Ingegerd. Saa siger Mænd, at da Kong Harald fik Ragnhild den mægtige, skilte han sig med ni Koner. Om det taler Hornklove:

Holm-Rygersn192

og Horders Møer,

Hedemarkske

og af Hålges Ætn193

Kongen den ætstore opgav,

da han tog Konen den danske.

Kong Haralds Børn blev opfødte der, hvor enhver havde sin Moderæt. Guthorm Hertug havde øst Vand over Kong Haralds ældste Søn og gav ham sit Navn; han knæsatte og fostrede Gutten og førte ham med sig øster i Viken; der fødtes han op hos Guthorm Hertug. Naar Kongen ikke var nær, havde Hertug Guthorm hele Landstyrelsen over Viken og Oplandene.

22. Kong Harald spurgte, at Vikinger herjede vidt om i Midtlandet,n194 de som om Vintrene var vestenfor Havet.n195 Han havde da Leding ude hver Sommer og ransagede Øer og Udskjær, men naar Vikingerne blev hans Hær var, flyede de alle, de fleste ud i Havet; men da Kongen blev kjed af dette, saa var det en Sommer, at Kong Harald seilede med sin Hær vester over Havet; han kom først til Hjaltland og dræbte der alle de Vikinger, som ikke flyede unda. Siden seilede han syd til Orknøerne og rensede der alt for Vikinger. Derefter farer han helt til Suderøerne og herjer der; han dræbte der mange Vikinger, som forhen havde havt Hærmænd under sig; han holdt der mange Kampe og havde oftest Seier. Saa herjede han paa Skotland og havde der Strid; men da han kom vester til Man, havde de der spurgt, hvilken Hærfærd han havde gjort der i Landet, og alt Folket flyede da ind paa Skotland, og Landet var øde for Folk, og ligeledes havde man flyttet bort alt Gods, som man kunde. Da saa Kong Harald og hans Mænd gik paa Land, fik de ikke noget Hærfang. Saa siger Hornklove:

Den sindige, gavmilde Høvding

førte Hærmænd mange

ind i Bygden ved Sjøen;

Seier han vandt paa Sandet,

førend det hændte, at hele

Skotternes Hær i Rædsel

for den modige Fyrste

maatte fly fra Landet.

[61] I en af disse Kampe faldt Ivar, Søn af Ragnvald Mørejarl, men i Bøder for ham gav Kong Harald, da han seilede hjemad, Ragnvald Jarl Orknøerne og Hjaltland; men Ragnvald gav strax begge Lande til sin Broder Sigurd, og han blev tilbage vester, da Kongen seilede østover; men forud gav han Sigurd Jarlsnavn. Til Samlag med ham kom da Torstein Røde, Søn af Olav Hviten196 og Aud den dybsindige. De herjede i Skotland og tilegnede sig Katanesn197 og Suderlandn198 helt til Ekkjalsbakke.n199 Sigurd Jarl dræbte den skotske Jarl Melbrigde «Tand» og bandt hans Hoved ved sin Sadelrem, men saarede sin Tyklegg paa en Tand, som stod ud af Hovedet; deri kom der Verk, og deraf fik han sin Bane; han er hauglagt paa Ekkjalsbakke. Da raadede hans Søn Guthorm en Vinter for Landene og døde barnløs. Siden satte Vikinger sig fast i Landene, Daner og Nordmænd.

23. Kong Harald var i Gjestning paa Møre hos Ragnvald Jarl; han havde da tilegnet sig alt Land. Da tog Kong Harald der et Bad og lod greie sit Haar, og da skar Ragnvald Jarl hans Haar, som nu havde været uskaaret og ukjæmmet i 10 Vintre. Dengang kaldte de ham Harald Luva,n200 men nu gav Ragnvald Jarl ham Tilnavn og kaldte ham Harald den haarfagre, og sagde alle, som saa ham, at det var det sandeste Navn, thi han havde baade stort og fagert Haar.

24. Ragnvald Jarl var Kong Haralds kjæreste Ven, og Kongen ærede ham høit. Ragnvald havde til Hustru Hild, Datter af Rolv Nevja; deres Sønner var Rolv og Tore. Ragnvald Jarl havde ogsaa Frillesønner: en hed Hallad, den anden Einar, den tredje Rollaug; de var voxne, da deres egtefødte Brødre endnu var Børn. Rolv [62] var en stor Viking; han var saa stor af Vext, at ingen Hest kunde bære ham, og han gik derfor overalt, hvor han færdedes; han kaldtes Gange-Rolv. Han herjede meget paa Øster-veiene. En Sommer, da han kom fra Viking østenfra til Viken, hug han der Strandhug. Kong Harald var da i Viken; han blev meget vred, da han spurgte dette, thi han havde lagt strengt Forbud mod at rane indenlands. Kong Harald lyste derfor paa Ting, at han gjorde Rolv utlægn201 i Norge. Men da Rolvs Moder spurgte det, fór hun til Kongen og bad om Fred for Rolv. Men Kongen var saa vred, at det nyttede hende ikke at bede. Da kvad Hild dette:

Nevjas Navne jages,

nu drives flygtig fra Landet

Hålvers kjække Ætmand:

Hvi saa streng, Herre?

Ondt er med slig en Ulv,

ædle Fyrste! at bides:

Hjorden ei han vil spare,

hvis han til Skogs maa løbe.

Gange-Rolv fór siden vester over Havet til Suderøerne, og derfra drog han vester (syd) til Vallandn202 og herjede der og tilegnede sig der et stort Jarlsrige; der bosatte han mange Nordmænd, og er det siden kaldt Nordmandi. Af Rolvs Æt er Jarlerne i Nordmandi komne. Gange-Rolvs Søn var Viljalm, Fader til Rikard, Fader til en anden Rikard, Fader til Robert Langespade,n203 Fader til Viljalm Bastard, Englands Konge; fra ham er alle Englands-konger siden komne.

Dronning Ragnhild den mægtige levede tre Vintre, siden hun kom til Norge; men efter hendes Død fór Eirik, hendes Søn med Kong Harald, til Opfostring til Tore Herse Roaldsøn i Fjordene, og der fødtes han op.

25. Kong Harald fór en Vinter paa Gjestning over Oplandene og lod rede sig et Julegjestebud paa Tofte.n204 Juleaften kom Svaase udenfor Døren, medens Kongen sad tilbords, og sendte Bud til Kongen, at han skulde gaa ud til ham. Men Kongen blev vred over dette Bud, og den samme Mand bar Kongens Vrede ud, som havde baaret Budet ind, men Svaase bad ikke destomindre, at han skulde bære samme Erende anden Gang; han sagde, at han var den Finn, som Kongen havde tilladt at sætte sin Gamme paa den anden Side af Bakken der. Kongen gik da ud og lovede at fare hjem med ham og gik over Bakken, tilskyndet af nogle af sine Mænd, medens andre raadede fra. Der stod op Snæfrid, Svaases Datter, den fagreste Kvinde, og skjænkede Kongen et Kar, fuldt af Mjød; men han tog det altsammen og tillige hendes Haand, og strax var det, [63] som der kom Ildshede i hans Legeme, og han vilde strax have Samleie med hende i samme Nat; men Svaase sagde, at det skulde ikke ske uden med Tvang, hvis ikke Kongen fæstede hende og fik hende efter Loven; men Kongen fæstede Snæfrid og fik hende, og elskede hende saa uvittigt, at han vanskjøttede sit Rige og alt det, som sømmede sig for ham. De fik fire Sønner: Sigurd Rise, Halvdan Haalegg, Gudrød Ljome og Ragnvald Rettelbeine. Siden døde Snæfrid, men hendes Hudfarve forandredes ingenlunde, og hun var ligesaa rødlig som dengang, da hun levede. Kongen sad altid over hende og tænkte, at hun skulde livne op. Saa gik det i tre Vintre, at han sørgede over hendes Død, men alt Landsfolket sørgede over hans Vanvid. Men for at stanse dette Vanvid kom Thorleiv den spake ham til Hjælp; han gjorde det med Klogskab, idet han først talte ham efter Munden saaledes: «Ikke er det underligt, Konge, at Du mindes saa skjøn og ætstor en Kvinde og ærer hende paa Dun og Gudvæv,n205 som hun bad Dig; men Din og hendes Ære er dog ringere, end det sømmer sig, idet at hun ligger for længe i samme Klædebon, og er det meget rettere, at hun bliver rørt og Klæderne skiftes under hende.» Men saasnart hun blev flyttet af Sengen, saa slog der ud af Legemet en raadden og slem Lugt og alskens ond Stank; man skyndte sig da med at gjøre et Baal, og blev hun brændt. Men forud blev hele Legemet blaat, og ud veltede Ormer og Øgler, Frosker og Padder og alskens ondt Kryb. Saa sank hun i Aske; men Kongen steg til Vidskab og lod fare alt Vanvid, styrede siden sit Rige og styrkedes og glædedes af sine Mænd, men de af ham og Riget af begge.

26. Efterat Kong Harald havde prøvet Finnekvindens Svig, blev han saa vred, at han drev fra sig alle sine Sønner med Finnekvinden og vilde ikke se dem. Men Gudrød Ljome fór til Tjodolv den Kvinverske, sin Fosterfader, og bad ham fare med sig til Kongen, thi Tjodolv var Kongens kjære Ven; Kongen var da paa Oplandene. Siden farer de, og da de kom til Kongen sent en Aften, satte de sig ned langt ude og holdt sig skjult. Kongen gik paa Gulvet og saa til Bænkene, men han havde Gjestebud, og Mjøden var blandet. Da kvad han dette mumlende:

Meget er mine Kjæmper

mjødlystne, de gamle,

hvidhaarede, her komme.

Hvi er I for mange?

Da svarede Tjodolv:

Vi i Hovedet havde

Hug i Sverde-legen

med den vise Fyrste;

Vi var ei da for mange.

[64] Tjodolv tog Hatten af, og Kongen kjendte ham da og tog vel imod ham. Da bad Tjodolv Kongen, at han ikke skulde foragte sine Sønner: «de vilde gjerne have havt bedre Moderæt, hvis Du havde givet dem det.» Kongen lovede ham det og bad ham have Gudrød hjem med sig, som han før havde været, men Sigurd og Halvdan bød han fare til Ringerike og Ragnvald til Hadeland. De gjorde saa, som Kongen bød, og blev alle kjække Mænd og vel øvede i Idrætter. Kong Harald sad nu rolig indenlands, og der var god Fred og gode Aaringer.

27. Ragnvald Jarl paa Møre spurgte sin Broder Sigurds Fald og det, at Vikinger da sad i Landene. Da sendte han sin Søn Hallad vester, og han tog Jarlsnavn og havde mange Mænd med sig vester; men da han kom til Orknøerne, satte han sig fast i Landene; men baade om Høst og om Vinter og om Vaar fór Vikinger om i Øerne, landede paa Nesene og hug Strandhug. Da blev Hallad kjed af at sidde i Øerne; han veltede sig da ud af Jarledømmet og tog op Ret som Håld,n206 og siden fór han øster til Norge. Men da Ragnvald Jarl spurgte dette, lod han ilde over Hallads Færd og sagde, at hans Sønner vilde blive ulige sine Forfædre. Da svarede Einar: «Jeg har liden Hæder hos dig, jeg har liden Kjærlighed at skilles fra. Jeg vil fare vester til Øerne, hvis Du vil give mig nogen Støtte. Jeg skal love dig det, som Du vil være meget glad over, at jeg ikke skal komme tilbage til Norge.» Ragnvald sagde, at det vilde han like godt, at han ikke kom tilbage, «thi jeg venter lidet, at Dine Frænder vil faa Hæder af Dig, thi al Din Moderæt er træl-baaren.» Ragnvald gav Einar et Langskib og rustede det ud for ham. Om Høsten seilede Einar vester over Havet, men da han kom til Orknøerne, laa der Vikinger med to Skibe, Tore Træskjeg og Kalv Skurva. Einar lagde strax til Strid mod dem og seirede, men de faldt begge. Da blev dette kvædet:

Da gav han Træskjeg til Troldene,

Torv-Einar dræbte Skurva.

[65] Han blev kaldt Torv-Einar, fordi han lod skjære Torv og brugte det for Ildved, thi der var ikke Skog i Orknøerne. Siden blev Einar Jarl over Orknøerne og blev en mægtig Mand; han var styg og enøiet, men dog meget skarpsynt.

28. Hertug Guthorm sad oftest i Tunsberg og havde Styrelsen over hele Viken, naar Kongen ikke var nær, og havde Landevern der. Det var meget udsat for Vikinger, men der var Ufred med Gautland, saalænge Kong Eirik Emundsøn levede; han døde, da Kong Harald den haarfagre havde været i 10 Vintre Konge over Norge.

29. Efter Eirik var hans Søn Bjørn Konge i Svitjod i 50 Vintre; han var Fader til Eirik den seirsæle og til Olav, Fader til Styrbjørn. Guthorm Hertug døde Sottedød i Tunsberg. Da gav Kong Harald Styrelsen af hele det Rige til sin Søn Guthorm og satte ham til Høvding derover.

30. Da Kong Harald var firtiaarig, var mange af hans Sønner voxet dygtig til, thi de var alle tidlig modne. Det kom da dertil, at de likte lidet, at Kongen ikke gav dem noget Rige, men satte en Jarl i hvert Fylke; de tyktes, at Jarlerne var mindre høibaarne end de selv. En Vaar fór Halvdan Haalegg og Gudrød Ljome afsted med en stor Flok Mænd, kom uventet over Ragnvald Mørejarl, slog Ring om hans Hus og brændte ham inde med 60 Mænd. Derpaa tog Halvdan tre Langskibe, som han rustede ud, og seilede siden vester i Hav, men Gudrød satte sig fast der, hvor Ragnvald Jarl før havde havt sit Sæde. Men da Kong Harald spurgte dette, fór han strax med en stor Hær mod Gudrød, og Gudrød saa da intet andet Vilkaar for sig end at give sig i Kong Haralds Vold, og Kongen sendte ham øster til Agder. Men Kong Harald satte da Ragnvald Jarls Søn Tore over Møre og giftede ham med sin Datter Aalov, som havde Tilnavnet «Aarbot». Tore Jarl den tause havde da sligt Rige, som hans Fader Ragnvald havde havt.

31. Halvdan Haalegg kom meget uventet vester til Orknøerne, og Einar Jarl flyede strax ud af Øerne, men kom tilbage samme Høst og kom da uventet af Halvdan. De mødtes, og Striden var kort, thi Halvdan flyede, og var det ved Nattetid. Einar og hans Mænd laa uden Tjeld Natten over, men om Morgenen, da det lysnede, ledte de efter Flygtningerne om i Øerne, og hver blev dræbt, hvor man fandt ham. Da sagde Einar Jarl: «Ikke ved jeg», siger han, «om jeg ude paa Rinansøn207 ser en Mand eller en Fugl; stundom løfter det sig op, stundom lægger det sig ned.» Siden fór de did, fandt der Halvdan Haalegg og tog ham tilfange. Einar Jarl kvad denne Vise om Aftenen, inden han lagde til Kamp:

Ikke fra Rolv flyver,

fra Rollaug ikke heller,

Spyd mod Fienders Skare:

Faderen jeg skal hevne.

Og i Kveld, medens Kampen

kjækt vi vækker, sidder

Tore Jarl paa Møre

taus ved Ølkruset.

[66] Da gik Einar Jarl til Halvdan; han ristede Ørn paa hans Bag paa den Maade, at han stak Sverdet ind i Legemet ved Ryggen, skar alle Ribben bort ned til Lenderne og drog der ud Lungen. Det var Halvdans Bane. Da kvad Einar:

Ragnvalds Død har jeg hevnet

(ret skiftede Norner)

for min Fjerdedel:

nu er Folkekongen falden.

Kaster, kjække Svende,

(thi i Kampen vi seirede)

Sten paa Haaføta:n208

haarden Skat jeg ham sender.

Siden satte Einar sig fast i Orknøerne, som han før havde havt. Men da denne Tidende spurgtes i Norge, blev hans Brødre meget vrede og sagde det Hevn værd, og mange andre sandede det. Men da Einar Jarl hørte det, kvad han:

Efter mit Liv er mange

Mænd af gode Grunde

– og fra andre Egne

ædelbaarne, griske:

Men det ved de dog ikke,

førend mig de har fældet,

hvem der end maa lude

under Ørnens Klør.

32. Kong Harald bød Mænd ud, drog sammen en stor Hær og fór siden vester til Orknøerne; men da Einar Jarl spurgte, at Kongen var kommen vester, fór han over paa Katanes. Da kvad han en Vise:

For Faaredrab fredløs

fager Svend nu bliver,

men jeg for unge Fyrstesøns

Fald her i Øerne.

Hevn truer mig, hører jeg,

fra den haarde Konge;

Skar har (skal jeg ei sørge)

i Haralds Skjold jeg hugget.

Da fór Mænd og Ordsendinger mellem Kongen og Jarlen. Det kom da dertil, at der blev aftalt en Stævne; de mødtes selv, og Jarlen gav da alt i Kongens Dom. Kong Harald dømte Einar Jarl og alle Orknøinger til at betale 60 Mark Guld. Det tyktes Bønderne for meget; da tilbød Jarlen dem, at han skulde betale alene, men han skulde da tilegne sig al Odel i Øerne. De gik ind paa det, mest fordi at de fattige havde smaa Jorder, men de rige mente, at de skulde kunne løse sin Odel, saasnart de vilde. Betalte da Jarlen alle Bøderne til Kongen, og Kongen fór derefter om Høsten øster igjen. Det varede længe siden i Orknøerne, at Jarlerne havde al Odel, indtil Sigurd Lådvesøn gav Odelen tilbage.

[67] 33. Guthorm, Kong Haralds Søn, havde Landevern for Viken og fór med Hærskibe den ydre Led; men da han laa i Mundingerne af Elven, kom Sålve Klove did og lagde til Strid imod ham; der faldt Guthorm. Halvdan Svarte og Halvdan Hvite laa i Viking og herjede over Østervei. De havde en stor Kamp paa Estland; der faldt Halvdan Hvite. Eirik blev fostret hos Tore Herse Roaldsøn i Fjordene; ham elskede Kong Harald mest af sine Sønner og hædrede ham mest. Da Eirik var 12 Vintre gammel, gav Kong Harald ham fem Hærskibe, og fór han da i Hærfærd, først i Østervei, saa syd gjennem Danmark og om i Frisland og Saxland, og han dvælte i den Færd fire Vintre. Efter det fór han vester over Havetn209 og herjede om i Skotland og Bretland,n210 Irland og Valland og dvælte der fire andre Vintre. Efter det fór han nord til Finmarken og helt til Bjarmeland,n211 holdt der en stor Strid og fik Seier. Da han kom tilbage til Finmarken, fandt hans Mænd i en Gamme en Kvinde, hvis Lige i Skjønhed de ikke havde seet; hun kaldte sig Gunhild og sagde, at hendes Fader boede paa Haalogaland og hed Assur Tote: «jeg har været her», siger hun, «for at lære Kyndighedn212 hos de to Finner, som er de frodeste her i Finmarken. Nu er de farne paa Veide, men begge vil de gifte sig med mig, og begge er de saa vise, at de følger Spor som Hunde, baade i Tøveir og paa haard Sne, men de gaar saa godt paa Ski, at intet kan undgaa dem, hverken Mennesker eller Dyr, og alt, som de skyder efter, rammer de. Saa har de ogsaa gjort Ende paa enhver, som er kommet her i Nærheden, og om de bliver vrede, da snur Jorden sig om for deres Blik, og hvis noget levende kommer ud for deres Blik, da falder det dødt ned. Nu maa I for alt i Verden ikke komme paa deres Vei, men jeg vil gjemme Eder her i Gammen; skal I da friste, om vi kan faa dræbt dem.» De gik ind paa, at hun gjemte dem. Hun tog en Linsæk, og de mente at der var Aske i; hun stak sin Haand i den og saaede det om Gammen baade udenfor og indenfor. Lidt senere kommer Finnerne hjem; de spørger om, hvad der var kommet did, men hun svarer, at der var ikke kommet noget. Det tyktes Finnerne underligt, da de havde fulgt Sporene helt til Gammen, men siden finder de intet. Da gjør de sig Ild og lager Mad, men da de var mætte, reder Gunhild sin Seng; men saa havde det gaaet i tre Nætter forud, at Gunhild har sovet, men hver af dem har vaaget over den anden af Iversyge. Da sagde hun: «Far nu hid og læg Eder hver paa sin Side af mig». De blev glade herover og gjorde saa; hun holdt en Arm om hvers Hals. De sovner strax, men hun vækker dem, og atter sovner de strax og saa fast, at hun neppe faar vækket dem; og atter sovner de, og da faar hun slet ikke vækket dem. Da reiser [68] hun dem op, men de sover fremdeles. Da tager hun to store Sælbelger og drager over deres Hoveder og binder til sterkt nedenfor Hænderne. Da giver hun et Vink til Kongsmændene, de løber da frem og bærer Vaaben paa Finnerne og faar fældet dem og drager dem ud af Gammen. Natten efter var der saa sterke Tordenskrald, at de ikke kunde fare bort, men om Morgenen efter fór de til Skibet, havde Gunhild med sig og førte hende til Eirik. Eirik fór da med hende syd til Haalogaland; han stævnede da Åssur Tote til sig og sagde, at han vilde have hans Datter. Assur samtykkede i det, og Eirik fik da Gunhild og havde hende med sig syd i Landet.

34. Kong Harald var 50 Aar gammel, da af hans Sønner nogle var voxne og nogle døde. Mange af dem var meget ustyrlige indenlands og var selv Uvenner med hinanden; de drev Kongens Jarler fra deres Riger eller dræbte dem. Kong Harald stævnede da et folksomt Ting øster i Landet og kaldte Oplændingerne dertil. Da gav han sine Sønner Kongenavn og satte det i Loven, at enhver af hans Ætmænd skulde tage Kongedømme efter sin Fader, men Jarledømme den, som paa Kvindesiden var kommen af hans Æt. Han skiftede Landet mellem dem. Vingulmark, Raumarike, Vestfold og Telemarken gav han til Olav, Bjørn, Sigtryg, Frode og Torgils, men Hedemarken og Gudbrandsdalene gav han til Dag og Ring og Ragnar; til Snæfrids Sønner gav han Ringerike, Hadeland, Toten og det, som ligger dertil. Guthorm havde han givet Styrelsen over Raanrike fra Elven til Svinesund; han havde sat ham til Landevern øster ved Landsenden, som før er skrevet. Kong Harald var selv oftest i Midtlandet; Rørek og Gudrød var stadigt inden Hirden hos Kongen og havde store Landindtægter i Hordaland og Sogn. Eirik var hos sin Fader Kong Harald; ham elskede han mest af sine Sønner og hædrede ham mest; ham gav han Haalogaland og Nordmøre og Raumsdal. Nord i Trondhjem gav han Halvdan Svarte og Halvdan Hvite og Sigrød Styrelsen. Han gav sine Sønner [69] de halve Indtægter med sig i hvert af disse Fylker, og det tillige, at de skulde sidde i Høisæde, et Trin høiere end Jarler, men et Trin lavere end han selv; men det Sæde ønskede enhver af hans Sønner sig efter hans Død, men han selv undte Eirik det, men Trønderne undte Halvdan Svarte det, men Vikverjer og Oplændinger undte dem det bedst, som raadede hos dem. Af dette blev der atter stor Uenighed mellem Brødrene. Men eftersom de tyktes at have lidet Rige, fór de i Hærfærd, saa som sagt er, at Guthorm faldt i Elvemundingerne for Sålve Klove. Efter det tog Olav under sig det Rige, som Guthorm havde havt. Halvdan Hvite faldt paa Estland, Halvdan Haalegg faldt i Orknøerne. Torgils og Frode gav Kong Harald Hærskibe, og de fór i Vesterviking og herjede om i Skotland og Bretland og Irland. De var de første Nordmænd, som tilegnede sig Dublin. Saa er sagt, at Frode fik en Banedrik, men Torgils var længe Konge over Dublin og blev sveget af Irerne og faldt der.n213

35. Eirik Blodøx tænkte at blive Overkonge over alle sine Brødre, og det vilde ogsaa Kong Harald; han og hans Fader var oftest sammen. Ragnvald Rettelbeine havde Hadeland; han lærte Trolddom og blev Seidmand. Kong Harald likte ikke Seidmænd. Paa Hordaland var der en Seidmand, som hed Vitgeir. Kongen sendte ham Bud og bad ham holde op med Seid. Han svarede og kvad:

Det er lidet sært,

om vi seider,

Karlers Børn

og Kjærringers,

naar Ragnvald seider,

Rettelbeine,

Haralds Hæderssøn

paa Hadeland.

Men da Kong Harald hørte dette sagt, da fór med hans Raad Eirik Blodøx til Oplandene og kom til Hadeland. Han brændte inde sin Broder Ragnvald med 80 Seidmænd, og det Verk blev meget rost.

Gudrød Ljome var om Vinteren i Gjestebud hos sin Fosterfader, Tjodolv i Kvine, og havde en fuldrustet Skude og vilde fare nord paa Rogaland. Da kom der store Storme, men Gudrød var ivrig for at reise og var ilde ved at maatte vente. Da kvad Tjodolv:

Far ei herfra, førend

Snekkers Farvei bedres,

Gudrød! Sjøen nu velter

vældigt Grus mod Stranden.

Vent, Du vidkjendte Fyrste,

her, til Vinden stanser;

bliv, til Bør der vorder:

Brænding er nu om Jæderen.

[70] Men Gudrød fór dog, hvad end Tjodolv sagde; men da de kom udenfor Jæderen, sank Skibet under dem, og de druknede alle.

36. Kong Haralds Søn Bjørn raadede da for Vestfold og sad oftest i Tunsberg, men var lidet i Hærfærd. Til Tunsberg søgte meget Kjøbskibe baade der om i Viken og norden fra Landet og sønden fra Danmark og Saxland. Kong Bjørn havde ogsaa Kjøbskibe i Færd til andre Lande og skaffede sig derved Kostbarheder og andet Løsøre, som han syntes at have Brug for. Hans Brødre kaldte ham Farmandn214 eller Kjøbmand; Bjørn var en vís Mand og sindig og tyktes haabefuld til Høvding; han fik sig et godt og passende Giftermaal og fik en Søn, som hed Gudrød. Eirik Blodøx kom fra Østervei med Hærskibe og mange Mænd; han krævede af sin Broder Bjørn at faa de Skatter og Skylder, som Kong Harald havde paa Vestfold, men før var det Skik, at Bjørn selv førte Skatten til Kongen eller sendte Mænd med; vilde han fremdeles have det saa og ikke give Skatten fra sig. Men Eirik tyktes at trænge til Mad og Tjeld og Drik. Brødrene trættede ivrigt om dette, men Eirik fik ikke sin Vilje og drog bort fra Byen. Bjørn fór ogsaa bort fra Byen om Kvelden og op til Sæheim.n215 Eirik vendte om, fór om Natten op til Sæheim efter Bjørn og kom did, [71] da de sad over Drikken. Eirik slog Ring om Huset, men Bjørn gik ud med sit Følge og kjæmpede. Der faldt Bjørn og mange Mænd med ham; Eirik tog der stort Hærfang og fór nord i Landet. Dette Verk likte Vikverjerne meget ilde, og Eirik blev meget hadet der, og det Ord gik, at Olav vilde hevne Bjørn, hvis han fik Leilighed til det. Kong Bjørn ligger i Farmands-haugenn216 paa Sæheim.

37. Kong Eirik fór om Vinteren efter nord paa Møre og tog Gjestning i Sålven217 indenfor Agdenes. Men da Halvdan Svarte spurgte det, fór han til med Hær og slog Ring om Huset. Eirik sov i en ydre Stue og kom sig ud og til Skogen, selv femte, men Halvdans Mænd brændte op Gaarden og alle dem, som var inde. Eirik kom til Kong Harald med disse Tidender. Kongen blev derover voldsomt vred, samlede Hær sammen og fór mod Trønderne. Men da Halvdan Svarte spørger det, byder han Hær og Skibe ud og faar stort Følge og lægger ud til Stad indenfor Torsbjerg. Kong Harald laa da med sin Hær ude ved Rein-sletta.n218 Fór da Mænd mellem dem. Guthorm Sindre hed en gjæv Mænd; han var da i Følge med Halvdan Svarte, men før havde han været hos Kong Harald og var begges gode Ven. Guthorm var en stor Skald og havde digtet et Kvæde om Faderen og et om Sønnen. De havde budt ham Løn derfor, men han havde afslaaet det og bedet om, at de skulde love ham én Bøn, og det havde de lovet. Han fór nu til Kong Harald og bar Fredsord mellem dem og bad da hver af dem at opfylde hans Bøn, nemlig det at de skulde forlige sig; men Kongerne gjorde ham saa stor en Ære, at de for hans Bøn forligtes. Mange andre gjæve Mænd støttede denne Sag med ham. Det blev Forliget, at Halvdan skulde have alt det Rige, som han før havde havt, men han skulde lade sin Broder Eirik i Fred. Om denne Saga digtede Jorun Skaldmø nogle Vers i «Sendebit»:

Halvdan (ved jeg) fik høre

om Harald den haarfagres

haarde Sind, og ham syntes,

det spaaede sort for ham selv.

38. Haakon Ladejarl Grjotgardsøn havde al Styrelse i Trondhjem, naar Kong Harald var andensteds i Landet, og Haakon havde størst Indflydelse i Trøndelagen hos Kongen. Efter Haakons Fald tog hans Søn Sigurd Rige og blev Jarl i Trondhjem; han havde sit Sæde paa Lade. Hos ham fostredes Kong Haralds Sønner, Halvdan Svarte og Sigrød, men før havde de været hos hans Fader Haakon. Haralds Sønner [72] og Sigurd var nær jevnaldrende. Sigurd Jarl fik Bergljot, Datter af Tore Jarl den tause; hendes Moder var Aalov Aarbot, Harald Haarfagres Datter. Sigurd Jarl var en meget vís Mand. Men da Kong Harald tog til at ældes, satte han sig ofte ned paa de Storgaarde, han havde paa Hordaland: paa Alrekstadern219 eller paa Sæheim,n220 paa Fitje,n221 eller paa Utstein,n222 og paa Agvaldsnes i Kårmt.n223 Da Kong Harald var næsten 70-aarig, fik han en Søn med den Kvinde, som hed Tora Moster-stang; hun havde sin Æt paa Mostern224 og havde gode Fræder; hun regnede sig i Slegt med Horde-Kaare. Hun var en væn og vakker Kvinde og kaldtes Kongens Tjenestekvinde; dengang var mange Kongen tjenesteskyldige, baade Karler og Kvinder, skjønt de var af god Æt. Det var Sed, at ved gjæve Mænds Børn var man omhyggelig i Valget af Mænd til at øse Vand paa dem eller give dem Navn. Men da det kom til den Tid, da Tora ventede, at hun skulde føde Barn, da vilde hun fare til Kong Harald; han var da nord paa Sæheim, men hun var i Moster. Hun fór da nord paa Sigurd Jarls Skib; de laa om Natten ved Land, og der fødte Tora et Barn oppe paa Hellenn225 ved Bryggekanten, det var en Gut. Sigurd Jarl øste Vand over Gutten og kaldte ham Haakon efter sin Fader, Haakon Ladejarl. Den Gut blev tidligt vakker og stor af Vext og meget lig sin Fader. Kong Harald lod Gutten følge sin Moder, og de var paa Kongsgaardene, medens Gutten var liden.

39. Adalsteinn226 hed da Kongen i England, som da nylig havde taget Kongedømmet; han blev kaldt den seiersæle og den trofaste. Han sendte Mænd til Norge til Kong Harald med den Slags Sending, at Sendemanden gik for Kongen; han rækker Kongen et Sverd med forgyldt Hjalte og Haandtag, og hele Sliren var ogsaa prydet med Guld og Sølv og kostbare Ædelstene. Sendemanden rakte Sverdhjaltene til Kongen og sagde: «Her er et Sverd, som Kong Adalstein sagde, at Du skulde tage imod.» Kongen tog paa Haandtaget, og strax mælte Sendemanden: «Nu tog Du saa, som vor Konge vilde, og nu skal Du være hans Mand, da Du tog ved hans Sverd.» Kong Harald skjønte nu, at dette var gjort til Spot, men han vilde ikke være nogen andens Mand; men dog mindedes han det, som var hans Sed, at hver Gang Hidsighed eller Vrede kom over ham, at han holdt sig først i Tømme, lod Vreden løbe af sig og saa paa Sagerne uden Vrede. Nu gjør han atter saa og bar Sagen for sine Venner, og de finder alle det Raad bedst for det første at lade Sendemændene fare uskadte hjem.

40. Sommeren efter sendte Kong Harald et Skib vester til England og satte Hauk Haabrok til Styremand; han var en stor Kjæmpe og Kongens gode Ven; han [73] gav ham sin Søn Haakon med. Hauk fór da vester til England til Kong Adalstein og fandt ham i London; der var da Gjestebud og et herligt Gilde. Hauk siger sine Mænd, hvorledes de skal ordne Indgangen, naar de kommer til Hallen; han siger, at den skal gaa sidst ud, som gaar først ind, og at alle skal staa lige langt frem ved Bordet, og enhver skal have Sverd paa venstre Side og fæste Overkappen saa, at man ikke ser Sverdet. Siden gaar de i Hallen; de var 30 Mænd. Hauk gik for Kongen og hilste ham. Kongen byder ham velkommen. Da tog Hauk Gutten Haakon og satte ham paa Kong Adalsteins Knæ. Kongen ser paa Gutten og spørger Hauk, hvorfor han gjør saa. Hauk svarer: «Kong Harald bad dig fostre for ham et Tjenestekvinde-barn.» Kongen blev meget vred og greb til Sverdet, som laa hos ham, og drog det, som om han vilde dræbe Gutten.«Knæsat har du ham nu», siger Hauk, «nu kan Du myrde ham, om Du vil, men ikke vil Du derved øde alle Kong Haralds Sønner.» Siden gik Hauk ud og alle hans Mænd, og de fór sin Vei til Skibet og seilede ud i Havet, da de blev fædige, og kom tilbage til Norge til Kong Harald; han likte dette godt, thi det er Mænds Tale, at den er mindst fornem, som fostrer en andens Barn. I disse Sager mellem Kongerne fandtes det, at enhver af dem vilde være større end den anden, og blev der dog ikke gjort nogen Forskjel paa deres Værdighed for disse Tings Skyld; enhver af dem var Overkonge over sit Rige til sin Dødsdag.

[74] 41. Kong Adalstein lod døbe Haakon og lære ham den rette Tro og gode Seder og alskens Dannelse. Kong Adalstein elskede ham meget, mere end alle sine Frænder, og desuden elskede ham enhver, som kjendte ham. Han blev siden kaldt Adalsteinsfostre. Han var den største Idrætsmand, større og sterkere og smukkere end enhver anden; han var vís og ordsnild og en god Kristen. Kong Adalstein gav Haakon det Sverd, hvis Hjalter og Haandtag var af Guld, men Klingen var dog bedre; med den hug Haakon en Kvernesten lige til Øiet. Det blev siden kaldt Kvernbit; det er det bedste Sverd, som er kommet til Norge; det eiede Haakon til sin Dødsdag.

42. Kong Harald blev nu ottiaarig; blev han da saa tungfør, at han syntes ikke længer at kunne fare over Landet eller styre Kongesager. Da leiede han sin Søn Eirik til sit Høisæde og gav ham Magt over hele Landet. Men da Kong Haralds andre Sønner spurgte det, satte Halvdan Svarte sig i Kongens Høisæde og tog saa hele Trondhjem i sin Magt; i det Raad var alle Trønder enig med ham. Efter Bjørn Kjøbmands Fald tog hans Broder Olav hans Rige i Vestfold og fostrede Bjørns Søn Gudrød. Trygve hed Olavs Søn, og han og Gudrød var Fostbrødre og næsten jevnaldrende, og begge var haabefulde og dygtige Mænd; Trygve var større og sterkere end enhver Mand. Men da Vikverjerne spurgte, at Horderne havde taget Eirik til Overkonge, tog de Olav til Overkonge i Viken, og han holdt det Rige. Dette likte Eirik meget ilde. To Vintre senere døde Halvdan Svarte Braa-død ved et Gjestebud inde i Trondhjem, og var det Mænds Tale, at Gunhild Kongemoder havde kjøbt en tryllekyndig Kvinde til at give ham Banedrik. Efter det tog Trønderne Sigrød til Konge.

43. Kong Harald levede tre Vintre, efter at han havde givet Eirik Enevælde over Riget; han var da paa Rogaland eller Hordaland paa de Storgaarde, som han eiede. Eirik og Gunhild havde en Søn, som Kong Harald øste Vand paa og gav sit Navn; han sagde, at han skulde være Konge efter sin Fader Eirik. Kong Harald giftede sine fleste Døtre indenlands med sine Jarler, og fra dem er komne store Ættegrener. Kong Harald døde Sottedød paa Rogaland og er hauglagt paa Haugarn227 ved Karmsund. I Haugesundet staar en Kirke, men ved selve Kirkegaarden i Nordvest er Harald den haarfagres Haug; vestenfor Kirken ligger Kong Haralds Leiesten, den som laa over hans Leie i Haugen; den er halvfjortende Fod lang og nær 2 Alen bred. Midt i Haugen var Kong Haralds Leie; der var sat en Sten ved hans Hoved, men en anden ved Fødderne, og Hellen lagt ovenpaa dem, og det var fyldt med Sten paa begge Sider udenom. De Stener staar nu der paa Kirkegaarden, som da var i Haugen og nu er nævnte. Saa siger frode Mænd, at Harald den haarfagre har været den skjønneste og sterkeste og største [75] af alle Mænd, gavmild paa Gods og vennesæl mod sine Mænd; han var en stor Hærmand i sin første Tid, og om det store Træ, som syntes for hans Moder i Drømme før hans Fødsel, og hvis Nederdel var rød som Blod, men Leggen ovenfor fager og grøn, tyder man nu, at det spaaede om hans Riges Blomstring, men naar Træet oventil var hvidt, viste det, at han vilde blive gammel og hvidhaaret. Træets Kvister og Grener spaaede om hans Afkom, som spredte sig over hele Landet, og af hans Æt har altid siden Kongerne i Norge været.

44. Kong Eirik tog næste Vinter efter Kong Haralds Død alle de Indtægter, som Kongen havde i Midtlandet, men Olav øster over Viken, og Sigrød, deres Broder, havde alle i Trøndelagen. Eirik likte dette meget ilde, og der gik de Ord derom, at han med Magt vil søge hos sine Brødre, om han kunde faa Enevældet over hele Landet, saa som hans Fader havde givet ham. Men da Olav og Sigrød spørger dette, farer der Sendemænd mellem dem; dernæst gjør de Aftale om et Stævne, og Sigrød farer om Vaaren øster til Viken; nu mødes han og hans Broder Olav i Tunsberg og dvæler der en Tid. Den samme Vaar ruster Eirik ud en stor Hær og Skibe og seiler øster til Viken. Kong Eirik fik saa god Medvind, at han seilede Dag og Nat, og fór der ingen Kundskab forud for ham, og da han kom til Tunsberg, gik Olav og Sigrød med sin Hær øster ud af Byen til Bakkenn228 og fylkede der. Eirik havde meget større Hær, og han fik Seier, men Olav og Sigrød faldt der begge, og er begges Gravhaug der paa Bakken, hvor de laa faldne. Eirik fór nu om i Viken, lagde den under sig og dvælte der længe om Sommeren. Trygve og Gudrød flyede til Oplandene. Eirik var en stor og smuk Mænd, sterk og kraftig, stor Hærmand og seirsæl, hidsig af Sind, grusom, uvenlig og faatalende. Gunhild, hans Kone, var fager, vís og tryllekyndig, gladmælt, underfundig og meget grusom. Disse var Eiriks og Gunhilds Børn: Gamle var ældst, Guthorm, Harald, Ragnfrød, Ragnhild, Erling, Gudrød, Sigurd Sleva. Alle Eiriks Børn var smukke og haabefulde.

Haakon den godes Saga

[934–961]

[76] Haakon Adalsteinsfostre var i England, da han spurgte sin Faders, Kong Haralds, Død; han lagede sig da strax til at fare hjem. Kong Adalstein gav ham Folk og gode Skibe og rustede ham hæderligt til Færden, og han kom om Høsten til Norge. Da spurgte han sine Brødres Fald og det, at Kong Eirik da var i Viken. Seilede da Haakon nord til Trondhjem og fór til Sigurd Jarl, som var den viseste Mand i Norge, og fik der god Modtagelse, og de gik i Lag sammen; Haakon lovede ham stor Magt, om han blev Konge. Da lod de stævne et folksomt Ting, og paa Tinget talte Sigurd Jarl paa Haakons Vegne og bød Bønderne ham til Konge. Efter det stod Haakon selv op og talte; sagde da to og to sig imellem, at der var da Harald den haarfagre kommet og var bleven ung for anden Gang. Haakon havde det Ophav i sin Tale, at han bad Bønderne at give sig Kongenavn og det tillige, at yde ham Støtte og Hjælp til at holde Kongedømmet, men til Gjengjæld bød han dem at gjøre alle Bønder odelsbaarne og give dem deres Odelsgaarder, som de boede paa. Men til denne Tale blev der saa store Tilraab, at hele Bondealmuen raabte og skreg, at ham vilde de tage til Konge; og saa blev gjort, at Trønderne tog Haakon til Konge over alt Landet. Da var han 15 Vintre gammel; tog han sig da Hird og fór over Landet. De Tidender spurgtes til Oplandene, at Trønderne havde taget sig en Konge, som var slig i alt, som Harald den haarfagre var, undtagen det, at Harald havde trælbundet og kuet alt Folk i Landet, men denne Haakon vilde hver Mand godt og bød at give tilbage til Bønderne deres Odelsgaarder, som Kong Harald havde taget fra dem. Ved disse Tidender blev alle glade, og hver sagde det til de andre, og det fløi som Ild i Tørgræs helt øster til Landsenden. [77] Mange Bønder fór fra Oplandene for at møde Kong Haakon, nogle sendte Bud, andre sendte Ord og Jertegn,n229 alle for at give tilkjende, at de vilde blive hans Mænd. Kongen tog med Tak imod dem.

2. I Førstningen af Vinteren fór Kong Haakon til Oplandene og stævnede der Ting; alt Folk, som kunde komme, samlede sig da til ham, og blev han da tagen til Konge paa alle Ting; fór han da øster til Viken. Der kom hans Brodersønner Trygve og Olav til ham og mange andre, som regnede op alle de Sorger, de havde lidt af hans Broder Eirik. Eiriks Uvennesælhed voxte ogsaa, jo mere alle Mænd vilde vinde Haakons Venskab og havde mere Mod til at tale, som de mente. Kong Haakon gav Trygve og Gudrød Kongenavn og det Rige, som Kong Harald havde givet deres Fædre: til Trygve gav han Raanrike og Vingulmark, og til Gudrød Vestfold, men fordi de var unge og barnslige, satte han gjæve og vise Mænd til at raade Landet med dem; han gav dem Land med de Vilkaar, som før havde været, at de skulde have Halvdelen af Skylder og Skatter med ham. Da det vaaredes, fór Kong Haakon tillands over Oplandene nord til Trondhjem.

3. Kong Haakon drog en stor Hær sammen i Trondhjem, da det vaaredes, og skaffede sig Skibe; Vikverjerne havde ogsaa stor Hær ude og vilde mødes med Haakon. [78] Eirik bød ogsaa Hær ud over Midtlandet, men han fik faa Folk, thi mange Stormænd faldt fra ham og fór til Haakon, men da han ikke saa nogen Udvei til Modstand imod Haakons Hær, seilede han vester over Havet med de Mænd, som vilde følge ham; fór han først til Orknøerne og fik der med sig mange Mænd, saa seilede han syd til England og herjede om i Skotland, hvor han kom nær Land; han herjede ogsaa helt til det nordlige af England. Adalstein, Englands Konge, sendte Ord til Eirik og bød ham at tage af ham et Rige i England; han sagde, at hans Fader Kong Harald var en god Ven af Kong Adalstein, saa at han vilde lade det gjælde for hans Søn. Fór da Mænd mellem Kongerne, og de forligtes paa det Vilkaar, at Kong Eirik skulde holde Nordimbraland af Kong Adalstein og verge der Landet imod Daner og andre Vikinger. Eirik skulde lade sig døbe med sin Kone og sine Børn og alle sine Mænd, som havde fulgt ham did. Dette Vilkaar tog Eirik; blev han da døbt og tog den rette Tro. Nordimbraland regnes for en Femtedel af England. Han havde sit Sæde i Jorvik, hvor man siger, at Lodbroksønernen230 før har siddet. Nordimbraland var mest bygget af Nordmænd, siden Lodbroksønnerne vandt Landet; herjede Daner og Nordmænd ofte der, siden Magten i Landet var gaaet fra dem. Mange Stedsnavne er der givne i norrøn Tunge, som Grimsbyn231 og Hauksfljotn232 og mange andre.

4. Kong Eirik havde mange Folk om sig, holdt der en Mængde Nordmænd, som var faret østenfra med ham, og desuden kom siden mange af hans Venner fra Norge. Han havde lidet Land, derfor fór han stadig om Somrene i Hærfærd, herjede paa Skotland og Suderøerne, Irland og Bretland og avlede sig derved Gods. Kong [79] Adalstein døde Sottedød; han havde været Konge i 14 Vintre, 8 Uger og 3 Dage. Siden var hans Broder Jatmundn233 Konge i England; han syntes ikke om Nordmænd, og Kong Eirik var ikke i Venskab med ham; der gik da de Ord om Kong Jatmund, at han vilde sætte en anden Høvding over Nordimbraland. Men da Kong Eirik spurgte det, fór han i Vesterviking og havde fra Orknøerne med sig Arnkjel og Erlend Torv-Einars Sønner. Siden fór han til Suderøerne, og der var mange Vikinger og Hærkonger, som slog sig i Følge med Kong Eirik. Han styrede da med hele den Hær først til Irland og tog med derfra saamange Folk, som han kunde faa; siden fór han til Bretland og herjede der. Derefter seilede han syd langs England og herjede der som paa andre Steder, men alle Folk flygtede, hvor han fór. Og da Eirik var en modig Hærmand og havde stor Hær, da stolte han saa meget paa sin Styrke, at han gik langt op i Land og herjede og ledte efter Folkene. Olav hed den Konge, som Kong Jatmund havde sat der til Landevern; han drog sammen en vældig Hær og fór imod Kong Eirik, og blev der nu en stor Strid; mange faldt af de Engelske, men der hvor én faldt, kom tre i Stedet oven fra Land, og senere paa Dagen vendte Mandefaldet sig paa Nordmændenes Side, og af dem faldt mange, og ved Dagens Ende faldt Kong Eirik og fem Konger med ham; disse nævnes: Guthorm og hans to Sønner, Ivar og Haarek, desuden ogsaa Sigurd og Ragnvald; der faldt ogsaa Torv-Einars Sønner Arnkjel og Erlend. Der blev et meget stort Mandefald blandt Nordmændene; men de, som kom unda, fór til Nordimbraland og sagde disse Tidender til Gunhild og hendes Sønner.

5. Men da Gunhild og hendes Sønner blev var, at Kong Eirik var falden, og at han forud havde herjet i Englands Konges Land, tyktes de at vide, at de ikke kunde vente Fred der; de ruster sig strax til at fare bort af Nordimbraland og tager med alle de Skibe, som Kong Eirik havde havt; de havde ogsaa alle de Folk, som vilde følge dem, og meget Løsøre, som var draget sammen i England af Skatter, eller som var taget i Hærfærd. De styrer med sin Hær nord til Orknøerne og tager Sæde der for en Tid. Da var Torv-Einars Søn, Torfinn Hausekljuv, Jarl der. Eiriks Sønner tog da under sig Orknøerne og Hjaltland og havde Skatter deraf, og sad der om Vintrene, men fór i Vesterviking om Somrene og herjede da om i Skotland og Irland. Om det taler Glum Geiresøn:

Den vidfarne Høvding,

den unge, Havhest-ridende,

havde faret derfra

Færd saa god til Skaane.

Raadsnilde Krigerfører

kunde snart i Skotland

sende Skarer af Mænd,

en saarbidt Hær, til Oden.

Hirdmænds Ven gjorde

Hærtog mod irske Bygder

– Folk iled paa Flugt –

til Valkyrjens Fugls n234 Gammen,

Landsherren seirslysten

i Syden Sverdets Egger

farvede rødt i Folkenes

Blod og fældede Mændene.

[80] 6. Kong Haakon Adalsteinsfostre lagde under sig hele Norge, da hans Broder Eirik havde flyet bort. Kong Haakon fór den første Vinter vest i Landet, derefter nord til Trondhjem og sad der. Men da det ikke tyktes fredeligt, om Kong Eirik søgte øster over Havet med sin Hær, sad han med sin Hær midt i Landet i Firdafylke og Sogn, i Hordaland og Rogaland. Haakon satte Sigurd Lade-jarl over hele Trøndelagen, saaledes som han og hans Fader Haakon før havde havt den af Kong Harald den haarfagre. Men da Kong Haakon spurgte sin Broders, Kong Eiriks, Fald, og at Eiriks Sønner ikke fik Støtte i England, da tyktes der ham liden Rædsel at staa af dem, og fór han derfor med sin Hær en Sommer øster i Viken. I den Tid herjede Daner meget i Viken og gjorde der ofte meget Skade; men da de spurgte, at Kong Haakon var kommen did med stor Hær, flyede de alle unda, nogle syd til Halland, Men de, som var nærmere Kong Haakon, stævnede ud i Havet og derpaa syd til Jylland. Men da Kong Haakon blev dette var, seilede han efter dem med hele sin Hær; men da han kom til Jylland, og Folk der blev det var, drog de Hær sammen og vilde verge sit Land og søgte til Strid imod Kong Haakon; der blev et stort Slag, og Kong Haakon kjæmpede saa djervt, at han var fremmenfor Merket og havde hverken Hjelm eller Brynje. Kong Haakon fik Seier og drev de flygtende langt op paa Land. Saa kvad Guthorm Sindre i Haakonsdraapa:

Kongen traadte Baadenes

blaalige Veier med Aarers

Sjøsprøit; herlige Fyrste

fældte Jyder i Kampen.

Odens Fugles Mætter

Flygtninger siden jaged'

Ravnen søgte sin Føde

og fraadsede efter sin Lyst.

7. Siden styrede Kong Haakon med sin Hær nord (øst) til Selund og søgte efter Vikinger. Han roede med 2 Snekker frem i Øresund; der mødte han 11 Vikingesnekker og lagde strax til Strid mod dem, og det endte saa, at han fik Seier og ryddede alle Vikingeskibene. Saa siger Guthorm Sindre:

[81] Kampglade Høvding fór med

Hærskibe to alene

sødenfra til Selunds

grønne Sjøside,

dengang da elleve hele

Danernes Skibe ryddedes

af vrede Sverdsvinger,

vide navnkundig siden.

8. Efter dette herjede Kong Haakon vide om Selund og ranede mange; han dræbte nogle men nogle fangede han; af nogle tog han store Bøder og fik da ingen Modstand. Saa siger Guthorm Sindre:

Sjøkongen naaed' da siden

at lægge Selund under sig

og vendisk Hærfang at vinde

ved den skaanske Side.

Siden fór Kong Haakon øster langs Skaanes Side og herjede overalt, tog Penger og Skatter af Landet og dræbte alle Vikinger, hvor han fandt dem, baade Daner og Vender; fór han helt øster langs Gautland og herjede der og tog store Penger af Landet. Saa siger Guthorm Sindre:

Skjold-føreren fik

skatlagt vide Gauter;

den gavmilde Guld-øder

Gavn havde af Færden.

Kong Haakon fór tilbage om Høsten med sin Hær og havde faaet en Mængde Gods. Han sad om Vinteren i Viken for at verge den, om Daner og Gauter gjorde Indfald der.

9. Den Høst kom Kong Trygve Olavsøn fra Vesterviking; han havde da forud herjet omkring i Irland og Skotland. Vaaren efter fór Kong Haakon nord i Landet og satte sin Brodersøn, Kong Trygve, over Viken, for at verge den mod Ufred og tilegne sig saa meget, han kunde, af de Lande i Danmark, som Kong Haakon havde den forrige Sommer lagt i Skat. Saa siger Guthorm Sindre:

Kamp-øveren derpaa satte

den kraftige, unge Trygve

til Konge hist øster

i Egeskogenes Land,

ham, den kjække Kriger,

som var kommen forud

hjem fra Irland med Sine

paa Svanevangenes Skier.n235

10. Kong Harald Gormsøn raadede da for Danmark; han likte lidet, at Kong Haakon havde herjet i hans Land, og de Ord gik derom, at Danekongen monne ville hevne sig, men det blev dog ikke saa snart af. Men da Gunhilds Sønner spurgte dette, at der var Ufred mellem Danmark og Norge, gjør de sig rede til at fare østover. De giftede Eiriks Datter Ragnhild med Arnfinn, Søn af Torfinn Hausekljuv; satte da atter Torfinn Jarl sig i Orknøerne, men Eiriksønnerne fór bort. Gamle Eiriksøn var lidt [82] ældre end de andre, men var dog ikke fuldvoxen. Men da Gunhild kom til Danmark med sine Sønner, fór hun til Kong Harald og fik der god Modtagelse; Kong Harald gav dem Landindtægter i sit Rige, saa store, at de kunde vel holde sig og sine Mænd, men han tog Harald Eiriksøn til Fostersøn og knæsatte ham; han fødtes der op i Danekongens Hird. Nogle af Eiriksønnerne for i Hærfærd, saasnart de havde Alder dertil, og avlede sig Gods; de herjede om i Østervei; de var tidligt vakre Mænd og før voxne i Kraft og Færdighed end i Aar. Om det taler Glum Geiresøn i Graafelds-draapa:

Fyrsten, gavmild mod mange

Skalde, fór til Kampen

om i ØsterLandene;

altid han seired' i Striden.

Sverdlegens Herre lod heftigt

Vaabnene synge, og ofte

Gramen sendte mange

gjæve Krigsmænd til Døden.

Eiriksønnerne drog ogsaa med sin Hær nord i Viken og herjede, men Kong Trygve havde Hær ude og gik dem imøde; de havde mange Kampe og fik skiftevis Seier. Eiriksønnerne herjede stundom i Viken, men Trygve stundom i Halland og Sjæland.

11. Da Haakon var Konge i Norge, var der god Fred blandt Bønder og Kjøbmænd, saa at ingen skadede andre eller andres Gods; da var godt Aar baade tilsjøs og tillands. Kong Haakon var glad, maalsnild og nedladende; han var en meget vís Mand og lagde meget Vind paa Lovgivning. Han satte Gulatingsloven med Torleiv Spakes Raad, og han satte Frostatingsloven med Sigurd Jarls og andre viseste Trønders Raad; men Heidsæves-loven havde Halvdan Svarte sat, som før er skrevet.n236 Kong Haakon havde Julegjestebud i Trondhjem; det havde Sigurd Jarl gjort rede for ham paa Lade. Den første Julenat fødte Jarlens Kone Bergljot et Guttebarn. Dagen efter øste Kong Haakon Vand paa Gutten og gav ham sit Navn, og den Gut voxte op og blev siden en mægtig og gjæv Mand. Sigurd Jarl var Kong Haakons kjæreste Ven.

[83] 12. Øistein Oplændingekonge, som af somme kaldes den mægtige, men af somme den onde, herjede i Trondhjem og lagde under sig Øinafylke og Sparbyggjafylke og satte over dem sin Søn; men Trønderne dræbte ham. Kong Øistein fór anden Gang i Hærfærd til Trondhjem og herjede da vide og lagde Landet under sig. Da bød han Trønderne at vælge, hvem de vilde helst have til Konge: hans Træl, som hed Tore Faxe, eller hans Hund Saur; men de valgte Hunden, thi de troede, at de da mest fik raade sig selv. De lod seide i Hunden 3 Mænds Vid, og gjøede den til to Ord, men talte hvert tredie. Der blev gjort til den et Halsbaand og Lænker af Sølv og Guld, og naar det var sølet, bar Hirdmændene den paa Skuldrene; et Høisæde var reist for den, og den sad paa Haug som Konger og boede paa Inderøen og havde sit Sæde der, som heder Saurshaug.n237 Det er sagt, at det blev dens Bane, at Ulver gik paa dens Hjord, men Hirdmændene eggede den til at verge sit Gods; den gik af Haugen og fór did, hvor Ulvene var, men de rev den strax isønder. Mange andre underlige Ting gjorde Kong Øistein mod Trønderne. For den Hærfærd og Ufred flyede mange Høvdinger og mange Folk fra sin Odel. Ketel Jamte, Søn af Anund Jarl fra Sparabu,n238 fór øster over Kjølen og en stor Flok med ham og havde sit Fæ med sig. De ryddede Skoger og byggede der store Herreder; det blev siden kaldt Jæmteland. Ketels Sønnesøn var Tore Helsing; han fór for en Drabssag fra Jæmteland øster over de Skoger, som der er, og byggede der; did søgte mange Folk med ham, og det kaldes Helsingeland; det gaar helt øster til Sjøen. Svear byggede det østlige Helsingeland langs med Havet. Men da Kong Harald den haarfagre ryddede Rige for sig, da flyede en Mængde Mennesker for ham fra Landet, Trønder og Naumdøler, og da blev der nye Bygder øster i Jæmteland, og nogle fór helt til Helsingeland. Helsingerne havde sine Kjøbfærder til Svitjod og var undergivne under det i alting, men Jæmterne var næsten midt imellem, og ingen lagde Merke til det, førend Haakon satte Fred og Kjøbfærder til Jæmteland og gjorde sig til Vens med Stormændene der; de søgte siden vester til ham, lovede ham Lydighed og Skattegaver og blev hans Mænd; thi de spurgte godt om ham og vilde heller give sig under hans Kongedømme end under Sveakongen, thi de var komne af Nordmænds Æt; men han satte Lov og Landsret for dem. Saa gjorde og alle de Helsinger, som havde sin Æt nordenomn239 Kjølen.

13. Kong Haakon var god Kristen, da han kom til Norge, men fordi hele Landet der var hedensk og der var megen Blotskab og mange Stormænd og han syntes meget at trænge Hjælp og Mængdens Velvilje, tog han det Raad at fare lønligen med Kristendommen; han holdt Søndager og Fredagsfaste og satte det i Loven, at man skulde gaa til Julehold paa samme Tid som kristne Mænd, og da skulde hver Mand holde [84] Gjestebud paa en Mæle Øl, men ellers betale Bøder, og holde Helg, medens Øllet varede; men forhen var første Julenat Hake-natten, det er Midvinternat, og der blev holdt tre Nætters Jul. Han tænkte, naar han havde sat sig fast i Landet og havde lagt hele Landet fuldt under sig, da at holde frem Budet om Kristendommen; han gjorde saa først, at han lokkede til Kristendom de Mænd, som var ham de kjæreste, og med hans Vennesælhed kom det dertil, at mange lod sig døbe og nogle holdt op at blote. Han sad lange Stunder i Trondhjem, thi der var Landets største Styrke. Men da Kong Haakon tyktes at have faaet Støtte af nogle Stormænd til at holde frem Kristendommen, sendte han Bud til England efter en Biskop og andre Prester, og da de kom til Norge, gjorde Kong Haakon det aabenbart, at han vilde byde Kristendom over hele Landet; men Mører og Raumsdøler skjød sin Sag hen under Trønderne. Kong Haakon lod da vie nogle Kirker og satte Prester til dem; men da han kom til Trondhjem, stævnede han Ting med Bønderne og bød dem Kristendom. De svarer da, at de vil skyde den Sag til Frostatingn240 og vil da, at de skal komme did fra alle de Fylker, som er i Trøndelagen, og siger, at da skal de svare i denne vanskelige Sag.

14. Sigurd Ladejarl var en stor Blotmand, og saa var Haakon, hans Fader. Sigurd Jarl holdt oppe alle Blotgilder paa Kongens Vegne der i Trøndelagen. Det var gammel Sed, naar der skulde være Blot, at alle Bønder skulde komme did, hvor der var Hov, og føre did sine Madvarer, som de skulde have saalænge, som Blotgildet stod paa. Ved dette Gilde skulde alle Mand have Øl; der blev ogsaa dræbt alskens Smaler og Hester, men alt det Blod, som flød af dem, det blev kaldt «Laut», og «Laut-boller» de Boller, som Blodet stod i, og «Laut-tener», de var gjort som Kvaster; med det alt skulde man farve Stallerne røde og ligesaa Hovets Vægger uden og inden, og ligesaa stænke det paa Mændene; men Kjødet skulde man koge til Gjestebudsmad. Ild skulde der være midt paa Gulvet i Hovet og der over Kjedler; man skulde bære Bægre om Ilden, men den, som gjorde Gildet og var Høvding, skulde signe Bægret og al Blotmaden; han skulde først signe Odens Bæger – det skulde man drikke for Kongens Seier og Magt – men siden Njårds Bæger og Frøis Bæger for Aaring og Fred. Det var meget almindeligt, at man dernæst drak Brages Bæger; man drak ogsaa sine hauglagte Frænders Bægre, og det blev kaldt «Minde». Sigurd Jarl var meget gavmild; han gjorde det Verk, som var meget omtalt, at han gjorde et stort Gjestebud paa Lade og holdt alene oppe alle Omkostninger. Om det taler Kormak Ågmundsøn i Sigurds-draapa:

Ikke føre man Askn241

eller Æske med sig

til Jarlens Gjestebud

(Guderne sveg Tjasse).n242

Hvem vil ei med Glæde

gaa til Blot-gilde,

som gavmilde Fyrste giver

(Gram kjæmped for Guldet).n243

[85] 15. Kong Haakon kom til Frostating, og did var kommet en stor Mængde af Bønderne. Men da Ting var sat, talte Kong Haakon; han sagde først, at det var hans Bud og Bøn til Bønder og Bomænd, mægtige og ringe, og dermed til hele Mængden, unge Mænd og gamle, rige og urige, Kvinder og Karler, at alle Mænd skulde lade sig kristne og tro paa én Gud, Kristus, Marias Søn, men give op alle Blot og hedenske Guder, holde Helg hver 7de Dag uden Arbeide og faste hver 7de Dag. Men saasnart Kongen havde baaret dette frem for Almuen, da blev der strax stor Uro; Bønderne knurrede over det, at Kongen vilde tage Arbeidet fra dem, og sagde, at paa den Maade kunde de ikke bygge Landet, men Arbeidsfolk og Træler mente, at de ikke kunde arbeide, naar de ikke skulde faa Mad – de sagde og, at det var arvelig Last hos Kong Haakon og hans Fader og deres Frænder, at de var madkarrige, skjønt de var gavmilde paa Guld. Asbjørn fra Medalhusn244 i Guldal stod op, svarede paa hans Tale og talte: «Det tænkte vi Bønder, Kong Haakon,» siger han, «da Du havde havt det første Ting her i Trondhjem, og vi havde taget Dig til Konge og faaet af dig vor Odel, at vi havde taget med Hænderne selve Himlen; men nu ved vi ikke, om vi virkelig har faaet vor Frihed, eller om Du nu vil trælbinde os paany paa den underlige Vis, at vi maa forlade den Tro, som vore Forældre og alle vore Forfædre har havt før os, først i Brænd-alderen og nu i Haug-alderen; de har været meget gjævere end vi, og dog har denne Tro ogsaa duet for os. Vi har vist Dig saa stor en Kjærlighed, at vi har ladet Dig raade med os for al Lov og Landsret. Nu er det vor Vilje og Bøndernes Samtykke at holde den Lov, som Du satte for os her paa Frostating, og som vi gik ind paa; vi vil alle følge Dig og kalde Dig for Konge, saalænge én er ilive af os Bønder, som er her paa Tinget, om Du, Konge, vil holde Maade og bede os om det alene, som vi kan give Dig og ikke er ugjørligt for os. Men hvis Du vil tage denne Sag med saa stor Iver, at Du vil bruge Vold og Overmagt mod os, da har vi Bønder gjort vort Raad, at vi vil alle skilles fra Dig og tage os en anden Høvding, som kan hjælpe os til det, at vi [86] kan have i Frihed den Tro, som vi vil. Nu skal Du, Konge, vælge mellem disse to Kaar, inden Tinget er til Ende.» Til denne Tale gjorde Bønderne mange Tilraab og sagde, at de vilde have det saaledes.

16. Da det blev stilt, svarede Sigurd Jarl og sagde, at «det er Kong Haakons Vilje at samtykke med Eder, Bønder, og aldrig at skilles ved Eders Venskab.» Bønderne siger, at de vil, at Kongen skal blote for dem til Aar og Fred, saa som hans Fader gjorde. Stanser da Uroen, og Tinget sluttes. Siden talte Sigurd Jarl med Kongen, at han ikke helt skulde undlade at gjøre, som Bønderne vilde, og siger, at andet vil ikke nytte: «Dette er, Konge, som I selv kan høre, Høvdingernes Vilje og ivrige Fordring og dermed hele Folkets. Vi skal hertil, Konge, nok finde noget godt Raad», – og det blev nu aftalt mellem Kongen og Jarlen.

17. Om Høsten ved Vinterdag var der Blotgilde paa Lade, og did søgte Kongen. Forhen, naar han var tilstede der, hvor der var Blot, havde han altid været vant til at holde Maaltid med faa Mænd i et lidet Hus; men Bønderne ankede nu over det, at han ikke sad i sit Høisæde, naar der var den største Glæde blandt Folket; Jarlen sagde da, at han nu ikke skulde gjøre saa, og det blev da til det, at Kongen sad i sit Høisæde. Men da det første Bæger blev skjænket i, da talte Sigurd Jarl for det og signede det til Oden og drak Kongen til af Hornet. Kongen tog imod det, men gjorde Korsmerke over det. Da mælte Kaar af Gryting:n245 «Hvorfor gjør Kongen saa? Vil han endnu ikke blote?» Sigurd Jarl svarer: «Kongen gjør saa, som alle de gjør, som tror paa sin Kraft og Styrke, at signe sit Bæger til Tor. Han gjorde Hammer-merke over, inden han drak.» Det var da roligt om Kvelden. Men Dagen efter, da man gik til Bords, stimlede Bønderne sammen til Kongen og sagde, at han nu skulde æde Hestekjød. Det vilde Kongen ikke paa nogen Maade. Da bad de ham drikke Suppen, men det vilde han ikke. Da bad de ham æde Fedtet; det vilde han heller ikke, og da var det nær ved, at de vilde gaa imod ham. Sigurd Jarl siger, at han vil forlige dem, og bad dem holde op med Stormen, men Kongen bad han gabe over Kjedelhanken, hvor Suppe-røgen af Hestekjødet havde lagt sig, saa at den var fedtet. Da gik Kongen til og lagde en Lindug om Kjedelhanken og gabte over, og gik derefter til sit Høisæde; men ingen af dem var tilfreds.

18. Om Vinteren efter blev gjort rede til Jul for Kongen inde paa Mæren;n246 da det led til Jul, holdt de Stævne mellem sig, de otte Høvdinger, som mest raadede for Blotene i hele Trøndelagen. De var fire uden fran247 Trondhjem: Kaar af Gryting, Asbjørn af Medalhus, Torberg af Varnes,n248 Orm af Ljoxa,n249 men af Indtrønderne Blotolv af Ålveshaug,n250 Narve af Stavn251 i Værdalen, Trond Haka af Egge,n252 Tore Skjeg af [87] Husebøn253 i Inderøen. Disse 8 Mænd blev enige om, at de 4 af Udtrønderne skulde øde Kristendommen, men de 4 af Indtrønderne skulde nøde Kongen til at blote. Udtrønderne fór med 4 Skibe syd paa Møre, dræbte der 3 Prester og brændte 3 Kirker; siden fór de hjem. Men da Kong Haakon og Sigurd Jarl kom ind paa Mæren med sin Hær, var Bønderne komne did i stor Mængde. Den første Dag ved Gjestebudet trængte Bønderne frem til Kongen og bød ham at blote, men truede ham ellers med Vold. Sigurd Jarl gik da imellem dem, og det kom da dertil, at Kong Haakon aad nogle Stykker af Hestelever og drak da alle Minde-bægre, som Bønderne skjænkte for ham, uden at gjøre Kors. Men da det Gjestebud var tilende, fór Kongen og Jarlen ud til Lade. Kongen var meget uglad og vilde strax fare bort fra Trondhjem med hele sin Hær og ytrede, at han en anden Gang vilde komme med større Styrke til Trondhjem og da vilde gjengjælde Trønderne det Fiendskab, som de havde vist ham. Sigurd Jarl bad Kongen ikke give Trønderne Sag for dette og siger, at det ikke vilde være godt for Kongen at true eller herje mod indenlands Folk, og mindst der, hvor Landets største Styrke er, i Trondhjem. Kongen var saa vred, at man ikke kunde komme til Orde med ham; fór han da bort fra Trondhjem syd paa Møre og dvælte der om Vinteren og Vaaren, men da det somrede, drog han Folk til sig; det Ord gik, at han med den Hær vilde fare mod Trønderne.

19. Kong Haakon var da gaaet ombord paa Skibene og havde mange Folk. Da kom de Tidender til ham sønden fra Landet, at Kong Eiriks Sønner var komne sønden fra Danmark til Viken, og det fulgte med, at de havde drevet Kong Trygve Olavsøn fra hans Skibe øster ved Sotenes;n254 havde de da herjet vide i Viken, og havde mange Mænd gaaet under dem. Men da Kongen spurgte denne Tidende, tyktes han at trænge til Folkehjælp; sendte han da Bud til Sigurd Jarl og de andre Høvdinger, som han ventede Hjælp af, om at komme til ham. Sigurd Jarl kom til Kong Haakon og [88] havde mange Mænd med; var der da alle Trønder, de som Vinteren havde mest gaaet paa Kongen for at tvinge ham til at blote; blev de da alle forligte med Kongen ved Sigurd Jarls Forbøn. Kong Haakon fór da syd langs Landet, men da han kom syd forbi Stad, spurgte han, at Eiriksønnerne var komne til Nord-agder; fór da begge Hære mod hverandre; de mødtes ved Kårmt. Gik da begge Hære op af Skibene og kjæmpede paa Agvaldsnes;n255 begge var meget mandsterke, og der blev en stor Kamp. Kong Haakon søgte haardt frem, og imod ham gik Kong Guthorm Eiriksøn med sit Følge, og de skifter Hug med hinanden. Der faldt Kong Guthorm, hans Merke blev hugget ned, og mange Mænd faldt da der om ham. Dernæst kom Flugt i Eiriksønnernes Hær, og de flyede til Skibene og roede bort og havde mistet mange Folk. Om det taler Guthorm Sindre:

Ring-øderen lod Sverde

svinge over Kjæmpers Hoved.

Der gik en Konge fra Striden

med Konge vaabenfældet.

Kong Haakon fór til sine Skibe og styrede øster efter Gunhildsønnerne; fór da begge Hære, som de mest kunde, indtil de kom til Øst-agder. Da seilede Eiriksønnerne ud i Havet og syd til Jylland. Om dette taler Guthorm Sindre:

Frænde-skaren fik

at føle Sverdbærerens

Overmagt (jeg mindes

ofte det med Glæde);

Skjold-bæreren styred' sine

Skibe ud paa Havet,

men alle Eiriks Sønner

unda flygte maatte.

Siden fór Kong Haakon nord tilbage til Norge, men Eiriksønnerne dvælte da atter lang Tid i Danmark.

20. Efter denne Kamp satte Kong Haakon det i Loven over hele Landet langs Sjøen og saa langt op i Land, som Laxen gaar op, at han delte al Bygden i Skibreider, men fordelte Skibreider i Fylkerne. I hvert Fylke blev det da vedtaget, hvor mange Skibe der var, eller hvor store man skulde rede ud fra hvert Fylke, naar Almeningn256 var ude, og Almenning var man skyldig at sende ud, naar udenlandsk Hær var i Landet. Det skulde ogsaa følge dette Udbud, at man skulde gjøre Vetern257 paa høie Fjeld, saa nær, at man kunde se den ene fra den anden. Saa siger Mænd, at paa syv Nætter fór Hærbudet fra den sydligste Vete til det nordligste Tinglag i Haalogaland.

21. Eiriksønnerne var meget paa Hærfærd i Østervei, men stundom herjede de i Norge, saa som før er skrevet; men Kong Haakon raadede for Norge. Var da ogsaa god Aarfærd og god Fred i Landet, og han selv var meget vennesæl.

[89] 22. Da Kong Haakon havde været Konge i Norge i 20 Vintre, kom Eiriks Sønner sønden fra Danmark og havde en stor Hær. Det var mange, som havde fulgt dem paa Hærfærd, men meget større var dog den Hær af Daner, som Harald Gormsøn havde givet dem. De fik meget god Bør, seilede ud fra Vendel og kom ind til Agder, styrede siden nord langs Landet og seilede Nat og Dag; men Veter blev ikke reist af den Grund, at det var Sedvane, at Veterne blev tændte langs Landet østenfra, men øster var man ikke blevet deres Færd var. Dertil kom og, at Kongen havde sat store Bøder, om Veterne blev reist med urette, for de Mænd, som med rette fandtes skyldige heri, og det af den Grund, at Hærskibe og Vikinger fór ofte forbi Udøer og herjede, og troede da Landets Mænd, at der fór Eiriks Sønner, og da blev Veter reist op og Hærløb skede over hele Landet. Men Eiriksønnerne fór tilbage til Danmark og havde ikke havt nogen Dane-hær, men alene sine egne Folk, men stundom var det andenslags Vikinger. Kong Haakon blev da meget vred over dette, naar der blev Møie og Omkostninger deraf, men intet Gavn; Bønderne klagede ogsaa derover paa sine Vegne, naar det gik saa, og det var Aarsagen til, at der ingen Nys gik forud om Eiriksønnernes Færd, førend de kom nord i Ulvesund.n258 Der laa de i 7 Nætter; fór da Bud den øvre Vei over Eidetn259 nord til Møre, men Kong Haakon var da paa Søndmøren260 paa den Ø, som hedder Fræde, paa sin Gaard Birkestrand,n261 og havde ikke Folk undtagen sin Hird og de Bønder, som havde været i Gjestebud hos ham.

23. Speidere kom til Kong Haakon og bragte ham det Bud, at Eiriksønnerne var med en stor Hær søndenfor Stad; da lod han kalde til sig de Mænd, som var de viseste der, og søgte Raad hos dem, om han skulde kjæmpe med Eiriks Sønner, om der end var stor Folkemon imod, eller om han skulde fare unda nord og skaffe sig større Hær. Egil Uldserk hed en Bonde, som var der da, nu temmelig gammel, men han havde været større og sterkere end alle andre og en stor Stridsmand; han havde længe baaret Kong Harald den haarfagres Merke. Egil svarede paa Kongens Tale: «Jeg var med i nogle af Kong Haralds, Eders Faders, Kampe; kjæmpede han stundom med en større Hær, stundom med mindre, og havde altid Seier; aldrig Hørte jeg ham søge det Raad, at hans Venner skulde lære ham at fly. Vi vil heller ikke lære Eder det Raad, Konge, thi vi tykkes at have en rask Høvding i Eder; I skal og faa en kraftig Hjælp i os.» Mange andre støttede ligesaa denne Tale. Kongen sagde ogsaa, at han havde mest lyst til at kjæmpe med dem, han kunde samle. Det blev da vedtaget. Lod Kongen da skjære op Hær-pil og sende allevegne fra sig og lod drage saa meget Folk sammen, som han [90] kunde faa. Da sagde Egil Uldserk: «Jeg frygtede en Stund, da denne lange Fred var, at jeg skulde dø af Ælde paa Sengestraaene mine, men jeg vilde heller falde i Kamp og følge min Høvding; kan nu være, at saa skal hænde.»

24. Eiriks Sønner søgte nord om Stad, saasnart de fik Bør. Men da de kom nord om Stad, spurgte de, hvor Kong Haakon var, og drog imod ham. Kong Haakon havde ni Skibe; han lagde sig nord under Frædebergn262 i Fæø-sund, men Eiriksønnerne lagde til søndenfor Berget. De havde mere end 20 Skibe. Kong Haakon sendte dem Bud og bad dem gaa paa Land, sagde, at han havde valgt dem en Kampvold paa Rastarkalv;n263 der er flade og store Sletter, men ovenfor gaar en lang, temmelig lav Bakke. Eiriksønnerne gik der af sine Skibe og nord over Halsen indenfor Frædeberg og derpaa frem til Rastarkalv. Egil talte da til Kong Haakon og bad om at faa 10 Mænd og 10 Merker. Kongen gjorde saa; gik da Egil med sine Mænd op under Bakken,n264 men Kong Haakon gik ned paa Sletten med sine Mænd, satte op sit Merke og fylkede og sagde saa: «Vi skal have en lang Fylking, saa de ikke faar omringet os, om de end har flere Folk.» Gjorde de saa, og blev der en stor og skarp Kamp. Egil lod da sætte op de 10 Merker, han havde, og fordelte de Mænd, som bar dem, saaledes, at de skulde gaa saa nær Bakken som muligt og lade et stort Stykke aabent mellem hver af dem. De gjorde saa og gik frem nær Bakken, saa som de vilde komme bag Eiriksønnerne. Det saa de, som stod øverst i Eiriksønnernes Fylking, at mange Merker kom bølgende og viftede ovenfor Bakken; de troede, at der fulgte mange Mænd, som vilde komme bagpaa dem mellem dem og Skibene. Der skede da stort Raab, og hver sagde den anden, hvad der var paafærde. Dernæst kom Flugt i deres Hær; men da Kongerne saa det, flyede de. Kong Haakon søgte da haardt frem, fulgte de flygtende og fældte mange.

25. Da Gamle Eiriksøn kom op paa Halsen ovenfor Berget, vendte han sig om og saa da, at ingen flere Folk fór efter end de, som de før havde kjæmpet mod, og at dette var en List. Da lod Kong Gamle blæse Hærblæst og sætte op sit Merke og ordnede sin Fylking; vendte da alle Nordmænd om til den, men Danerne flyede til Skibene. Men da Kong Haakon og hans Mænd kom til, saa blev der anden Gang den skarpeste Strid; havde da Kong Haakon flere Folk. Det endte saa, at Eiriksønnerne [91] flyede. Søgte de da syd over Halsen, men nogle af deres Folk veg sydover til Berget, og Kong Haakon fulgte dem. En flad Slette er østenfor Halsen og vester paa Berget, men saa bratte Hamre paa Vestsiden. Da veg Gamles Mænd unda op paa Berget, men Kong Haakon søgte mod dem saa djervt, at han dræbte nogle, men andre løb vester ned af Berget, og blev de alle dræbte, og Kongen skiltes fra dem saaledes, at hver Mand var død.

26. Gamle Eiriksøn flyede ogsaa af Halsen og ned paa Fladen søndenfor Berget. Da vendte Kong Gamle atter om og holdt Kampen oppe; kom da atter Folk til ham; da kom ogsaa alle hans Brødre med stort Følge. Egil Uldserk var da forrest blandt Haakons Mænd og trængte haardt frem, og han skiftede Hug med Kong Gamle. Kong Gamle fik store Saar, men Egil faldt og mange Mænd med ham. Da kom Kong Haakon til med den Flok, som havde fulgt ham; blev der da atter Kamp. Søgte da Kong Haakon atter haardt frem og huggede til begge Sider og fældte den ene efter den anden. Saa siger Guthorm Sindre:

Ræd Hæren flyede

foran den raske Kriger;

den raadsterke Konge

kjæmpende gik fremfor Merket.

Gramen, han som havde

en Hu saa uforfærdet,

uden Skjold sig verged'

i Valkyrjers Møde.

Eiriksønnerne saa sine Mænd falde paa alle Sider; da vendte de sig paa Flugt til sine Skibe, men de, som før havde flyet til Skibene, havde alt skudt Skibene ud, og nogle af Skibene laa oppe i Fjæren. Da løb alle Eiriksønnerne og det Folk, som fulgte dem, ud i Sjøen; der faldt Gamle Eiriksøn, men hans andre Brødre naaede Skibene og styrede bort siden med de Folk, som var tilovers, og fór siden syd til Danmark.

27. Kong Haakon tog der de Skibe, som laa oppe i Fjæren og Eiriksønnerne havde eiet, og lod drage dem op paa Land. Der lod Kong Haakon Egil Uldserk lægge i et Skib og med ham alle de Mænd, som var faldne af den Flok; han lod bære der til Jord og Stener. Kong Haakon lod ogsaa flere Skibe sætte op og lægge de Døde i dem, og de Hauger ser man endnu søndenfor Færdeberget. Da Glum Geiresøn i sit Vers pralede af Kong Haakons Fald, digtede Øivind Skaldespilder dette Vers:

Seierrig Fyrste fordum

farved' sit Sverd i Gamles

Blod (men Modet svulmed'

i Malmkjæmpernes Bryst),

da han alle Eiriks

Arvinger ud mon drive

i Sjøen; dybt nu Krigsmænd

over Kongen sørger.

[92] Høie Bautastener staar ved Egil Uldserks Haug.

28. Da Kong Haakon Adalsteinsfostre havde været Konge i Norge i 26 Vintre, efterat hans Broder Eirik fór fra Landet, hændte det, at Kong Haakon var paa Hordaland og tog Gjestning paa Fitjen265 i Stord; havde han der sin Hird og mange Bønder til Gjest. Men da Kongen sad ved Dagverdsbordet, saa Vagtmændene, som var udenfor, at mange Skibe seilede søndenfra og havde ikke langt til Øen. Da sagde den ene til den anden, at man skulde sige til Kongen, at de troede, at en Hær fór imod dem; men det tyktes Ingen let at sige Kongen Hærsagn, thi han havde sat Bøder for hver den, som gjorde det, men det tyktes dog ugjørligt, at Kongen ikke fik vide dette. Da gik en af dem ind i Stuen og bad Øivind Finnsøn gaa strax ud med sig; han sagde, at det var ganske nødvendigt. Øivind gik strax, da han kom ud, did, hvor man kunde se Skibene; da saa han øieblikkelig, at der seilede en stor Hær, gik strax tilbage til Stuen og for Kongen og talte:

Liden er den lidende Stund,

men lang er Madmaals Stunden.

Kongen saa til ham og mælte: «Hvad er paafærde?» Øivind kvad:

Blodøxes Hevnere (siges der)

byder os til det hvasse

Sverdmøde; os der gives

ikke Lov til at sidde!

Vanskeligt er det (Din Hæder

vilde jeg gjerne, Konge!)

Hærsagn at melde: nu faar vi

flux til Vaabnene tage.

Kongen siger: «Du er saa kjæk en Karl, Øivind, at Du vil ikke sige Hærsagn, uden at det er sandt.» Kongen lod da tage Bordet ned, gik saa ud og saa til Skibene; han saa da, at det var Hærskibe, og talte til sine Mænd om, hvad Raad man skulde tage, om de skal kjæmpe med de Folk, de havde, eller gaa til Skibene og seile unda nordover. «Det er os let at se,» siger han, «at vi nu vil faa at kjæmpe imod en meget større Folkemon, end vi før har havt, og dog har vi ofte syntes, at der har været stor Forskjel i Folketal, naar vi har havt at kjæmpe med Gunhilds Sønner.» Man gav ikke hastigt Svar herpaa. Da siger Øivind:

[93] Hær-konge! Ikke det sømmer

sig for Sjøkrigeren

længer mod Nord at styre

(stanse vi vil ei) Skibet.

Nu er det, Harald fører

Flaaden den brede sønden

paa Sjøkongens bølgende Veie:

brat vi til Skjolde vil tage!

Kongen svarer: «Kraftigt er dette talt og nær mit Sindelag, men dog vil jeg høre flere Mænds Mening om denne Sag.» Men da Mændene tyktes skjønne, hvorledes Kongen vilde have det, svarede mange og sagde, at de heller vilde falde i mandig Kamp end fly for Danerne uden Prøve; de sagde, at de ofte havde faaet Seier, om de end havde kjæmpet med mindre Hærstyrke. Kongen takkede dem vel for deres Ord og bød dem væbne sig, og saa gjør de. Kongen kaster Brynje paa sig og gjorder sig med Sverdet Kvernbit, sætter paa sit Hoved en guldlagt Hjelm, tager Spyd i sin Haand og Skjold paa Siden; derpaa stiller han Hirden i én Fylking og Bønderne med den og sætter sine Merker op.

29. Harald Eiriksøn var dengang Høvding for Brødrene efter Gamles Fald; de havde der en stor Hær med sønden fra Danmark. Der var da i Følge med dem deres Morbrødre, Øivind Skrøia og Alv Askmand; de var sterke og kraftige Mænd og de største Manddrabere. Eiriksønnerne styrede sine Skibe til Øen, gik op paa Land og fylkte, og saa er sagt, at der ikke monne være mindre Folkemon end, at der var sex Mænd om én, saa meget mandsterkere var Eiriksønnerne.

30. Kong Haakon havde da fylket sin Hær, og man siger, at Kongen kastede af sig Brynjen, førend Kampen tog paa. Saa siger Øivind Skaldespilder i Haakonarmaal:

Broder fandt de Bjørns o. s. v.

Haaløiger ægged' han o. s. v.

Hærklæder slængte han o. s. v.

Kong Haakon valgte Mænd til sin Hird meget efter Styrke og Mandemod, saa som hans Fader Harald havde gjort. Toralv den sterke Skolmsøn var der og gik paa Kongens Side; han havde Hjelm, Skjold og Spyd og et Sverd, som var kaldet Fetbreid; det blev sagt, at han og Kongen var jevnsterke; om det taler Tord Sjaareksøn i den Draapa, som han digtede om Toralv:

Der hvor de Kamp-hærdede

Krigsmænd modig kjæmped',

Hæren gik glad til Sverde

hugg i Stord paa Fitje,

og Hærmanden gaa nærmest

Nordmænds Konge turde.

Men da Fylkingerne gik sammen, blev der en hidsig og blodig Strid; da Mændene havde skudt sine Spyd, drog de Sverdene, og gik da Kong Haakon og Toralv med ham frem forbi Merket og huggede til begge Sider. Saa siger Øivind Skaldespilder:

Saa bed da Sverdet o. s. v.

Skjolde splittedes o. s. v.

[94] Kong Haakon var let at kjende, mere end andre Mænd; det lyste ogsaa af Hjelmen, som Solen skinnede paa, og mange bar da Vaaben imod ham. Da tog Øivind Finnsøn en Hat og satte over Kongens Hjelm.

31. Øivind Skrøia raabte da høit: «Gjemmer Nordmændenes Konge sig nu, eller har han flyet, eller hvor er nu Guldhjelmen?» Da gik Øivind frem og hans Broder Alv med ham, og de huggede til begge Sider og bar sig, som de var rasende eller galne. Kong Haakon raabte høit til Øivind: «Hold Du frem, som Du stævner, om Du vil finde Nordmændenes Konge!» Saa siger Øivind Skaldespilder:

Hærmanden, han som grum var

mod Guldet, men huld mod Sine,

han bød Skrøja ikke

at skride fra, hvor han stævned'.

Hvis Du vil, seierslysten,

søge mod Kampens Leder,

saa imod Nordmænds gode

Gram Din Vei Du holde!

Blev det og kort Tid at bie, inden Øivind kom did, løftede Sverdet op og huggede til Kongen. Toralv skjød Skjoldet imod, og Øivind ravede derved, men Kongen tog Sverdet Kvernbit i begge Hænder og huggede til Øivind oven i Hjelmen, kløvede saa Hjelmen og Hovedet helt ned til Skuldrene. Derpaa dræbte Toralv Alv Askmand. Saa siger Øivind Skaldespilder:

[95] Jeg ved, at Sverdet det bidske

bed i Kongens begge

Hænder den lidet gode

Hærskibenes Styrer.

Hærkongen, han som mod Daner

herjede, kløvede Vikingens

Hoved ned i Herdet

med Guld-hjaltede Sverd.

Da gik efter begge Brødres Fald Kong Haakon saa haardt frem, at alle veg tilbage for ham. Kom da Rædsel i Eiriksønnernes Hær, og dernæst Flugt; men Kong Haakon var fremmest i sin Fylking og fulgte fast de flygtende og huggede tidt og haardt. Da fløi en Pil af den Slags, som kaldes Flein,n266 og kom i Kong Haakons Arm op i Musklen nedenfor Axelen, og det er mange Mænds Sagn, at Gunhilds Skosvend, som hed Kisping, løb frem i Stimmelen og raabte: «Giv Rum for Kongens Bane,» og skjød Fleinen imod Kong Haakon, men andre siger, at ingen ved, hvem der skjød; kan det vel og være saa, thi Piler og Spyd og alskens Skudvaaben fløi saa tykt som en Snedrive. Mange Mænd faldt for Eiriksønnerne baade paa Kampvolden og paa Veien til Skibene eller i Fjæren, og mange løb i Sjøen; mange bergede sig paa Skibene, saaledes alle Eiriksønnerne, og de roede strax bort, men Haakons Mænd efter dem. Saa siger Tord Sjaareksøn:

Røvernes Drabsmand verged'

vidt (saa skal Freden endes)

fremst blandt sit Folk Landet

(fik han ei Lov til at ældes).

Kampen kom op, da Gunhilds

Arving landede søndenfra

(gavmilde Fyrste flygted',

men Gramen faldt i Kampen).

Træthed var synlig, da saarede

sank Bønderne ned paa

Sæderne, der de roed';

faldt saa én efter anden.

Vel det vidner om Manddom,

at den vældige Stridsmand,

han som gav Hugenn267 at drikke,

gik Haakon nærmest i Kampen.

32. Kong Haakon gik ud paa sit Skib og lod da binde sit Saar, men der randt Blod saa sterkt, at man ikke fik stanset det, og da det led paa Dagen, mistede han Kræfterne. Han sagde da, at han vilde fare nord til Aalreksstader til sin Gaard; men da de kom nord til Haakonshellen, lagde de til der; Kongen var da Døden nær og kaldte da sine Venner til og sagde dem den Ordning, han vilde have for Riget. Han havde alene en Datter, Tora, og ingen Søn; han bad dem sende de Ord til Eiriksønnerne, at de skulde være Konger over Landet, men bad dem om at vise Godhed imod hans Venner og Frænder. «Og om jeg end faar Livet forundt,» siger han, «saa vil jeg dog fare fra Landet og til kristne Mænd og bøde det, som jeg har syndet mod Gud, men hvis jeg dør her i Hedenskab, saa giv mig den Grav, som Eder synes bedst.» Lidt senere døde Kong Haakon der paa Hellen, der han var født. Man sørgede saa meget [96] over Kong Haakon, at baade Venner og Uvenner græd over hans Død og sagde, at ikke vilde saa god Konge komme siden i Norge. Hans Venner førte hans Lig nord til Sæheim i Nordhordaland og kastede der op en stor Haug og lagde Kongen i den fuldt væbnet og i sin bedste Klædning, men ikke andet Gods. De talte saa ved hans Grav, som hedenske Mænds Sed var, og viste ham til Valhall. Øivind Skaldespilder digtede et Kvæde om Kong Haakons Fald og om, hvorledes han blev taget imod. Det er kaldet Haakonarmaal, og Førstningen lyder saaledes:

Gauta-Tyn268 sendte

Gånduln269 og Skågul

at kaare blandt Konger,

hvem af Yngves Æt

skulde til Oden fare

og i Valhall være.

Broder fandt de Bjørns

i Brynje fare,

Kongen kostelig

komme under Merket:

Buer spændtes,

Spyd rystedes,

op var Kampen aabnet.

Haaløiger ægged' han

og Holmryger,

Jarlers Bane,

iled' til Striden:

godt havde Fyrsten

Følge af Nordmænd,

Ø-Daners Øder

stod under Ertshjelm.

Hærklæder slængte han,

Brynjen slap han paa Volden,

Hirdmænds Herre,

inden til Hugg han tog;

legte med Lydmænd,

Landet skulde han verge,

Gramen den glade,

han stod under Guldhjelm.

Saa bed da Sverdet

i Siklings Haand

paa Valfaders Klæder,n270

som om i Vand det droges.

Brodder braged,'

Skjolde brødes,

Sverde suste

paa Saaredes Isser.

Skjolde splittedes

og Skaller haarde

for Nordmænds Herres

haarde Klinge.

Kamp stod i Øen:

Kongerne farved'

Skjoldborger blanke

i Blod af Hærmænd.

Saar-brander brændte

i blodige Vunder,

Langøxer luded'

for Liv at tage.

Saar-havet sused'

paa Sverde-neset,

Fleinene flød i

Fjæren paa Stordø.

Skåguls Veir

under Skjoldhimlen røde

stødte sammen

og suste om Sverdene.

Odd-fossen bruste

i Odens Uveir:

da sank mange

for Sverdes Strømmer.

Der sad Dåglinger

med dragne Sverd,

skarrede Skjolde

og skudte Brynjer.

Den Hær var ikke

i Hjerte glad:

Den var paa Vei til Valhall.

Gåndul det talte

– tog i Spydskaftet: –

«Nu øges Æsers Følge,

da Haakon de har

med Hær saa stor

budt til Guders Borg.»

Hørte det Kongen,

hvad Kampmøer mælte,

de raske Ryttersker;

hugfulde syntes de,

hjelmdækte sad de

og havde Skjolde ved Siden.

(Haakon:)

«Hvi du saa, Skågul,

skiftede Kampen?

Vi var dog værdig til Seier!

Skågul:

«Vi det voldte,

at du Volden holdt,

men Dine Fiender flygted'!»

[97] «Ride vi ton271 skal,»

kvad den rige Skågul,

«til Guders grønne Hjem,

Oden at sige,

at snart Fyrsten

ham selv at se kommer.»

«Hermod og Brage,»

kvad Hærfader,n272

«gaa Gramen imøde!

thi den Konge,

som en Kjæmpe er,

hid til Hallen stævner.»

Kongen det mælte,

kommen var han fra Slaget,

blodig stod han og bleg:

«Ildesindet

Oden synes os være,

hans Hu vi ser.»

«Dig Einherjern273

alle Velkomst byder,

tag imod Øl hos Æser!

Jarletvinger,

Du har inde her

otte Brødre,» kvad Brage.

«Vore Vaaben.»

kvad vise Konge,

«vil vi selv verge.

Vogtes skal Hjelm

og Brynje vel:

godt er at have dem hele.»

Nu det kjendtes,

at Kongen havde

Hovene vel vogtet,

da Haakon blev

budt velkommen

af de gode Guder.

I god Stund

den Gram fødes,

som sligt Sind eier:

hans Tid

her skal altid

i Lov løftes.

Ubunden

imod Alverden

Ulven Fenre vil fare,

inden i hans

øde Spor

Konge jevngod kommer.

Fæ dør,

Frænder dør,

øde Land lægges.

Siden Haakon fór

til hedenske Guder,

Trældom har mange og Tvang.

Eiriksønnernes Saga

[961–963]

[98] Eiriksønnerne tog nu Kongedømme over Norge, efterat Kong Haakon var falden. Harald var mest hædret af dem, og han var ældst af dem, som da levede. Deres Moder Gunhild havde meget af Styrelsen med dem; hun blev da kaldt Konge-moder. Da var Høvdinger i Landet: Trygve Olavsøn øster i Landet og Gudrød Bjørnsøn paa Vestfold, Sigurd Ladejarl i Trondhjem, men Gunhildsønnerne havde Midtlandet. Den første Vinter fór Ord og Sendemænd fra Gunhildsønnerne til Trygve og Gudrød, og det blev aftalt i Forlig, at de skulde have ligesaa stor Rigsdel af Gunhildsønnerne, som de før havde havt af Kong Haakon. Glum Geiresøn hed en Mand; han var Kong Haralds Skald og en kjæk Mand. Han digtede dette Vers efter Haakons Fald:

Vel har Harald hevnet

Gamle, og Haakons Svender

Døden fandt, men folkedjerv

Høvding fik Fremgang,

der hvor de sorte Ravner

drikker Haakons Blod:

Sverde hinsides Havet

(hørte jeg) farvedes blodigt.

Dette Vers blev meget likt, men da Øivind Finnsøn spurgte det, kvad han et Vers, som før er skrevet:

Seierrig Fyrste fordum o. s. v.

Ogsaa det Vers blev meget kvædet. Men da Kong Harald spurgte det, gav han Øivind Dødssag derfor, indtil begges Venner forligte dem paa det Vilkaar, at Øivind skulde være hans Skald, saa som han havde været Kong Haakons; der var nært Frændskab mellem dem, idet Øivinds Moder Gunhild var Datter af Halvdan Jarl, [99] men hendes Moder var Ingebjårg, Datter af Harald den haarfagre. Da digtede Øivind et Vers om Kong Harald:

Lidet sagdes Du, Horders

Landsherre, Modet at miste,

naar Saarregnen brast paa Brynjer

og Buer bøiedes sammen,

naar Du de blottede Sverde,

bidende, svang i Haanden,

og naar, Harald, Du vilde

Ulvenes Hunger stille.

Gunhilds Sønner sad mest midt i Landet, thi det tyktes dem ikke trygt at sidde enten blandt Trønder eller blandt Vikverjer, som havde været Kong Haakons bedste Venner, og der var mange Stormænd paa begge Steder. Da fór Mænd at bære Forligsbud mellem Gunhildsønnerne og Sigurd Jarl, thi de fik forud ikke nogen Skat fra Trondhjem, og det kom tilsidst til det, at Kongerne og Jarlen gjorde Forlig og stadfæstede det med Eder. Skulde Sigurd Jarl have af dem saa stort Rige i Trondhjem, som han før havde havt af Kong Haakon; de blev da regnede for forligte. Alle Gunhilds Sønner kaldtes karrige, og det blev sagt, at de gjemte Løsøre i Jorden; om det digtede Øivind Skaldespilder:

I Kong Haakons hele

Tid paa vore Hænder

bar vi Fyresvoldenes

Frø,n274 du Sverdkjæmper!

Nu har Folkefienden

gjemt Kong Frodes glade

Trælkvinders lyse Meln275

i Tors Moders Legeme.

Paa Skaldenes Hænder

skinte altid Fullas

Hovedbaandn276 i hele

Haakons Levealder.

Nu er Guldet, det straalende,

gjemt i Jåtunfiendens

Modersn277 Lig (de haarde

Mænds Raad er vældige).

Da Kong Harald spurgte Sandheden om disse Vers, sendte han Bud til Øivind, at han skulde komme til ham; men da Øivind kom, bar Kongen Sager paa ham og kaldte ham sin Uven: «og det sømmer sig ilde for dig at vise mig Utroskab,» siger han, «thi Du er forud bleven min Mand.» Da kvad Øivind et Vers:

En Høvding har jeg eiet,

inden Dig jeg kjendte,

(Ælde mig overvælder)

ikke jeg venter en tredie.

Tro var jeg Fyrsten den dyre,

To Skjolde aldrig jeg førte.

Konge, Din Flok jeg kun fylder,

fælde mig snart vil Ælde.

Kong Harald lod ham give Sagen under hans Dom. Øivind havde en stor og god Guldring, som havde Navnet Molde, den var længe forud taget ud af [100] Jorden; den Ring siger Kongen han vil have, og der var da ikke andet Valg. Da kvad Øivind:

Skibs-styrer! jeg omsider

skulde Din Godvilje vinde,

om Du faar den Guldring,

min Fader længe eied'.

Derefter fór Øivind hjem, og det er ikke nævnt, at han siden mødte Kong Harald.

2. Gunhildsønnerne tog Kristendom i England, som før var skrevet (S. 78). Men da de kom til Raadighed i Norge, fik de ikke udrettet noget med at kristne Landets Mænd, men overalt der, de kunde komme til, brød de Hov ned og spildte Blot, og deraf fik de meget Uvenskab. Det hændte i deres Dager, at Aaringerne blev daarlige i Landet, thi Kongerne var mange, og hver af dem havde Hird om sig, trængte de da meget i Omkostninger, og tillige var de graadige efter Gods, men ikke holdt de meget over de Love, som Kong Haakon havde sat, undtagen naar de likte dem. De var alle meget vakre Mænd, sterke og store, og vældige Idrætsmænd. Saa siger Glum Geiresøn i den Draapa, han digtede om Harald Gunhildsøn:

Gavmild fyrste, han som

frem søgte i striden,

kunde tolv Idrætter,

kongelige alle.

Ofte fór alle Brødrene sammen, men stundom hver for sig; de var grumme og kraftige Mænd, store Hærmænd og meget seiersæle.

3. Gunhild Kongemoder og hendes Sønner var ofte i Samtale og Stævner og raadslog om Landsstyret, og en Gang spurgte Gunhild sine Sønner: «Hvorledes tænker I at lade det gaa med Riget i Trondhjem? I bærer Kongenavne, saa som før Eders Forfædre havde baaret; men I har faa Mænd og lidet Land, og I er mange til Deling. Viken i øst har Trygve og Gudrød, og de har noget Krav derpaa efter sin Æt; men Sigurd Jarl raader helt i Trøndelagen, og ikke ved jeg, hvad Skyldighed I har til at lade en Jarl ene raade over saa stort Rige, uden at I har noget at sige. Det tykkes mig underligt, at I farer hver Sommer i Viking til andre Lande, men lader en Jarl indenlands tage Eders Fadersarv fra Eder. Lidet vilde der tykkes Kong Harald, Din Farfader, som Du er kaldt efter, at sætte en Jarl fra Rige og Liv, han som vandt hele Norge under sig og raadede over det siden til sin Alderdom.» Harald [101] svarer: «Det er ikke saa,» siger han, «som at skjære et Kid eller en Kalv, at tage Sigurd Jarl af Dage. Sigurd Jarl har stor Æt og mange Frænder, er vennesæl og vís; jeg tænker, at hvis han med Sandhed spørger, at han kan vente Ufred fra os, da er alle Trønderne der, han er; vi har da intet udrettet, undtagen Uheld; det synes mig saa, som om det ikke for nogen af os Brødre vilde blive trygt at sidde blandt Trønderne.» Da siger Gunhild: «Vi skal da gaa en anden Vei med vort Raad, gjøre os mindre Umage. Harald og Erling skal sidde i Høst paa Nordmøre, og jeg vil ogsaa fare med Eder; skal vi da allesammen friste, hvad vi kan gjøre.» Nu handler de paa denne Vis.

4. Sigurd Jarls Broder hed Grjotgard; han var meget yngre og mindre hædret, han havde heller ikke Jarlsnavn, men han holdt dog et Følge og var i Viking om Somrene og avlede sig Gods. Kong Harald sendte Mænd ind i Trondhjem til Sigurd Jarl med Vennegaver og venlige Ord; de siger, at Kong Harald vil stifte saadant Venskab med ham, som Sigurd Jarl før havde havt med Kong Haakon; det fulgte og med Ordsendingen, at Jarlen skulde komme til Kong Harald, og skulde de da knytte sit Venskab fuldkomment. Sigurd Jarl tog vel imod Sendemændene og Kongens Venskab; han siger, at han ikke for sine mange Sysler kunde fare til Kongen, men sendte Kongen Vennegaver og gode og blide Ord til Tak for hans Venskab. Sendemændene fór bort; de fór til Grjotgard og bar det samme Erende til ham: Kong Haralds Venskab og [102] Indbydelse og dermed gode Gaver. Men da Sendemændene fór hjem, lovede Grjotgard at komme. Og paa aftalt Dag kommer Grjotgard til Kong Harald og Gunhild; de tog glade imod ham, blev han og holdt i stor yndest, saa at Grjotgard blev taget med ved vigtige Raad og mange lønlige Sager; det kom dertil, at den Tale, som de før havde aftalt, Kongen og Dronningen, blev nu taget op om Sigurd Jarl; de nævnte for Grjotgard, hvorledes Jarlen havde gjort ham til en ringe Mand, men hvis han vilde være med dem i dette Raad, siger Kongen, at Grjotgard skulde være hans Jarl og have alt det Rige, som Sigurd Jarl før havde havt. Det endte med, at de blev enige om det, at Grjotgard skulde speide efter, naar det var ligest til at falde over Sigurd Jarl, og da sende Bud til Kong Harald. Fór da Grjotgard hjem efter dette og fik gode Gaver af Kongen.

5. Sigurd Jarl fór om Høsten ind i Stjordalen og var der paa Gjestning. Derfra fór han ud til Åglon278 og skulde der tage imod Gjestning. Jarlen havde stadig mange Mænd om sig, saalænge han troede Kongerne ilde; men eftersom der havde faret Venskabsbud mellem ham og Kong Harald, havde han nu ikke stort Følge. Grjotgard sendte da Bud til Kong Harald, at ikke vilde det en anden Gang være saa let at fare imod Jarlen. Og strax samme Nat fór Kongerne Harald og Erling ind efter Trondhjem; de havde fire Skibe og mange Mænd og seilede om Natten ved Stjernelys. Grjotgard kom til Mødes med dem, og sent paa Natten kom de til Åglo, der Sigurd Jarl var til Gjestebud; de lagde der Ild i Hus og brændte Gaarden og Jarlen inde med alle hans Folk; de fór tidlig om Morgenen ud efter Fjorden og derpaa syd paa Møre og dvælte der lang Tid.

Haakon Jarls Saga

[963–968]

[103] Sigurd Jarls Søn Haakon var da inde i Trondhjemn279 og spurgte denne Tidende; strax blev der et stort Hærløb over hele Trondhjem; hvert Skib, som kunde føres til Kamp, blev der draget paa Vandet. Men da den Hær kom sammen, tog de til Jarl og Høvding Haakon, Søn af Sigurd Jarl. Han førte Hæren ud efter Trondhjemsfjorden. Men da Gunhilds Sønner spørger dette, farer de syd til Raumsdal og Søndmøre; begge Flokker holdt Øie med hverandre. Sigurd Jarl blev dræbt 2 Vintre efter Kong Haakons Fald. Saa siger Øivind Skaldespilder i Haaløigje-tal:

Og Sigurd, han som

Hærfaders

Ravner gav

det røde Blod

at drikke,

i Døden segnede

paa Åglo

for Eiriks Sønner.

Og Ædlingen

i Ilden

uforfærdet

op give

Livet maatte,

da Landsherrerne

troløst sveg

Ty'sn280 Ætling.

Haakon Jarl holdt i 3 Vintre ved sine Frænders Hjælp Trondhjem, saa at Gunhilds Sønner ikke fik nogen Indtægter i Trondhjem. Han havde nogle Kampe med Gunhilds Sønner, og de dræbte mange Mænd for hverandre. Om det taler Einar Skaaleglam i Vellekla, som han digtede om Haakon Jarl:

Ed-faste Kriger havde

ude sin brede Flaade;

Gramen, som i Gånduls Uveir

glædedes, dvæled' ei længe.

Og Krigeren hævede

heftig Skjoldet opad,

da stanse han vilde stanse

Stridslysten hos Kongerne.

[104] At Ravnenes Mætter

i Pile-regnen skulde,

mangle mod til at kjæmpe,

magtede ingen at sige.

Hærmanden rystede Pilene,

som haglede fra Buerne

ud af Skjoldet; han barskt

bjergede Ulvenes Liv.

Mange mægtige kampe

maatte til, førend Jarlen

arvede Landene øster

efter Gudernes Vilje.

Endvidere taler Einar om, hvorledes Haakon Jarl hevnede sin Fader:

For Hevnen, som Bølge-hestens

Herre tog for sin Fader,

Lov jeg bærer frem;

Sverde han lærte at svinge.

Vaaben-regnen strømmede

vide mod Hersers Liv.

Sverdbygens Øver øgede

Odens Følge vældigt.

Og Havhestenes Fører

imod Håldernesn281 Liv

lod Sverdenes Veir

voxe, det dødskolde.

Efter dette gik begges Venner imellem og bar Forligsbud mellem dem; thi Bønderne blev kjed af Hætog og Ufred indenlands. Og med mægtige Mænds Raad kom det dertil, at Forlig blev gjort saaledes mellem dem, at Haakon Jarl skulde have sligt Rige i Trondhjem, som hans Fader Sigurd Jarl havde havt, men Kongerne skulde have sligt Rige, som Kong Haakon havde havt før dem, og blev dette bundet med fuldt Løfte. Da blev der stort Venskab mellem Haakon Jarl og Gunhild, men stundom lagde de svigfulde Raad imod hinanden; saaledes led det frem i 3 andre Vintre; sad da Haakon rolig i sit Rige.

2. Kong Harald sad oftest i Hordaland og Rogaland, og ligesaa flere af hans Brødre; de sad ofte i Hardanger. Det var en Sommer, at der fra Island kom et Havskib, som islandske Mænd eiede. Det var ladet med Skindfelder, og de styrede Skibet ind til Hardanger, thi de spurgte, at der var der samlet en Mængde Folk. Men da man kom for at kjøbslaa med dem, vilde ingen kjøbe Skindfeldene. Da gaar Styremanden til Kong Harald, thi han var før kjendt med ham, og fortæller ham om denne Forlegenhed. Kongen siger, at han vil komme til dem, og han gjør saa. Kong Harald var en nedladende og meget lystig Mand. Han var kommen did med en fuldrustet Skude. Han saa paa Varerne og sagde til Styremanden: «Vil Du give mig en af Graafeldene?» «Gjerne,» svarer Styremanden, «om det end var flere.» Da tog Kongen en Feld og lagde [105] den om sig; siden gik han ned i Skuden. Men førend de roede bort, havde hver af hans Mænd kjøbt sig en Feld. Faa Dager senere kom der saa mange Mænd, som alle vilde kjøbe Feld, at ikke Halvdelen af dem, som vilde, fik kjøbt. Siden blev han kaldt Harald «Graafeld».

3. Haakon Jarl fór en Vinter til Oplandene og var i et Gjestebud; der sov han hos en Kvinde af lav Æt. Men da Tiden var kommen, gik den Kvinde med Barn, og da Barnet blev født, var det en Gut; han blev øst med Vand og kaldt Eirik. Moderen førte Gutten til Haakon Jarl og sagde, at han var Faderen. Jarlen lod Gutten opfødes hos den Mand, som hed Torleiv den spake; han boede oppe i Medaldal;n282 han var en mægtig og rig Mand og Jarlens gode Ven. Eirik tegnede sig snart godt, var meget vakker, tidlig stor og sterk. Jarlen likte ham lidet. Haakon Jarl var ogsaa meget vakker af Udseende, ikke høi, men sterk og en stor Idrætsmand, klog og en stor Hærmand.

4. Det var en Høst, at Haakon Jarl fór til Oplandene; men da han kom ud paa Hedemarken, kom der Kong Trygve Olavsøn og Kong Gudrød Bjørnsøn ham imøde; der kom ogsaa Dale-Gudbrand. De havde Stævne sammen og sad længe i Enetale; men det blev kjendt, at hver af dem vilde være den andens Ven. Derefter skiltes de, og hver fór hjem til sit Rige. Dette spørger Gunhild og hendes Sønner, og de faar Mistanke om, at de har havt Raad imod Kongerne; de taler ofte om dette sig imellem. Men da det vaaredes, kundgjør Kong Harald og hans Broder Kong Gudrød, at de til Sommeren vil fare i Viking vester over Havet eller i Østervei, som de var vante til. Derpaa drager de Folk til sig, sætter Skibe paa Vandet og ruster sig. Men da de drak sit Udfærds-Øl, var der stort Drikkelag, og meget blev talt ved Drikken. Det kom dertil, at der blev holdt Mandjevning, og der blev da talt om Kongerne selv. En Mand sagde, at Kong Harald var fremmest af Brødrene i alle Dele. Derover blev Gudrød meget vred og sagde, at han ikke vilde staa tilbage i noget for Harald, og at han var rede til, at de prøvede det; blev da strax begge saa vrede, at hver bød den anden til Kamp, og begge løb til Vaaben. Men de, som var forstandige og mindst drukne, stansede dem og løb imellem; fór da begge til sine Skibe, men det var nu ikke at vente, at de vilde fare sammen. Seilede da Gudrød øster langs Landet, men Harald stævnede ud til Havs og sagde, at han vilde seile vester over Havet; men da han kom ud forbi Øerne, stævnede han udenskjærs øster langs Landet. Kong Gudrød seilede indenskjærs øster til Viken og derpaa øster over Folden. Da sendte han Bud til Kong Trygve, at han skulde komme til Møde med ham, og at de skulde fare sammen om Sommeren for at herje i Østervei. Kong Trygve tog vel og villig imod Budskabet. Han hørte, at Gudrød havde faa Folk, og Trygve fór da imod ham med én Skude. De mødtes østenfor Sotenesn283 ved Vegger.n284 [106] Men da de gik til Talestævne, løb Gudrøds Mænd til og dræbte Kong Trygve og 12 Mænd med ham; han ligger der, som nu kaldes Trygve-rør.n285

5. Kong Harald seilede mest den ydre Led; han stævnede ind i Viken og kom om Natten til Tunsberg. Da spurgte han, at Kong Gudrød var paa Gjestebud kort derfra oppe i Landet. Kong Harald og hans Mænd fór op did, kom der om Natten og slog Ring om Huset. Kong Gudrød og hans Mænd gik ud, og der blev en kort Kamp, inden Gudrød faldt og mange Mænd med ham. Farer da Kong Harald bort og til Møde med sin Broder, Kong Gudrød; de lægger nu hele Viken under sig.

6. Kong Gudrød Bjørnsøn havde faaet sig et godt og passende Gifte; de fik en Søn, som hed Harald. Han blev sendt i Opfostring op i Grenlandn286 til Roe den hvite, en Lendermand. Roes Søn var Rane den vidfarne; han og Harald var næsten jevnaldrende og Fostbrødre. Efter sin Fader Gudrøds Fald flyede Harald, som blev kaldt «den grenske», først til Oplandene, og med ham hans Fostbroder Rane, og faa Mænd med dem. Der dvælte han en Tid hos sine Frænder. Eiriksønnerne ledte meget efter de Mænd, som var i Strid med dem, og mest efter dem, som de kunde vente Modstand af. Haralds Frænder og Venner raadede ham til at fare bort fra Landet. Harald Grenske fór da øster til Svitjod og søgte sig Skibsleilighed og at komme i Følge med de Mænd, som fór i Hærfærd for at vinde sig Gods. Harald var en duelig Mand. Toste hed en Mand i Svitjod, en af de mægtigste og gjæveste blandt dem, som ikke bar Fyrste-navn. Han var en stor Hærmand og var lange tider i Hærfærd; han blev kaldt Skågul-Toste.n287 Harald Grenske kom i Følge med ham og blev med Toste om Sommeren i Viking og blev agtet af hver Mand. Vinteren efter var Harald hos Toste. Sigrid hed Tostes Datter, ung og smuk og meget kjæk; hun blev siden gift med Sveakongen Eirik den seiersæle, og deres Søn var Olav Svenske, som siden var Konge i Svitjod. Eirik døde Sottedød i Upsaler 10 Vintre efter Styrbjørns Fald.

7. Gunhildsønnerne byder en stor Hær ud fra Viken, farer saa nord langs Landet og har Folk og Skibe fra hvert Fylke; de kundgjør, at de med den Hær vil stævne nord til Trondhjem imod Haakon Jarl. Denne Tidende spørger Jarlen, [107] samler Hær sammen og ruster Skibe ud. Men da han hører om Gunhildsønnerne, hvor stor Hær de har, styrer han med sin Hær syd paa Møre, herjer overalt, hvor han kommer, og dræber mange Folk, og da sendte han Trøndernes Hær og Bondeflokken tilbage, men fór med Hærskjold over begge Mører og Raumsdal og holdt Folk til at speide om Gunhildsønnernes Hær helt sønden om Stad, og da han spurgte, at de var komne til Fjordene og ventede Bør for at seile nord om Stad, seilede Haakon Jarl syd forbi Stad den ydre Led, saa at man ikke saa hans Seil fra Land, lod det saa gaa udenskjærs øster langs Land og kom frem i Danmark, seilede derpaa i Østervei og herjede der om Sommeren. Gunhildsønnerne førte sin Hær nord til Trondhjem, dvælte der meget længe og tog der alle Skatter og Skylder; men da det led paa Sommeren, blev Sigurd Sleva og Gudrød efter der, men Harald og de andre Brødre fór da øster i Landet, og med dem den Ledingshær, som havde fulgt dem om Sommeren.

8. Haakon Jarl fór om Høsten til Helsingelandn288 og satte der sine Skibe op; siden fór han Landveien gjennem Helsingeland og Jæmteland, derpaa vester over Kjølen og kom saa ned i Trondhjem; strax drev Folk til ham, og han staffede sig Skibe. Men da Gunhildsønnerne spørger det, stiger de paa sine Skibe og styrer ud efter Fjorden. Haakon Jarl fór da ud til Lade og sad der om Vinteren, men Gunhildsønnerne sad paa Møre, og begge gjorde Overfald paa de andre og dræbte Mænd for hverandre. Haakon Jarl holdt fast ved sit Rige i Trondhjem og var der oftest om Vintrene; men om Somrene fór han stundom øst til Helsingeland, tog der sine Skibe og fór i Østervei og herjede da om Somrene, men stundom sad han i Trondhjem og havde Hær ude, og Gunhildsønnerne kunde da ikke holde sig nordenfor Stad.

9. Harald Graafeld fór en Sommer med sin Hær nord til Bjarmeland og herjede der og havde en stor Strid med Bjarmerne paa Bredden af Vina;n289 der fik Kong Harald Seier og dræbte mange, herjede derpaa vide om i Landet og fik overmaade meget Gods. Om det taler Glum Geiresøn:

Øster svang Fyrsters Uven

ivrigt sit brændende

Sverd nordenfor Byen,

der jeg saa Bjarmerne rende.

Spyd-veir godt fik Fyrsten

i denne Færd paa Vina's

Bred; om unge Ædling

Ordet gik saa vide.

Kong Sigurd Sleva kom til Klypp Herses Gaard; Klypp var Søn af Tord, Horda-Kaares Søn; han var en mægtig og ætstor Mand. Klypp var da ikke hjemme, men hans Hustru Aalov tog vel imod Kongen, og der var et godt Gjestebud og et stort Drikkelag. Aalov, Klypp Herses Hustru, var Datter af Asbjørn og Søster til Jarnskjegge nordenfra Yrje. Asbjørns Broder var Reidar, Fader til Styrkaar, Fader til [108] Eindride, Fader til Einar Tambeskjelve. Kongen gik om Natten til Aalovs Seng og laa der imod hendes Vilje; siden fór Kongen bort. Høsten efter fór Kong Harald og hans Broder Sigurd op paa Voss og stævnede der Ting med Bønderne. Paa Tinget gik Bønderne imod dem med Vaaben og vilde dræbe dem, men de kom sig unda og fór siden bort. Kong Harald fór til Hardanger, men Kong Sigurd til Aalrekstader. Men da Klypp Herse spørger det, samler han og hans Frænder sig sammen og farer imod Kongen; Høvding for denne Færd var Vermund Vålve-bryder. Men da de kommer til Kongsgaarden, bærer de Vaaben paa Kongen. Klypp Herse stak sit Sverd gjennem Kongen, og det blev hans Bane; men Erling Gamle dræbte Klypp strax paa Stedet.

10. Kong Harald Graafeld og hans Broder Kong Gudrød drager sammen en stor Hær østen fra Landet og holder med den Hær nord til Trondhjem. Men da Haakon Jarl spurgte det, samlede han Folk til sig, styrede syd til Møre og herjede der. Da var hans Farbroder Grjotgard der og skulde have Landevern for Gunhildsønnerne. Han bød Hær ud, saa som Kongerne havde sendt Bud om. Haakon Jarl fór til Møde med ham og til Strid; der faldt Grjotgard og to Jarler med ham og mange andre Mænd. Om det taler Einar Skaaleglam:

Med Hjelm-storm fik Fyrsten,

den haarde, sine Fiender

(derved kom der Vext i

Odens Vin)n290 slaaet:

At dengang tre modige

Jarlssønner mistede Livet

i Sverd-veiret, giver

Folke-vennen Hæder.

Siden seilede Haakon Jarl ud til Havs og derpaa den ydre Led sydover langs Landet. Han kom frem syd i Danmark og fór derefter til Harald Gormsøn, Danekongen; der fik han god Modtagelse og dvælte hos ham Vinteren over. Der var ogsaa hos Danekongen den Mand, som hed Harald; han var Søn af Knut Gormsøn og Kong Haralds Brodersøn; han var kommen fra Viking, havde herjet længe og samlet sig derved overmaade meget Løsøre; han blev kaldt Guld-Harald; han tyktes at have ikke liden Ret til at være Konge i Danmark.

[109] 11. Kong Harald og hans Brødre førte sin Hær nord til Trondhjem og fik ikke der nogen Modstand; de tog der Skat og Skyld og alle Konge-indtægter og lod Bønderne betale store Pengesummer, thi Kongerne havde i lang Tid faaet lidet Skat fra Trondhjem, fordi Haakon Jarl havde siddet der med stor Styrke og havt Ufred imod Kongerne. Om Høsten fór Kong Harald syd i Landet med det meste af den Hær, som havde sit Hjem der, men Kong Erling sad efter der med sine Mænd. Han havde da fremdeles store Krav hos Bønderne og gjorde deres Vilkaar haarde, men Bønderne knurrede og taalte lidet denne Skade. Og om Vinteren samlede Bønderne sig sammen og fik en stor Flok, stævner siden imod Kong Erling der, han var til Gjest, og holder Strid imod ham; der faldt Kong Erling og en stor Skare Mænd med ham.

Da Gunhildsønnerne raadede for Norge, blev der stort Uaar, og dette voxte, jo længer de styrede Landet; men Bønderne gav Kongerne Skylden, og det saa meget mere, som Kongerne var griske efter Gods og var haarde imod Bønderne. Saa vidt kom det, at Landsfolket savnede næsten overalt Korn og Fisk. Paa Haalogaland var der saa stor Sult og Nød, at der næsten ikke voxte Korn, men Sneen laa da over hele Landet midt paa Sommeren. Saa kvad Øivind Skaldespilder – han kom ud, da det føg sterkt –:

Det sner paa Odens Hustrun291

(Inde vi som Finner

fodrer med Birke-bromen

Fæet)midt om Sommeren.

Øivind digtede en Draapa om alle Islændinger, men de lønnede ham saa, at hver Bonde gav ham en Skatpenning, den gjaldt 3 Penninger af veiet Sølv, som var hvidt i Bruddet. Men da Sølvet kom sammen paa Altinget, blev man enig om at faa Smeder til at rense Sølvet; siden blev deraf smedet en Kappe-spænde, men da Smedningen var betalt, var Spænden værd 50 Mark; den sendte de til Øivind, men Øivind lod Spænden hugge itu og kjøbte sig Fæ derfor. Da kom ogsaa did om Vaaren ved nogle Udvær et Indsig af Sild. Øivind tog sine Huskarler og Leilændinger med paa en Ro-skude og roede did, hvor Silden var drevet ind. Han kvad:

Lad os sydover spore

Sjøhestenn292 med Aaren

efter langhalet Sild,

fisket i lange Not,

at friste (herlige Kvinde!)

at faa tilkjøbs for mine

Venner Havets Rødder,

som Bølge-svinetn293 roder op.

Da var hans Løsøre, som han havde kjøbt Fæ med, saa aldeles gaaet op, at han kjøbte Sild for sine Piler. Han kvad:

For Fjorde-fangst vi bytted'

det fine Kappe-spænde,

som til os der udefra

Islændinger sendte.

Mest jeg mine egne

Piler maatte sælge

for at kunne sanke

Sjøens gode Gave.

Olav Trygvesøns Saga

[968–1000]

[110] Astrid hed den Kone, som Kong Trygve Olavsøn havde været gift med; hun var Datter af Eirik Bjodaskalle, en mægtig Mand, som boede paa Oprostader.n294 Men efter Trygves Fald flyede Astrid og fór hemmelig bort med det Løsøre, som hun kunde saa med sig. Hende fulgte hendes Fosterfader, som hed Torolv Luseskjeg; han skiltes aldrig fra hende, men hendes andre Tillidsmænd fór om for at speide efter, hvad der fortaltes om hendes Uvenner, eller hvor de var. Astrid gik med Kong Trygves Barn. Hun lod sig føre ud i et Vand og gjemte sig der paa en Holme, og faa Folk med hende; der fødte hun et Barn, det var en Gut. Men da han var øst med Vand, blev han kaldt Olav efter sin Farfader. Der var hun lønlig om Sommeren, men da Nætterne blev mørke og Dagene tog til at blive kortere og Veiret at kjølne, gav Astrid sig paa Færd, og med hende Torolv og faa andre; de fór lønligt i Bygderne, bare om Nætterne, og stødte ikke paa Folk. De kom frem en Kveld til Astrids Fader, Eirik paa Oprostader. De fór lønligen, og Astrid sendte Bud til Gaarden for at sige det til Eirik; men han lod sine Folk føre dem til en liden Bygning og der sætte Bord for dem med den bedste Kost. Men da Astrid havde dvælet der en kort Tid, fór hendes Følge hjem, men hun blev efter og med hende to Tjenestekvinder, hendes Søn Olav, Torolv Luseskjeg og hans Søn Torgils, 6 Vintre gammel; disse blev der om Vinteren.

2. Harald Graafeld og hans Broder Gudrød fór efter Trygve Olavsøns Drab til de Gaarder, som Trygve havde eiet; men da var Astrid borte, og de spurgte intet til hende. Det Rygte kom for dem, at hun nok gik med Kong Trygves Barn. Om Høsten [111] fór de nord i Landet, som før er skrevet. Men da de fandt sin Moder Gunhild, sagde de hende alt om de Tidender, som var hændt paa deres Færd. Hun spurgte omhyggelig efter om Astrid; de fortæller det Rygte, som de havde hørt om hende. Men for den Sags Skyld, at Gunhildsønnerne den samme Høst og derpaa Vinteren efter havde Strid med Haakon Jarl, som før er skrevet, blev der ikke den Vinter søgt efter Astrid og hendes Søn.

3. Vaaren efter sendte Gunhild Speidere til Oplandene og helt til Viken for at spørge efter, hvorledes det stod til med Astrid. Men da Sendemændene kom tilbage, kunde de melde Gunhild, at Astrid nok var hos sin Fader Eirik; de sagde og, at det var venteligt, at hun der opfødte sin og Kong Trygves Søn. Da opnævnte Gunhild strax Sendemænd og styrede dem vel ud med Vaaben og Klæder; de var 30 Mand, og deres Fører var en mægtig Mand og Gunhilds Ven, som hed Haakon. Hun bød dem da fare til Oprostader til Eirik og tage derfra Kong Trygves Søn og føre ham til Gunhild. Derpaa farer Sendemændene sin Vei. Men da de havde kort Vei tilbage til Oprostader, blev Eiriks Venner deres Færd var og bar til ham en Kveld Rygtet om Sendemændenes Færd. Strax om Natten lod Eirik Astrid gjøre sig rede til at fare bort, gav hende gode Veivisere og sendte hende øster til Svitjod til sin Ven Haakon den gamle, en mægtig Mand. De fór bort, da der endnu var meget af Natten igjen. De kom næste Dag henimod Kvelden til et Herred, som heder Skaun,n295 saa der en stor Gaard og fór did og bad om Nattevære for sig; de dulgte sit Navn og havde tarvelige Klæder. Bonden der hed Bjørn Eiterkveisa, en rig Mand, men ond; han drev dem bort, men de kom samme Kveld til en anden Gaard kort derfra, som hed Vizkar.n296 Torstein hed Bonden der, han gav dem Herberge og gav dem god Hjælp for Natten; der sov de i gode Senger.

[112] 4. Haakon med Gunhilds Mænd kom tidlig om Morgenen til Oprostader og spurgte efter Astrid og hendes Søn. Eirik siger, at hun ikke er der; Haakon og hans Mænd ransagede Gaarden og dvælte længe om Dagen, og fik noget Nys om Astrids Færd; de rider da samme Vei, kommer sent om Kvelden til Bjørn Eiterkveisa i Skaun og tager ind der. Haakon spørger da Bjørn, om han kunde sige ham noget om Astrid. Han siger, at der var kommet nogle Folk om Dagen og havde bedet om Natteherberge, «men jeg drev dem bort, og de er vel herbergede her ensteds i Grenden.» Torsteins Arbeidskarl fór om Kvelden fra Skogen og kom til Bjørns Gaard, thi det var paa hans Vei; han blev var, at der var kommet Gjester, og hvad deres Erende var; han sagde det til Torstein Bonde. Da der endnu var en Trediedel af Natten tilbage, vakte Torstein sine Gjester op, bød dem fare bort og talte barskt til dem. Men da de var komne et Stykke Vei bort fra Gaarden, sagde Torstein dem, at Gunhilds Sendemænd var hos Bjørn og fór at lede efter dem. De bad ham om Hjælp; han gav dem en Veiviser og noget Mad; Veiviseren fulgte dem frem i Skogen, hvor der var et Vand og en Holme, voxet med Siv. De kunde vade ud i Holmen og gjemte sig der i Sivet. Tidlig paa Dagen red Haakon fra Bjørns Gaard ud i Bygden, og hvor han kom, spurgte han efter Astrid. Og da han kom til Torstein, spurgte han, om de var komne did. Han siger, at der var kommen nogle Folk, som fór ved Daggry øster paa Skogen. Haakon bad Torstein fare med dem, da han kjendte Veiene og Gjemmestederne. Torstein fór med dem, men da han kom til Skogen, viste han dem tvert fra der, hvor Astrid var. De fór hele den Dag at lede og fandt dem ikke, farer siden tilbage og siger Gunhild, hvorledes det var gaaet. Astrid og hendes Følge fór sin Vei og kom frem i Svitjod til Haakon den gamle; der dvælte Astrid og hendes Søn Olav lang Tid og havde det godt.

5. Gunhild Kongemoder spørger, at Astrid og hendes Søn Olav er i Sverige; da sendte hun atter Haakon og godt Følge med ham øster til Eirik Sveakonge med gode Gaver og Venskabs-ord. Sendemændene blev der vel modtagne, og fik der god Pleie. Siden bærer Haakon sine Erender frem for Kongen og siger, at Gunhild havde sendt Bud om, at Kongen skulde yde ham Hjælp, saa at han kunde faa Olav Trygveson med sig til Norge: «Gunhild vil fostre ham.» Kongen giver ham Mænd med, og de rider til Haakon den gamle; der byder Haakon med mange venskabelige Ord Olav at fare med sig. Haakon Gamle svarer venligt og siger, at hans Moder skal raade for hans Færd; men Astrid vil paa ingen Maade, at Gutten skal fare. Sendemændene farer bort og fortæller Svaret til Kong Eirik; siden gjør Sendemændene sig rede til at fare hjem, men beder atter Kongen om at yde dem Hjælp til at tage Gutten bort, hvad enten Haakon Gamle vil eller ikke. Kongen giver dem atter en Skare Mænd. Sendemændene kommer nu til Haakon Gamle og kræver da, at Gutten skal fare med dem; men da man ikke var villig til det, førte de frem store Ord, truede med Vold og teede sig vrede. Da løber der frem [113] en Træl, som hed Burste, og vil slaa Haakon, saa de skyndsomt maa vige bort for ikke at faa Bank af Trælen. Siden farer de hjem til Norge og fortæller Gunhild om sin Færd og tillige om, at de har set Olav Trygvesøn.

6. Sigurd hed Astrids Broder, Søn af Eirik Bjodaskalle; han havde længe været borte fra Landet og været øster i Gardarike hos Kong Valdemar;n297 Sigurd nød der stpr Hæder. Astrid fik Lyst at fare did til sin Broder Sigurd. Haakon den gamle gav hende godt Følge og god Udrustning; hun fór med nogle Kjøbmænd. Da havde hun været 2 Vintre hos Haakon den gamle, og Olav var da 3 Vintre gammel. Men da de styrede øster i Havet, kom Vikinger imod dem, det var Ester; de hærtog baade Folk og Gods, nogle dræbte de, andre skiftede de mellem sig som Træler. Der skiltes Olav fra sin Moder, og en estnisk Mand Klerkon tog ved ham, Torolv og Torgils. Klerkon mente, Torolv var for gammel til Træl, syntes, der var ingen Nytte i ham og dræbte ham, men havde Gutterne med sig og solgte dem til en Mand, som hed Klerk, for en god Buk; en tredie Mand kjøbte Olav og gav for ham en god Kjole eller Kappe; Manden hed Reas, hans Kone Rekon og deres Søn Rekone. Der var Olav længe og havde det godt, og Bonden holdt meget af ham. Olav var 6 Vintre i Estland i disse Kaar.

7. Sigurd Eiriksøn kom til Estland i Sendefærd fra Kong Valdemar af Holmgaard og skulde hente der i Landet Kongens Skat. Sigurd fór mægtigt frem med mange Mænd og meget Gods. Han saa paa Torvet en vakker Gut, som han skjønte var udenlandsk, og spørger ham efter hans Navn og Æt. Han kaldte sig Olav, men sin Fader Trygve Olavsøn og sin Moder Astrid, Datter af Eirik Bjodaskalle; da merkede Sigurd, at Gutten var hans Søstersøn. Da spurgte Sigurd, hvorfor han var kommen did. Olav fortalte ham alt det, som var hændt ham. Sigurd bad ham følge sig til Bonden Reas; men da han kom til ham, kjøbte han begge Gutterne og havde dem med sig til Holmgaard; han lod intet komme ud om Olavs Æt, men holdt ham godt.

8. Olav Trygvesøn stod en Dag paa Torvet; der var mange Folk tilstede; der kjendte han Klerkon, som havde dræbt hans Fosterfader Torolv Luseskjeg. Olav havde en liden Øx i Haanden og drev den i Hovedet paa Klerkon, saa at den stod ned i Hjernen, og tog strax paa Løb hjem til Herberget og sagde det til sin Frænde Sigurd; men Sigurd førte strax Olav til Dronningens Herberge og sagde hende Tidenden. Hun hed Allogia; Sigurd bad hende hjælpe Gutten. Hun saa paa Gutten, sagde, at man ikke skulde dræbe saa vakker en Gut, og bød at kalde Mænd til sig, fuldt væbnede. I Holmgaard var der saa stor Fredhellighed, at det var Lov, at man skulde dræbe enhver, som dræbte udømt Mand. Strømmede da efter deres Skik og Lov alt Folk sammen og ledte efter, hvor Gutten var kommen hen. Da blev det sagt, at han var i Dronningens Gaard og der blandt en væbnet Hær; dette blev sagt til Kongen. Han gik da til med sine Mænd og [114] vilde ikke, at de skulde kjæmpe. Kongen fastsatte Bøderne, men Dronningen betalte dem. Siden var Olav hos Dronningen, og hun var meget glad i ham. Det var Lov i Gardarike, at kongebaarne Mænd skulde ikke være der, uden med Kongens Vilje. Da siger Sigurd til Dronningen, hvad Æt Olav var af, og Aarsagen til, at han var kommen did, at han for Ufred ikke kunde være i sit eget Land, og bad hende tale med Kongen om dette. Hun gjorde saa, bad Kongen hjælpe denne Kongssøn, saa haard en Skjæbne han havde havt, og det kom ved hendes Forbønner dertil, at Kongen lovede hende det, tog saa Olav i sit Vern og holdt ham hæderligt, som det sømmede sig at holde en Kongssøn. Olav var 9 Vintre, da han kom til Gardarike, men dvælte andre 9 Vintre hos Kong Valdemar. Olav var meget smuk, stor og sterk og i Idrætter frem for alle de Nordmænd, som findes omtalte.

9. Haakon Jarl Sigurdsøn var hos Danekongen Harald Gormsøn om Vinteren, efterat han havde flyet fra Norge for Gunhildsønnerne. Haakon havde saa meget at grunde over om Vinteren, at han lagde sig tilsengs; han laa ofte vaagen og aad og drak kun saavidt, at han kunde holde sin Legemskraft oppe. Da sendte han lønlig sine Mænd nord til Trondhjem til sine Venner og lagde op Raad med dem, at de skulde dræbe Kong Erling, om de kunde naa dertil; han sagde, at han vilde vende tilbage til sit Rige, naar det blev Sommer. Den Vinter dræbte Trønderne Erling, som før er skrevet. Mellem Haakon og Guld-Harald var der stort Venskab. Harald lagde frem for Haakon sine Tanker; Harald sagde, at han vilde bosætte sig i Land og ikke længer være paa Hærskibe, og spurgte Haakon, hvad han mente, om Kong Harald vilde skifte Riget med ham, hvis han krævede det. «Det mener jeg,» siger Haakon, «at Danekongen ikke vil negte Dig nogen Ret; men Du vil faa bedre denne Sag at vide, om Du taler om den til Kongen; jeg tænker, at Du faar ikke Riget, hvis Du ikke kræver det.» Det var kort efter denne Samtale, at Guld-Harald talte til Kong Harald [115] en Gang, da der var tilstede mange Stormænd, begges Venner. Da krævede Guld-Harald af Kong Harald, at han skulde skifte Riget halvt med ham, saaledes som hans Byrd og Æt gav ham Ret til der i Danevældet. Over dette Krav blev Harald meget vred og sagde, at ingen Mand havde krævet det af Kong Gorm, hans Fader, at han skulde blive Halv-konge i Danmark, ikke heller af hans Fader Hårda-Knut eller af Sigurd Orm-i-øie eller af Ragnar Lodbrok, – han blev saa rasende, at man ikke kunde tale med ham.

10. Guld-Harald likte nu endnu mindre sin Stilling end tidligere; han havde nu ikke et Rige mere end før, men dertil Kongens Vrede. Kom han da til sin Ven Haakon og klagede sin Vaande for ham og bad ham om gode Raad, om han havde dem, saadanne at han kunde naa Riget; han sagde, at han nærmest tænkte paa at søge Riget med Magt og Vaaben. Haakon bad ham ikke at sige dette til nogen, saa at det rygtedes. «Dit Liv kan det koste,» siger han, «tænk for Dig selv, hvad Du kan have Evne til; til slige store Raad kræves, at man er djerv og fast, at man sparer hverken godt eller ondt, saa at det kan gaa frem, som man har taget fat paa. Men det er uheldigt at tage op store Formaal og siden lægge dem ned med Uhæder.» Guld-Harald svarer: «Saaledes skal jeg tage dette Krav op, at jeg ikke engang skal spare mine Hænder til at dræbe Kongen selv, om jeg kan komme dertil, naar han vil negte mig det Rige, som jeg bør have med Rette.» Ender de nu sin Samtale. Kong Harald gik derefter til Haakon, og de tog paa at tale sammen. Kongen fortæller Jarlen, hvilket Krav Guld-Harald har reist mod ham om Riget, og hvilket Svar han gav; han siger, at han paa ingen Maade vil mindske sit Rige: «men om Guld-Harald vil holde fast ved dette Krav, da har jeg lidet imod at lade ham dræbe, thi jeg tror ham lidet, om han ikke vil give dette op.» Jarlen svarer: «Det tænker jeg, at Harald har saa ivrigt sat dette frem, at han ikke vil lade det falde ned igjen. Jeg venter, at om han reiser Ufred her i Landet, vil han faa god Hjælp og mest for hans Faders Vennesælhed; men det vil være Eder den største Ulykke at dræbe Eders Frænde, thi alle Mænd vil i dette Fald kalde ham sagesløs. Ikke vil jeg heller give Dig det Raad, at Du gjør Dig til mindre Konge, end Din Fader Gorm var: han øgede ogsaa sit Rige meget, men mindskede det ingenlunde.» Da siger Kongen: «Hvad er da Dit Raad, Haakon? Skal jeg ikke dele mit Rige og ikke skaffe mig denne Uro fra Halsen?» «Vi skal mødes om nogle Dage,» siger Haakon Jarl, «jeg vil først tænke over denne vanskelige Sag og derefter give Svar.» Gik da Kongen bort og alle hans Mænd.

11. Haakon Jarl havde nu paany alvorlige Tanker og Overlægninger og lod faa Mænd være i Hus hos sig. Faa Dager senere kom Harald til Jarlen, og talte de da sammen. Kongen spørger, om Jarlen nu har overlagt den Samtale, som de havde forleden Dag. «Derom har jeg,» siger Jarlen, «vaaget baade Nat og Dag siden, og jeg finder det at være det bedste Raad, at Du har og styrer alt det Rige, som Din [116] Fader havde og Du tog efter ham, men at Du skaffer Din Frænde Harald et andet Kongerige, som han kan faa Ære af.» «Hvilket Rige er det,» siger Kongen, «som jeg kan hjemle Harald, hvis jeg har Danevælde udelt?» Jarlen siger: «Det er Norge. Kongerne, som er der, hades af alt Landsfolket, og hver Mand vil dem ondt, som rimeligt er.» Kongen siger: «Norge er et stort Land og et haardt Folk og ondt at søge med udenlandsk Hær. Saaledes gik det os, da Haakon vergede Landet, vi mistede mange Mænd, men vandt ingen Seier. Og Harald Eiriksøn er min Fostersøn og Knæsætning.» Da siger Jarlen: «Længe har jeg vidst, at I ofte havde ydet Gunhildsønnerne Hjælp, men de har dog ikke lønnet Eder med andet end ondt. Vi skal meget lettere naa Norge end ved at herje med hele Danehæren for at tage det. Send Du Bud til Din Fostersøn Harald og byd ham at tage af Dig det Land og Len, som de før havde her i Danmark. Stævn ham til Dig; da kan Guld-Harald paa en kort Stund vinde Rige i Norge fra Kong Harald Graafeld.» Kongen svarer, at det vil blive kaldt et ondt Verk at svige sin Fostersøn. «Det vil Danerne vel sige,» svarer Jarlen, «at det er bedre at dræbe en norsk Viking end sin danske Brodersøn.» De taler nu en lang Stund herom, indtil de bliver enige om Sagen.

12. Guld-Harald kom atter for at tale med Haakon. Jarlen siger ham, at han nu har saaledes fremmet hans Sag, at der er godt Haab om, at nu et Kongerige monne ligge rede for ham i Norge: «Skal vi to da,» siger han, «holde fast ved vort Forbund. Jeg vil da kunne yde Dig stor Støtte i Norge. Hav Du først det Rige. Kong Harald er nu meget gammel, og han har kun den ene Søn, som han lidet elsker, og som er en Frillesøn.» Jarlen taler om dette for Guld-Harald, indtil han finder sig vel i det. Siden taler de ofte sammen alle tre, Kongen og Jarlen og Guld-Harald. Siden sendte Danekongen sine Mænd nord i Norge til Harald Graafeld. Deres Færd blev rustet smukt, [117] de fik der god Modtagelse og fandt Kong Harald; de siger den Tidende, at Haakon Jarl er i Danmark og ligger dødssyg og nær fra Viddet, og den anden Tidende, at Danekongen Harald bød sin Fostersøn Harald Graafeld til sig og til at faa Len af ham, saa som han og hans Brødre før havde havt der i Danmark, og bad Harald komme til sig i Jylland. Harald Graafeld bar denne Sag for Gunhild og sine andre Venner; man ytrede sig forskjellige derom, nogle syntes, at denne Færd ikke var tryg, saaledes som den var ordnet, men det var flere, som ønskede, at han skulde fare, thi da var saa megen Sult i Norge, at Kongerne neppe kunde føde sine Mænd. Dengang fik Fjorden, som Kongerne oftest sad i, det Navn, at den hed Hardanger. Men Aaringen i Danmark var nogenlunde god, og man tænkte da der at faa det, man trængte, om Kong Harald fik der Len og Styrelse. Det blev da vedtaget, førend Sendemændene fór bort, at Kong Harald skulde komme om Sommeren til Danekongen og tage af ham det Vilkaar, som Kong Harald bød.

13. Harald Graafeld fór om Sommeren til Danmark og havde tre Langskibe; et af dem styrede Arenbjørn Herse fra Fjordene. Kong Harald seilede ud fra Viken til Limfjorden og lagde der til ved Hals.n298 Det blev sagt ham, at Danekongen vilde komme strax. Men da Guld-Harald fik vide derom, seilede han did med 9 Skibe; dem havde han før rustet til at fare i Viking. Haakon Jarl havde da ogsaa rustet sin Hær og vilde ligeledes i Viking; han havde 12 Skibe, alle store. Men da Guld-Harald var faret bort, siger Haakon Jarl til Kongen: «Nu ved jeg ikke, om vi ikke kommer til at ro Ledingen og dog betale Ledings-bøder.n299 Nu vil Guld-Harald dræbe Harald Graafeld og siden tage Kongedømme i Norge. Mener Du, han vil blive Dig tro, naar Du giver ham saa stor Magt? Det sagde han i Vinter i mit Nærvær, at han vilde dræbe Dig, om han kunde komme til. Nu vil jeg vinde Norge under Dig og dræbe Guld-Harald, hvis Du vil love mig det, at jeg kan med Lethed blive forligt med Eder for den Sag; jeg [118] vil da blive Eders Jarl og binde det med Ed og vinde Norge under Eder med Eders Støtte og saa siden holde Landet under Eders Rige og betale Eder Skatter, og er Du da større Konge end Din Fader, om Du raader for to Tjodlande.» Dette bliver Kongen og Jarlen enige om; farer da Haakon med sine Mænd at lede efter Guld-Harald.

14. Guld-Harald kom til Hals i Limfjorden og bød strax Harald Graafeld til Kamp; men skjønt Harald havde færre Mænd, gik han dog strax paa Land, gjorde sig rede til Kamp og fylkede sin Hær. Men førend Fylkingerne gik imod hinanden, eggede Harald Graafeld ivrigt sine Mænd og bød dem drage sine Sverd; løb han strax frem forrest i Fylkingen og hug til begge Sider. Saa siger Glum Geiresøn i Graafeld-draapa:

Sverdhuggeren mælte

modige Ord, han som turde

farve Kamp-volden

med Fiendernes Blod.

Harald bød nu sine

Hirdmænd Sverdene svinge

i Kampen; mandigt tyktes

for Mændene Kongeordet.

Der faldt Kong Harald Graafeld. Saa siger Glum Geiresøn:

Skjoldbæreren, som var huld

imod Skibe, maatte i Døden

ligge paa den brede

Kant af Limfjorden.

Den gavmilde Høvding

faldt ved Hals paa Sanden;

Fyrsternes ordsnilde

Frænde voldte Mordet.

Der faldt de fleste af Kong Haralds Mænd med ham; der faldt Arenbjørn Herse. Da var ledne fra Haakon Adalsteinsfostres Fald 15 Vintre, men fra Sigurd Ladejarls Fald 13 Vintre. Saa siger Are Prest Torgilssøn, at Haakon Jarl var 13 Vintre over sin Fadersarv i Trondhjem, førend Harald Graafeld faldt, men i de 6 sidste Vintre, Harald Graafeld levede, siger Are, at Gunhildsønnerne og Haakon kjæmpede imod hinanden og drog skiftevis af Landet.n300

15. Haakon Jarl og Guld-Harald mødtes lidt efter, at Harald Graafeld var falden; lægger da Haakon Jarl til Kamp med Guld-Harald, og der faar Haakon Seier, men Harald blev fangen, og Haakon lod ham fæste paa Galgen. Siden fór Haakon Jarl til Danekongen og forligtes let med ham for Drabet af hans Frænde Guld-Harald. Siden bød Kong Harald Hær ud over hele sit Rige og fór med 600 Skibe. Der var da med ham Haakon Jarl og Harald Grenske, Søn af Kong Gudrød, og mange andre Stormænd, som havde flyet fra sin Odel for Gunhildsønnerne. Danekongen styrede med sin Hær til Viken, og der gik alt Landsfolket under ham; men da han kom til Tunsberg, drev der en stor Mængde Mænd til ham, og Kong Harald gav hele den [119] Hær, som var kommet til ham i Norge, i Haakon Jarls Haand og gav ham Styrelsen over Rogaland og Hordaland, Sogn, Firdafylke, Søndmøre, Raumsdal og Nordmøre – disse 7 Fylker gav Kong Harald til Haakon Jarl, at styre paa saadanne Vilkaar, som Harald den haarfagre gav sine Sønner, undtagen det, at Haakon skulde tilegne sig der, ligesom i Trondhjem, alle Kongsgaarder og al Landskyld; han skulde ogsaa have Kongsgodset, saavidt han trængte, om der var Hær i Landet. Kong Harald gav Harald Grenske Vingulmark, Vestfold og Agder til Lidandesnesn301 med Kongenavn og lod ham der have Rige paa slige Vilkaar, som forhen hans Frænder havde havt og Harald den haarfagre gav sine Sønner. Harald Grenske var da 18 Vintre gammel og blev siden en navnkundig Mand. Fór da Harald Danekonge hjem med hele Danehæren.

16. Haakon Jarl fór med sine Mænd nord langs Landet. Men da Gunhild og hendes Sønner spurgte denne Tidende, samlede de Hær og havde ondt for at faa Folk. De tog da atter det samme Raad som før, at seile vester over Havet med dem, som vil følge dem; de fór først til Orknøerne og dvælte der en Tid. Der var Torfinn Hausekljuvs Sønner nu Jarler, Lådve og Arnvid, Ljót og Skule. Haakon Jarl lagde alt Land under sig og sad den Vinter i Trondhjem; om det taler Einar Skaaleglam i Vellekla:

Syv Fylker har Jarlen

(den ædle, som Silkebaand bærer

om Panden) lagt under sig;

til Lykke det var for Landet.

Da Haakon Jarl fór nordover langs Landet om Sommeren og Landsfolket gik under ham, bød han det over alt sit Rige, at man skulde holde oppe Hov og Blot, og saa blev gjort. Saa siges i Vellekla:

[120] Den sindige Folke-leder

lod Tors og Gudernes

herjede Hov-lande

som Helligdomme frede.

Skjold-bæreren førte

Skibet hjem til Hæder

over hele Havet

(ham Guderne lede!).

Og de menneske-venlige

Æser vender sit Sind

til Blotene; Skjold-føreren,

den mægtige, fremmes ved saadant.

Nu gror Jorden som fordum

atter Fyrsten gavmild

lader Mændene glade

bygge Gudernes Huser.

Nu ligger under Jarlen

alt nordenfor Viken;

Kamp-øgerens, Haakons,

Herredømme gaar vide.

Den første Vinter, da Haakon raadede for Landet, gik Silden op rundt hele Landet, og om Høsten forud havde Korn voxet overalt der, det havde været saaet. Men om Vaaren skaffede man sig Frøkorn, saa at de fleste Bønder saaede sine Jorder til, og det tegnede sig snart til godt Aar.

17. Kong Ragnfrød, Gunhilds Søn, og Gudrød, en anden Søn af Gunhild, – disse to var nu alene i Live af Eiriks og Gunhilds Sønner. Saa siger Glum Geiresøn i Graafeld-draapa:

Haabet mit om Rigdomme

halvt er faldet, da Striden

Høvdingens Liv har taget;

Haralds Død mig skader.

Men jeg ved, at begge

hans Brødre mig har Lovet

gode Gaver, og Hirden

ser til dem efter Lykke.

Ragnfrød gjorde sig rede til Færden om Vaaren, da han havde været en Vinter i Orknøerne. Han styrede da øster til Norge og havde en vakker Hær og store Skibe. Men da han kom til Norge, spurgte han, at Haakon Jarl var i Trondhjem. Ragnfrød styrede da nord om Stad og herjede om i Søndmøre, og noget Folk gik under ham, som ofte sker, naar Hærflokker gaar over et Land, at de, som kommer ud for dem, søger sig Hjælp, enhver der, som det tykkes ham rimeligst. Haakon Jarl spurgte den Tidende, at der var Ufred syd paa Møre. Jarlen samlede da Skibe og lod skjære Hærpil op, rustede sig hastigt og seilede ud efter Fjorden. Han havde godt for at faa Folk med; Haakon Jarl og Ragnfrød mødtes nordligst i Søndmøre. Haakon Jarl lagde strax til Kamp; han havde flere Folk, men mindre Skibe. Kampen var haard, og det gik Haakon uheldigt; de kjæmpede om Stavnene, som dengang var Skik. Der var Strøm i Sundet, og alle Skibene drev sammen ind til Land. Jarlen lod og andøve til Land der, hvor det tyktes ham bedst at lande. Men da Skibene naaede Grund, gik Jarlen og alle hans Mænd af Skibene og drog dem op, forat deres Uvenner ikke skulde drage dem ud. Siden fylkede Jarlen paa Bredden og eggede Ragnfrød til at gaa op. [121] Ragnfrøds Mænd lagde til længere ude, og man skjød en Stund paa hverandre; men Ragnfrød vilde ikke gaa paa Land, og de skiltes da efter dette. Ragnfrød førte sin Hær syd om Stad, thi han frygtede for, at Landshæren skulde samle sig til Haakon Jarl. Men Jarlen lagde ikke mere til Kamp, fordi Forskjellen mellem begges Skibsbord syntes ham for stor. Fór han da om Høsten nord til Trondhjem og var der om Vinteren, men Kong Ragnfrød havde da alt søndenfor Stad: Firdafylke, Sogn, Hordaland, Rogaland. Han havde en stor Styrke om Vinteren, og da det vaaredes, bød han Leding ud og fik mange Folk; fór han da over alle disse Fylker for at samle til sig Folk og Skibe og andre Forraad, som han trængte.

18. Da det vaaredes, bød Haakon Jarl Mænd ud helt norden fra Landet. Han havde mange Mænd fra Haalogaland og Naumdalen, saa at han lige fra Byrdan302 til Stad havde Mænd fra alle Sjølande, og til ham samlede sig en Hær over hele Trøndelagen, ligesaa fra Raumsdal. Saa er sagt, at han havde Hær fra 4 Folklande; ham fulgte 7 Jarler, og de havde tilsammen en Mængde Mænd. Saa siges i Vellekla:

Det var siden, at Mørernes

mordlystne Folke-verge

fare lod nordenfra

en Færd af Mænd til Sogn.

Af fire Folklande

førte Krigeren Skarer;

han saa Hjælp deri

for hele Landsfolket.

Og til Skjolde-møde

paa Skibene ilede

sammen med Krigshøvdingen

syv Landsstyrere.

Da Sjøkrigerne fór sammen,

sitrede hele Norge;

foran Nesene flød der

af Faldnes Lig Dynger.

Haakon Jarl styrede med hele denne Hær syd forbi Stad. Da spurgte han, at Kong Ragnfrød med sin Hær var faret ind i Sogn; han førte da sine Mænd did og stødte der sammen med Ragnfrød. Jarlen lagde med sine Skibe til Land og valgte Kampvold for Kong Ragnfrød. Saa siges i Vellekla:

Gramen mødte Venders

Morder i anden Kamp,

men siden skede et meget

vidspurgt Mandefald.

Krigeren bød at styre

Stavnene til Landet

og førte sine Skibe

til Fylkets Yderrand.

Der stod en stor Strid. Haakon Jarl havde meget større Hær og fik Seier. Slaget stod paa Tinganes,n303 der hvor Sogn og Hordaland mødes. Kong Ragnfrød flyede til sine Skibe, men af hans Hær faldt 300 Mand. Saa siges i Vellekla:

[122] Kampen var haard, inden

under Liggribbes Klør

tre hundrede Mænd

trængtes af Kriger-høvdingen.

Over Havboeres

Hoveder seier-rige

Fyrste kunde gaa

derfra (glædeligt var det).

Efter dette Slag flyede Kong Ragnfrød fra Norge, men Haakon Jarl fredede Landet og lod den store Hær, som havde fulgt ham om Sommeren, fare tilbage nord; men han dvælte der om Høsten og om Vinteren.

19. Haakon Jarl tog til Hustru en Kvinde, som hed Tora, Datter af Skage Skoftesøn, en mægtig Mand. Tora var meget smuk; deres Sønner var Svein og Heming, og deres Datter var Bergljót, som siden Einar Tambeskjelve fik. Haakon Jarl var meget kvindekjær og havde mange Børn. En Datter hed Ragnhild; hende giftede han med Skofte Skagesøn, Toras Broder. Jarlen elskede Tora saa meget, at Toras Frænder blev ham kjærere end andre Mænd; men Skofte, hans Maag, havde dog mest Indflydelse af alle hendes Frænder. Jarlen gav ham store Landindtægter paa Møre. Men hver Gang, de var i Leding, skulde Skofte lægge sit Skib nærmest Jarlens Skib, og ingen anden fik Lov til at lægge sit Skib mellem deres Skibe.

[123] 20. Det var en Sommer, at Haakon Jarl havde Leding ude; da styrede der Torleiv spake Skib for ham. Eirik var ogsaa med; han var da 10 eller 11 Vintre gammel. Men naar de lagde til Havn om Kveldene, vilde Eirik ikke like andet, end at de lagde til Leie nærmest Jarlens Skib. Men da de kom syd paa Møre, kom der Jarlens Maag Skofte med et vel rustet Langskib. Og da de roede henimod Flaaden, raabte Skofte, at Torleiv skulde rømme Havn for ham og lægge ud af Leiet. Eirik svarede raskt og bad Skofte lægge til i et andet Leie. Dette hørte Haakon Jarl, at hans Søn Eirik nu tyktes saa mægtig, at han ikke vilde give efter for Skofte; Jarlen raaber strax, at de skal lægge ud af Leiet, ellers skulde det gaa dem værre; han siger, at de da vilde faa Hug. Men da Torleiv hørte det, kaldte han paa sine Mænd og bød dem lægge Skibet ud af Tengslerne, og saa blev gjort, Lagde da Skofte til i det Leie, som han var vant til at have nærmest Jarlens Skib. Skofte skulde sige Jarlen alle Tidender, naar de var begge sammen, men Jarlen sagde Skofte Tidender, om han hørte dem først; han fik Navnet Tidende-Skofte. Vinteren efter var Eirik hos sin Fosterfader Torleiv, men tidligt om Vaaren fik Eirik sig et Følge af Mænd. Torleiv gav ham en femtensædet Skude med alt Udstyr, Telter og Kost. Styrede da Eirik ud efter Fjorden og siden syd paa Møre. Tidende-Skofte fór med en fuldrustet femtensædet Skude mellem sine Gaarder, men Eirik lagde strax til Møde med ham og til Kamp. Der faldt Skofte, men Eirik gav de Mænd Grid, som endda var i Live. Saa siger Eyjolv Daadeskald i Bandadraapa:

Paa Sjøkongens Ski den unge

fór sent om Dagen

med lige stor Styrke

mod udværets sterke Herse,

da for ham, som svingede

blodige Sverd, Skofte

faldt (Ulve-mætteren

ofte gav Ravnene Føde).n304

Siden seilede Eirik sydover langs Land og kom frem i Danmark, fór da til Kong Harald Gormsøn og var hos ham om Vinteren. Men Vaaren efter sendte Danekongen Eirik nord i Norge og gav ham Jarlsnavn og dermed Vingulmarkn305 og Raumarike at styre, paa samme Vilkaar, som fór Skattekonger havde havt der. Saa siger Eyjolv Daadeskald:

Folke-styreren var

faa Vintre gammel

– – – – –

– – – – –n306

førend de guldrige

Fyrster vilde give

den unge, hjelmdækte

Hærfører Land at styre.

[124] Eirik Jarl blev siden en stor Høvding.

21. Olav Trygvesøn var hele denne Tid i Gardarike og nød der den største Hæder hos Kong Valdemar og Kjærlighed hos Dronningen. Kong Valdemar satte ham til Høvding over den Hær, som han sendte ud for at verge sit Land. Olav havde nogle Kampe og viste sig at være en dygtig Hærfører; han holdt da selv en stor Skare Hærmænd paa sin Kost af de Len, som Kongen gav ham. Olav var gavmild imod sine Mænd og blev deraf vennesæl. Men som ofte kan hænde, naar udenlandske Mænd løftes til Magt eller til saa stor Ære, at de gaar fremfor indenlandske Mænd, da hændte det, at mange var misundelige over, at han var Kongen og ikke mindre Dronningen kjær; mange talte om det for Kongen, at han skulde vogte sig for at gjøre Olav for stor: «thi slig en Mand er Eder farligst, om han vil laane sig til det, at gjøre Eder og Eders Rige Mén, naar man er saa dygtig og vennesæl som han; vi ved heller ikke, hvad han og Dronningen stadig taler om.» Det var almindelig Sed hos mægtige Konger, at Dronningen skulde have halve Hirden og holde den paa sin Kost og have dertil Skatter og Skylder, saa som trængtes; saaledes var det ogsaa hos Kong Valdemar, at Dronningen havde ikke mindre Hird end Kongen, og kappedes de meget om at vinde gjæve Mænd; hver vilde have dem til sig. Nu hændte det, at Kongen fæstede Tro til slige Taler, som kom frem for ham, og han blev noget faatalende og uvenlig imod Olav. Men da Olav merkede det, sagde [125] han det til Dronningen, og tillige at han havde Lyst til at fare til NordLandene; han siger, at hans Frænder har havt Rige der forud, og det tykkes ham ligest, at der vilde han faa størst Fremgang. Dronningen byder ham fare vel og siger, at han vil tykkes en gjæv Mand, hvor han maatte være. Siden rustede Olav sin Færd, gik ombord paa sit Skib og styrede saa ud i Østersøen. Men da han seilede vestover, kom han til Borgundarholm,n307 gjorde der Landgang og herjede; Landets Mænd søgte ned og holdt Kamp imod ham, men Olav fik Seier og meget Hærfang.

22. Olav laa ved Borgundarholm; de fik der hvast Veir og Storm i Sjøen, saa de ikke kunde holde sig der, og seiler derfra syd under Vendland og faar der god Havn; de farer der fredeligt og dvæler der en Tid. Burislavn308 Kongen i Vendland;n309 hans Døtre var Geira, Gunhild og Astrid. Kongsdatteren Geira havde Rige og Magt der, hvor Olav og hans Mænd kom til Land. Dixen hed den Mand, som havde mest at sige hos Dronning Geira. Men da de havde spurgt, at der var kommet til Landet ukjendte Mænd, som bar sig sømmeligt ad og fór der med Fred, da fór Dixen til dem med Bud fra Dronning Geira, at hun vilde byde de Mænd, som var komne der, til Vinterophold, thi da var det ledet langt paa Sommeren, men der var haardt Veir og store Stormer. Men da Dixen kom did, blev han strax var, at det var en udmerket Mand baade af Æt og Udseende, som raadede for dem. Dixen sagde dem, at Dronningen bød dem til sig med Venskabs-bud. Olav tog imod Indbydelsen og fór om Vinteren til Dronning Geira; de syntes begge meget godt om hinanden, saa at Olav beilede til Dronning Geira, og det blev da saa gjort, at Olav den Vinter fik Geira. Tog han da Styrelsen for det Rige med hende. Om det taler Halfrød Vandraadeskald i den Draapa, han digtede om Kong Olav:

Høvdingen lod ved Holmen

de haarde Sverde farve

blodigt (hvi skal man dølge

dette?) og øster i Gardar.

23. Haakon Jarl raadede for Norge og betalte ikke nogen Skat af den Aarsag, at Danekongen eftergav ham alle Skatter, som Kongen havde fra Norge, for den Umage og de Omkostninger, som Jarlen havde for at verge Landet imod Gunhildsønnerne.

24. Keiser Otta var dengang i Saxland.n310 Han sendte Bud til Danekongen Harald, at han og det Folk, han styrede, skulde tage Daab og den rette Tro; i andet [126] Fald, sagde Keiseren, at han vilde fare med Hær imod ham. Da lod Danekongen gjøre sit Landevern rede, lod da holde vel op Danevirket og ruste sine Hærstibe; derpaa sendte Kongen Bud til Norge til Haakon Jarl, at han skulde komme til ham tidlig om Vaaren med al den Hær, han kunde samle. Haakon Jarl bød Hær ud om Vaaren af hele sit Rige og blev meget mandsterk; med den Hær styrede han til Danmark og fór til Møde med Danekongen. Kongen tog sømmelig imod ham. Hos Danekongen var da mange andre Høvdinger, som ydede ham Hjælp; han havde da en meget stor Hær.

25. Olav Trygvesøn havde været om Vinteren i Vendland, som før er skrevet. Han fór om Vinteren til de Herreder der i Vendland, som havde ligget under Dronning Geira, men havde unddraget sig al Lydighed og Skatgaver til hende. Der herjede Olav og dræbte mange Mænd, brændte for somme, tog meget Gods og lagde under sig de Riger; siden fór han tilbage til sin Borg. Tidlig om Vaaren gjorde Olav sine Skibe rede og seilede siden ud i Havet. Han seilede under Skaane og gjorde der Landgang; Landets Mænd samlede sig sammen og kjæmpede imod ham, men Olav fik Seier og stort Hærfang. Siden seilede han øster til Gotland; der tog han et Kjøbskib, som Jæmter eiede. De vergede sig godt, men det endte saa, at Olav ryddede Skibet, dræbte mange Mænd og tog alt Gods. En tredje Kamp havde han paa Gotland; der havde Olav Seier og fik meget Hærfang. Saa siger Halfrød Vandraadeskald:

Siden lod Hovenes Fiende

fælde Jæmtlændinger

og Vender i Kampen

(vant til det blev han tidlig).

Hersers Sverd-djerve Herre

huggede ind paa Goter.

Guld-deleren (hørte jeg) gjorde

gjerne Hærtog til Skaane.

26. Keiser Otta drog sammen en stor Hær; han havde Mænd fra Saxland, Frankland og Frisland, og fra Vendland fulgte ham Kong Burislav med en stor Hær, og i Følge med ham var hans Maag, Olav Trygvesøn.n311 Keiseren havde en stor Rytterhær og en meget større Hær af Fodfolk; ogsaa fra Holtsetelandn312 havde han en stor Hær. [127] Harald Danekonge sendte Haakon Jarl med den Hær af Nordmænd, som fulgte ham, syd til Danevirke at verge Landet. Saa siges i Vellekla:

Det var ogsaa, at Havets

Hester løb nordenfra

under den sindige Rytter

sydover til Danmark.

Og Hordernes Herre,

hvis Hoved dækkes af Hjelmen,

Dovres Drotten, søgte

danske Fyrsters Møde.

Og ved Vintertide

vilde det mørke Skovlands

gavmilde Konge prøve

Krigeren, som kom nordenfra,

dengang da den haarde

Hærmand fik Budskab

fra Gramen at verge

Virket imod Fienden.

Keiser Otta kom med sin Hær søndenfra til Danevirke, men Haakon Jarl vergede med sine Mænd Borgmurene. Danevirke ligger saaledes, at to Fjorder gaar ind i Landet, hver paa sin Side af Landet, men mellem Fjordbundene havde Danerne gjort en stor Borgmur af Sten og Torv og Træer og gravet et bredt og dybt Dige udenfor, men reist Kasteller ved Borgeleddene.n313 Da blev der en stor Strid. Om det tales i Vellekla:

Ikke var det glædeligt

at gaa mod deres Hære

(skjønt Skjoldføreren

Skade haard voldte),

da Krigeren fór søndenfra

med Hære af Friser,

af Franker og af Vender

(Sjøhelten vakte Kampe).

Haakon Jarl satte Fylkinger over alle Borgeleddene, men den største Del af sin Hær lod han fare langs med Borgmurene og verge der, hvor man hvergang søgte til; der faldt mange af Keiserens Hær, men de vandt ikke noget af Borgen. Vendte da Keiseren sig bort og søgte ikke længer til der. Saa siges i Vellekla:

Spydspidser knækkedes,

da be i Kamplegen førte

Skjoldene mod hverandre

(Modstanderen veg ikke);

Sjøhestenes Styrer

drev Saxer paa Flugt

der, saa at Gramen vergede

Volden imod Fienden.

Efter denne Strid fór Haakon Jarl tilbage til sine Skibe og agtede da at seile hjem nord til Norge, men han fik ikke Bør; laa han da ude i Limfjorden.

27. Keiser Otta snur nu med sin Hær til Sle; drager han der til sig en Skibshær og fører da sine Mænd over Fjorden til Jylland. Men da Danekongen Harald spørger det, farer han imod med sin Hær, og der bliver et stort Slag, og tilslut vinder Keiseren Seier; men Danekongen flygtede unda til Limfjorden og fór ud i Maarsø.n314 Da for Mænd mellem ham og Keiseren, og der blev aftalt Grid og Stævnelag. Keiser Otta og Danekongen mødtes i Maarsø. Men da forkyndte en hellig Biskop, Poppo, [128] Troen for Kong Harald, og han bar gloende Jern i sin Haand og viste Kong Harald sin Haand ubrændt. Siden lod Kong Harald sig døbe med hele Danernes Hær.n315 Kong Harald havde forud, medens han sad i Maarsø, sendt Bud til Haakon Jarl, at han skulde komme ham til Hjælp; Jarlen var netop kommen til Øen, da Kongen havde ladet sig døbe; da sender Kongen Bud, at Jarlen skulde komme til ham. Men da de mødes, nøder Kongen Jarlen til at lade sig døbe; da blev Haakon Jarl døbt med alle de Mænd, som der fulgte ham. Kongen gav ham da Prester og andre lærde Mændn316 og sagde, at Jarlen skulde lade døbe alt Folk i Norge; skiltes de saa, og Haakon Jarl fór ud til Havs og biede der paa Bør. Men da den Vind kom, som han mente skulde føre ham ud i Havet, skjød han op paa Land alle de lærde Mænd, men han seilede da ud i Havet. Vinden gik fra Sydvest og Vest; seiler Jarlen da øster gjennem Øresund, herjer han da paa begge Lande; siden seilede han øster forbi Skaanesiden og herjede her og der, hvor han kom til Land. Men da han kom øster langs Gauteskjærene,n317 lagde han til Land og gjorde der et stort Blot; da kom der flyvende to Ravner, som skreg høit. Da tyktes Jarlen at vide, at Oden havde taget imod Blotet, og at nu Jarlen vilde faa god Lykke til at kjæmpe. Da brændte Jarlen alle sine Skibe, gik op paa Land med hele sin Hær og fór [129] overalt med Hærskjold. Da kom imod ham Ottar Jarl, som raadede for Gautland; de holdt en stor Kamp; der faar Haakon Jarl Seier, men Ottar Jarl falder og en stor Del af Hæren med ham. Haakon Jarl farer nu over begge Gautlande, overalt med Hærskjold, indtil han kommer til Norge; siden farer han Landeveien helt nord til Trondhjem. Om dette siges i Vellekla:

Flygtningers Fiende

gik til Frettn318 paa Sletten

og fik Svar, at Dagen

duede godt til Kampen.

Saa da Krigs-styreren

de sterke Liggribbe;

Hovenes Gode vilde

Gauters Liv tyne.

Sverd-ting holdt nu Jarlen,

hvor før ham ingen

Mand med Skjold paa Armen

evnet har at herje.

Ingen op fra Sjøen

saa lang Vei har baaret

gyldne Skjolde; gjennem

hele Gautland fór han.

Krigeren fyldte Sletten

med de Faldnes Dynger;

Æsers Ætmand seirede,

Oden fik de faldne.

Kan man tvile, at Kongers

Knuser af Guder styres?

Sterke Magter (siger jeg)

styrker Haakons Rige.

28. Keiser Otta fór tilbage til Saxland til sit Rige; han og Danekongen skiltes i Venskab. Saa siger man, at Keiser Otta holdt Kong Haralds Søn Svein over Daaben og gav ham sit Navn, og han blev døbt saaledes, at han derefter hed Otta Svein. Harald Danekonge holdt vel Kristendommen lige til sin Dødsdag. Kong Burislav fór siden til Vendland og med ham hans Maag Olav Trygvesøn. Om denne Kamp taler Halfrød Vandraadeskald i Olavsdraapa:

Hærskibenes Styrer

huggede i Danmark

søndenfor Hedeby

Hærmænd isønder.

29. Olav Trygvesøn var tre Vintre i Vendland, indtil hans Hustru Geira fik en Sygdom, som bragte hende Døden. Dette tyktes Olav en saa stor Sorg, at han ikke likte sig mere i Vendland. Han staffede sig da Hærskibe og fór atter i Hærfærd, herjede først om i Frisland, dernæst om i Saxland og lige til Flæmingjaland.n319 Saa siger Halfrød Vandraadeskald:

Trygves Søn lod hugge

tidt ihjel Saxer,

saa Ligene lemlæstede

laa til Føde for Ulven.

Den vennesæle Fyrste

vide gav Ulvene

at drikke det brune

Blod af mange Friser.

Mægtige Sjøkonge huggede

sønder Lig paa Walcheren.

Fyrsten gav Ravnene

Flæmingers Kjød at æde.

30. Siden styrede Olav Trygvesøn til England og herjede vide om i Landet; han seilede helt nord til Nordimbraland og herjede der; derfra fór han nord til Skotland [130] og herjede vide der. Derfra seilede han til Suderøerne og havde der nogle Kampe; siden styrede han syd til Man og kjæmpede der. Han herjede ogsaa vide om i Irland; derpaa styrede han til Bretland og herjede vide i det Land, og ligesaa i Kumberland. Derfra seilede han vest (syd) til Valland og herjede der; derfra seilede han vestenfra (søndenfra) og vilde til England; saa kom han til de Øer, som hedde Syllinger,n320 i Havet vester for England. Saa siger Halfrød Vandraadeskald:

Unge Konge uspart

Englænderne herjede,

Spydregns Nærer raadede

for Nordimbrers Mord.

Kampglade Ulve-mættter

ødede Skotter vide

med Sverd; Guld-deleren

Sverd-Leg i Man øvede.

Almbuens Bærer

bragte Døden til Øers

Hær og til Irer

(ærgjerrig var Fyrsten).

Kongen Bretlands-boerne

bankede og ned huggede

(Graadigheden minskes

for Gribben) Kumberlændinger.

Olav Trygvesøn var 4 Vintre i Hærfærd, efterat han fór fra Vendland, indtil han kom til Syllingerne.

31. Da Olav Trygvesøn laa i Syllingerne, spurgte han, at der paa Øen var en Spaamand, som sagde forud Fremtiden, og mange troede, at det gik ofte efter, hvad han sagde. Olav fik Lyst til at prøve den Mands Spaadom; han sendte den smukkeste og største af sine Mænd, klædt saa smukt som muligt, og bød ham sige, at han var Kongen, thi Olav var da bleven navnkundig over alle Lande deraf, at han var vakrere og gjævere og større end alle andre; men siden han fór fra Gardarike, brugte han ikke mere af sit Navn end, at han kaldte sig Ole og sagde sig at være gerdsk.n321 Men da Sendemanden kom til Spaamanden og sagde sig at være Kongen, fik han dette Svar: «Ikke er Du Kongen; men det er mit Raad, at Du er Din Konge tro.» Ikke sagde han mere til denne Mand. Sendemanden fór tilbage og sagde dette til Olav, og han [131] fik nu saa meget større Lyst til at finde denne Mand, da han hørte sligt Svar fra ham, og han mistede nu Tvilen om, at han var en sand Spaamand. Fór da Olav til ham og talte med ham og spurgte efter, hvad han spaaede om Olavs Fremtid, hvorvidt han vilde faa Rige eller anden Lykke. Eneboeren svarede med hellig Spaadom: «Du vil blive en herlig Konge og udføre herlige Verker: Du vil føre mange Mænd til Tro og Daab; Du vil derved hjælpe baade Dig og mange andre; og for at Du ikke skal have Tvil om dette mit Svar, saa kan Du have det til Tegn: ved Dine Skibe vil Du møde Svig og Fiender og vil komme i Kamp, vil tabe nogle Mænd og selv faa Saar; af det Saar vil Du være Døden nær og blive baaret paa Skjold til Skibet; men af dette Saar vil Du blive frisk inden 7 Nætter og kort efter tage imod Daaben.» Siden fór Olav ned til sine Skibe, og da mødte han der de Ufredsmænd, som vilde dræbe ham og hans Mænd; men deres Sammenstød endte saaledes, som Eneboeren havde sagt ham, at Olav blev saaret baaret ud paa Skibet, og tillige at han var frisk efter 7 Nætter. Tyktes da Olav vide, at denne Mand havde sagt ham Sandheden, og at han var en sand Spaamand, hvorfra han end havde denne Spaadom. Fór da Olav anden Gang at finde denne Mand, talte da meget med ham og spurgte omhyggelig, hvorfra han havde den Visdom, at han spaaede om Fremtiden. Eneboeren sagde, at de kristne Mænds Gud selv lod ham vide alt det, som han ønskede, og siger da Olav om mange Guds Storverker, og efter disse Overtalelser gik Olav ind paa at tage imod Daab, og saa hændte det, at Olav blev døbt der og alt hans Følge. Dvælte han der meget længe og lærte den rette Tro og havde derfra med sig Prester og andre lærde Mænd.

[132] 32. Fra Syllingerne seilede Olav om Høsten til England; han laa der i en Havn og fór nu med Fred, thi England var kristent, og han var ogsaa nu kristen. Men der fór over Land et Tingbud, at alle Mænd skulde komme til Ting; men da Tinget var sat, kom der en Dronning, som hed Gyda, Søster af Olav Kvaran, som var Konge i Dublin paa Irland.n322 Hun havde været gift i England med en mægtig Jarl; han var da død, men hun styrede Riget efter ham. Men der var en Mand i hendes Rige, som hed Alvine, en stor Kjæmpe og Holmgangsmand; han havde beilet til hende, men hun svarede saa, at hun vilde vælge, hvem hun vilde have blandt de Mænd, som var i hendes Rige, og af den Aarsag var Ting samlet, at Gyda skulde vælge sig en Mand. Der var da Alvine kommet, prydet med de bedste Klæder, og mange andre var der, vel klædte. Olav var kommen der og havde sine Uveirsklæder og yderst en lodden Kappe; han stod med sit Følge længer ude end de andre. Gyda gik og saa paa hver Mand, som tyktes hende at se mandig ud; men da hun kom der, Olav stod, saa hun ham op i Ansigtet og spurgte, hvad for Mand han var. Han nævnte sig Ole: «jeg er en udenlandsk Mand her,» sagde han. Gyda mælte: «Vil Du have mig, saa vil jeg vælge Dig.» «Det vil jeg ikke sige Nei til,» sagde han og spurgte, hvad Navn, Æt og Herkomst hun havde. «Jeg er,» sagde hun, «en Kongedatter fra Irland. Jeg var gift her til Landet med den Jarl, som raadede for Riget her. Siden han døde, har jeg styret Riget; flere Mænd har beilet til mig, men ingen, som jeg vilde gifte mig med, og jeg heder Gyda.» Hun var ung og smuk; Olav og hun taler nu om Sagen og blir enige sig imellem; Olav fæster sig Gyda. Alvine liker dette meget lidet; men det var Sed i England, at naar to kappedes om en Ting, saa skulde der være Holmgang. Byder Alvine Olav Trygvesøn til Holmgang om denne Sag. De aftaler Stævne til Kamp, og skal der være 12 paa hver Side. Men da de mødes, siger Olav til sine Mænd, at de skal gjøre saa, som han gjør; han havde en stor Øx. Men da Alvine vilde hugge med sit Sverd til ham, slog han Sverdet ud af hans Haand og i andet Hug ham selv, saa at Alvine faldt. Siden bandt Olav Alvine fast; saa gik det alle Alvines Mænd, at de blev bankede og bundne og saa førte hjem til Olavs Herberge. Siden bød han Alvine fare ud af Landet og aldrig komme tilbage, men Olav tog alle hans Eiendommer. Olav fik da Gyda og dvælte i England, men stundom i Irland. Engang da Olav var i Irland og var med i en Hærfærd, og de fór med Skibe og trængte til at hugge Strandhug, gik Mændene paa Land og drev ned til Stranden en Mængde Fæ. Da kom en Bonde efter og bad Olav give ham de Kjør, han eiede. Olav bad ham tage sine Kjør, om han kunde finde dem: «men sink ikke vor Færd.» Bonden havde der en stor Buhund; han viste Hunden ud i Fæflokken, og blev der drevet mange Hundreder af Fæ; men Hunden løb rundt i [133] hele Fæflokken og drev ud saa mange Kjør, som Bonden sagde, han eiede, og de var alle merkede paa samme Vis. De tyktes da vide, at Hunden havde valgt rigtig, og syntes, at Hunden var merkelig klog. Da spørger Olav, om Bonden vilde give ham Hunden; «gjerne», siger Bonden. Olav gav ham strax i Gjengjæld en Guldring og lovede ham sit Venskab. Den Hund hed Vige og var bedst af alle Hunder; den havde Olav længe siden.

33. Danekongen Harald Gormsøn spurgte, at Haakon Jarl havde kastet fra sig Kristendommen, men havde herjet vide i Danekongens Land. Da bød Harald Danekonge Hær ud og fór siden til Norge. Og da han kom til det Rige, som Haakon Jarl havde at styre, herjede han der og ødede alt Land og kom med sin Hær til de Øer, som hed Solunder.n323 Fem Gaarder alene stode ubrændte tilbage i Læradal i Sogn, men alt Folket flyede til Fjeld og Skoger med alt det, de kunde faa med. Da vilde Danekongen seile med den Hær til Island for at hevne det Nid, at alle Islændinger havde digtet Nid-vers om ham. Det var gjort til Lov paa Island, at man skulde digte om Danekongen et Nid-vers for hvert Menneske, som var i Landet; Aarsagen til det var, at et Skib, som islandske Mænd eiede, strandede i Danmark, men Danerne tog alt Godset og kaldte det Vrag, og den, som raadede derfor, var Kongens Bryde,n324 som hed Birger. Nid-vers blev digtet om dem begge; dette er et af dem:

Da mordvante Harald

red paa Havhest søndenfra

i Faxesn325 Ham, blev Venders

Morder til Vox alene;

men vanmægtige Birger,

vraget af Landvætter,

(alle maatte se det)

øvede sig som Hoppe.

Kong Harald bød en tryllekyndig Mand at fare i Hamfærd til Island og friste, hvad han kunde fortælle ham; han fór i Hvalsskikkelse. Men da han kom til Landet, fór han vester langs Nordsiden af Landet. Han saa, at alle Fjeld og Hauger var fulde af Landvætter, nogle store, andre smaa. Men da han kom udenfor Vaapnafjord,n326 fór [134] han ind i Fjorden og vilde gaa paa Land. Da fór en stor Drage ned fra Dalen, og den fulgte mange Ormer, Padder og Øgler, og de blæste Edder imod ham. Men han fór bort og vest (nordvest) langs Land helt til udenfor Eyjafjord;n327 han fór ind efter den Fjord, men der fór imod ham en Fugl saa stor, at Vingerne naaede Fjeldene paa begge Sider, og med den en Mængde andre Fugler, baade store og smaa. Bort fór han derfra og vester om Landet og derpaa syd til Breidefjordn328 og stævnede der ind i Fjorden. Der fór imod ham en stor Oxe, den vadede ud i Sjøen og gav sig til at brøle fælt; en Mængde Landvætter fulgte den. Bort fór han derfra og syd forbi Reykjanesn329 og vilde gaa op paa Vikarskeid.n330 Der kom imod ham en Bergrise, som havde en Jernstav i Haanden og bar Hovedet høiere end Fjeldene, og mange andre Jåtner var i Følge med ham. Derfra fór han øster hele Veien langs Landet: «der var intet,» sagde han, «undtagen Sand og Ødemarker og store Brændinger udenfor, men saa stort et Hav mellem Landene, at man ikke kan seile der med langskibe.» Dengang var Brodd-Helge i Vaapnafjord, Eyjolv Valgerdsøn i Eyjafjord, Tord Gelle i Breidefjord, Torodd Gode i Ålvus. Siden vendte Danekongen med sin Hær sydover langs Landet og fór siden til Danmark; men Haakon Jarl lod bygge alt Landet og betalte ikke siden nogen Skat til Danekongen.

34. Kong Haralds Søn Svein – han som siden blev kaldt Tjugeskjegn331 – krævede Rige af sin Fader, Kong Harald; men da var det fremdeles som før, at Kong Harald ikke vilde tveskifte Danmark og ikke give ham noget Rige. Da samler Svein sig Hærskibe og siger, at han vil fare i Viking. Men da hele hans Hær kom sammen og af Jomsvikingerne Palne-Toke var kommet ham til Hjælp, da styrede Svein til Sjæland og ind i Isefjord. Der laa hans Fader, Kong Harald, med sine Skibe og rustede sig til at fare i Leding. Svein lagde til Strid med ham, og der blev et stort Slag; der drev da Folk til Kong Harald, saa at Svein maatte vige for Overmagten og flyede. Der fik Kong Harald saadanne Saar, at han døde. Siden blev Svein tagen til Konge i Danmark. Da var Sigvalde Jarl over Jomsborg i Vendland; han var Søn af Kong Strut-Harald, som havde raadet for Skaane, og Sigvaldes Brødre var Heming og Torkel den høie. Da var ogsaa Bue Digre af Borgundarholm og hans Broder Sigurd Høvdinger blandt Jomsvikingerne; der var ogsaa Vagn, Søn af Aake og Torgunna, Bues og Sigurds Søstersøn. Sigvalde Jarl havde taget Kong Svein til Fange og ført ham til Vendland til Jomsborg og tvang ham til Forlig med Venderkongen Burislav og til at lade Sigvalde fastsætte Forligsvilkaarene mellem dem – Sigvalde Jarl havde da Astrid, Datter af Kong Burislav – i andet Fald, sagde Jarlen, at han vilde give Kong Svein i Vendernes Haand. Men Kongen vidste det, at de vilde pine ham til Døden; gik han derfor ind paa at lade Jarlen gjøre Forliget. Jarlen dømte [135] det, at Kong Svein skulde faa Kong Burislavs Datter Gunhild, men Kong Burislav skulde faa Tyra Haraldsdatter, Kong Sveins Søster, men begge skulde have sit Rige, og der skulde være Fred mellem Landene. Derefter fór Kong Svein hjem i Danmark med sin Hustru Gunhild; deres Sønner var Harald og Knut den mægtige. I den Tid truede Danerne meget at fare med Hær til Norge imod Haakon Jarl.

35. Kong Svein gjorde et stort Gjestebud og stævnede til sig alle de Høvdinger, som var i hans Rige; han skulde tage Arv efter sin Fader Harald. Da var ogsaa lidt før død Strut-Harald i Skaane og Vesete i Borgundarholm, Fader til Bue Digre og Sigurd. Sendte Kongen da Bud til Jomsvikingerne, at Sigvalde Jarl og Bue og deres Brødre skulde komme did og tage Arv efter sine Fædre ved det Gjestebud, som Kongen gjorde. Jomsvikingerne fór til Gjestebudet med alle de kjækkeste af sine Folk; de havde 40 Skibe fra Vendland, men 20 fra Skaane; der kom en stor Mængde Mennesker sammen. Den første Dag i Gjestebudet, før Kong Svein steg i sin Faders Høisæde, drak han hans Mindebæger og gjorde det løfte, at før 3 Vintre var ledne, skulde han være kommen med sin Hær til England og dræbe Kong Adalraadn332 eller drive ham fra Landet. Det Mindebæger skulde alle drikke, som var i Arveølet. Da blev skjænket for Jomsvikingernes Høvdinger den sterkeste Drik, som der var, i de største Horn. Men da det Mindebæger var drukket ud, skulde alle Mænd drikke Kristi Mindebæger, og til Jomsvikingerne blev altid baaret det fuldeste Horn og sterkeste Drik. Det tredje var Mikals [136] Mindebæger, og det drak alle. Efter det drak Sigvalde Jarl sin Faders Mindebæger og gjorde siden det Løfte, at før 3 Vintre var ledne, skulde han være kommen til Norge og dræbe Haakon Jarl eller drive ham fra Land. Siden lovede Torkel den høie, hans Broder, at han skulde følge Sigvalde til Norge og ikke fly fra Kampen, saalænge Sigvalde blev efter kjæmpende. Da lovede Bue Digre, at han vilde fare med dem til Norge og ikke fly for Haakon Jarl fra Kampen. Da lovede hans Broder Sigurd, at han vilde fare til Norge og ikke fly, saalænge den største Del af Jomsvikingerne kjæmpede. Da lovede Vagn Aakesøn, at han skulde fare med dem til Norge og ikke komme tilbage, førend han havde dræbt Torkel Leira og gaaet i Seng hos hans Datter Ingebjårg. Mange andre Høvdinger gjorde løfter om andre Ting. Den Dag drak Mændene Arveølet; men Morgenen efter, da Jomsvikingerne havde sovet ud, syntes de, at de havde taget Munden fuld, og holdt nu Stævne og drøftede, hvorledes de skulde bære sig ad med Færden. De aftaler da at ruste sig saa skyndsomt som muligt og gjør nu sine Skibe og sin Hær rede. Det rygtedes vide om Landene.

36. Eirik Jarl Haakonsøn spørger denne Tidende; han var da paa Raumarike. Drog han strax Folk til sig og fór til Oplandene og derefter nord over Fjeldet til Trondhjem til sin Fader, Haakon Jarl. Om det taler Tord Kolbeinsøn i Eiriksdraapa:

Og sandelig fór der

søndenfra (Bønderne frygter

Striden) store Hærsagn

vide om Staal-kjæmperne.

Skibs-styreren spurgte,

at Danernes lange Skibe

sydpaa over Lunnerne

i Sjøen blev dragne.

37. Haakon Jarl og Eirik Jarl lader skjære Hærpil op over hele Trøndelagen, sender Bud til begge Mører og Raumsdal, ligesaa nord i Naumadal og til Haalogaland, stævner siden ud fuld Almenning af Folk og Skibe. Saa siges i Eiriksdraapa:

Skjoldbæreren lod mange

(Skaldens Ros tager Vext)

Langskibe og Snekker

og Knarrer føre i Sjøen,

da den vældige Kriger

vilde verge med Skjoldet

sin Faders Lande (Leding

stor laa da for Landet).

Haakon Jarl fór strax syd paa Møre for at speide og samle Folk; men Eirik drog Hæren sammen og førte den sydover.

38. Jomsvikingerne styrede med sin Hær til Limfjorden og seilede derfra ud i Havet; de havde 60 Skibe og kom til Agder; de styrer strax nordover til Rogaland, tager dernæst paa at herje, saasnart de kommer i Haakon Jarls Rige, og farer saa nordover langs Landet, overalt med Hærskjold. Geirmund er den Mand nævnt, som fór med en snar Skude og havde nogle Mænd med. Han kom frem til Møre og fandt der Haakon Jarl, gik ind for Bordet og sagde Jarlen Tidende, at en Hær var syd i Landet, kommen fra Danmark. Jarlen spurgte, om han vidste Sikkerhed for det. Geirmund stak op den [137] ene Arm, og var Haanden hugget af den, og siger, at det var Tegn paa, at en Hær var i Landet. Siden spørger Jarlen nøiagtig om denne Hær. Geirmund siger, at det var Jomsvikingerne, og de havde dræbt mange Mænd og ranet vide: «de farer dog,» siger han, «fort og voldsomt. Jeg tænker, at det ikke vil vare længe, førend de kommer frem her.» Siden roede Jarlen gjennem alle Fjorder, ind langs det ene Land og ud langs det andet; han fór Dag og Nat og havde Speidere den øvre Vei over Eidet,n333 baade syd i Fjordene og tillige nord der, hvor Eirik fór med Hæren. Om det tales i Eiriksdraapa:

Kampdygtig Jarl, som havde

paa Havet Langskibe,

førte imod Sigvalde

sine høie Stavner.

Mangen Aare mon skjælve,

men ikke frygted' de Døden,

Sjømændene, som Sjøen

sled med Aarebladene.

Eirik Jarl fór syd med Hæren, saa rask han kunde.

39. Sigvalde Jarl styrede med sin Hær nord om Stad og lagde først til Herøerne.n334 Men om end Vikingerne fandt Landets Folk, sagde de aldrig sandt om, hvad Jarlerne havde fore. Vikingerne herjede, hvor de kom. De lagde ind til Øen Håd,n335 løb der op og herjede, førte til Skibene baade Folk og Fæ, men dræbte alle vaabenføre Karler. Men da de fór ned til Skibene, da kom en gammel Bonde til dem, men der var Bues Mænd nær. Bonden sagde: «I farer ikke frem som Hærmænd, driver til Stranden Kjør og Kalver; det vilde være Eder en større Fangst at tage Bjørnen, som nu næsten er kommen i Bjørnebaasen.» «Hvad siger Kallen?» raaber de, «kan Du sige os noget om Haakon Jarl?» Bonden svarer: «Han fór igaar ind i Hjårundarfjord;n336 han havde et Skib eller to, ikke var det flere end tre, og havde da ikke spurgt noget til Eder.» Bue og hans Mænd tager strax paa Sprang til Skibene og lader alt Hærfang efter. Bue mælte: «Lad os nu tage Nytte af, at vi har faaet Nyheder, saa vi kan være nærmest til Seieren.» [138] Men da de kom op paa Skibene, roede de strax ud. Sigvalde Jarl raabte til dem og spurgte om Tidende. De siger, at Haakon Jarl var der inde i Fjordene. Siden løser Jarlen Flaaden op, og de ror nordenom Øen Håd og saa ind om Øen.

40. Haakon Jarl og hans Søn Eirik Jarl laa i Halkjelsvik;n337 der var hele deres Hær samlet; de havde halvandet Hundrede Skibe og havde da spurgt, at Jomsvikingerne havde lagt ind til Håd. Jarlerne roede da nordover for at søge efter dem, og da de kommer did, som heder Hjårungavaag,n338 mødes de. Begge ordner da sin Hær til Kampen. Midt i Hæren var Sigvalde Jarls Merke; imod det lagde Haakon Jarl sig; Sigvalde Jarl havde 20 Skibe, men Haakon 60. I Haakon Jarls Flok var Høvdingerne Tore Hjort fra Haalogaland og Styrkaar fra Gimsar.n339 I den ene Fylkinge-arm var Bue Digre og hans Broder Sigurd med 20 Skibe; imod dem lagde Eirik Jarl Haakonsøn 60 Skibe, og med ham var disse Høvdinger: Gudbrand Hvite fra Oplandene og Torkel Leira fra Viken. I den anden Fylkinge-arm lagde Vagn Aakesøn frem med 20 Skibe, men imod dem Svein Haakonsøn og med ham Skjegge af Ophaug paa Yrjarn340 og Ragnvald fra Ærvik paa Stad med 60 Skibe. Saa siges i Eiriksdraapa:

Men Hav-skibene

skred til Kamp-møde

(Ledingen seiled' langs med

Landet) mod Daners Skibe;

mange af disse Jarlen

paa Møre fik ryddet

under Vikingerne (Skibene

drev med varme Ligdynger).

Øivind siger og saaledes i Haaløigja-tal:

Det var mindst

Glædes-møde

for Yngvefrøis

Uvenner

aarle Morgen,

da mod Ødaner

Landsstyrerne

Langskibe førte,

og Sverd-alven

sønden styrede

Havhestene

mod deres Hær.

Siden lagde de Flaaden sammen, og nu blev der den grummeste Kamp, og mange faldt paa begge Sider, men meget flere af Haakons Hær, thi Jomsvikingerne kjæmpede baade kraftig og djervt og skarpt og skjød helt igjennem Skjoldene; saa mange Vaaben [139] bares da mod Haakon Jarl, at hans Brynje var ganske slidt og unyttig, saa at han kastede den af sig. Om det taler Tind Halkjelsøn:

Kjortelen, som guldsmykket

Kvinde gjorde for Jarlen,

(Sverdes Knistren voxte)

kunde ikke bæres,

da Brynje-helten

helt maatte kaste

Sjøkongens Serk

(Sjø-hestene ryddedes).

Da sønder i Sandet

Sårles ring-vævede

Serk blæste for Jarlen

(Merke bar han deraf).

41. Jomsvikingerne havde større og bordhøiere Skibe, men paa begge Sider søgte man djervt frem. Vagn Aakesøn lagde saa haardt frem imod Svein Haakonsøns Skib, at Svein lod sige unda og holdt paa at fly. Da lagde Eirik Jarl til der og frem i Fylkingen imod Vagn. Da lod Vagn sige tilbage, og Skibene laa nu, som de først havde ligget. Da drog Eirik tilbage til sin Hær, men der havde hans Mænd veget agter over, og Bue havde hugget sine Tengsler og vilde til at følge de Flygtende. Da lagde Eirik Jarl sig Side om Side med Bues Skib, og da blev der en skarp Huggestrid, og to eller tre af Eiriks Skibe lagde sig om Bues ene Skib. Da blev der et Uveir, og der faldt Hagl saa store, at et Haglkorn veiede en Øre.n341 Da huggede Sigvalde Tengslerne og vendte sit Skib om og vilde fly. Vagn Aakesøn raabte til ham og bad ham ikke [140] fly, men Sigvalde vilde ikke høre paa, hvad han sagde; da skjød Vagn et Spyd efter ham og rammede den, som sad ved Roret. Sigvalde Jarl roede bort med 35 Skibe, men efter laa 25. Da lagde Haakon Jarl sit Skib paa den anden Side af Bues; havde da Bues Mænd kort Tid mellem Huggene. Vigfus Vigaglums Søn tog op en Nebambolt, som laa paa Tiljerne, og som en Mand før havde brugt til at lodde Haandpladen paa sit Sverd. Vigfus var en meget sterk Mand; han kastede Ambolten med begge Hænder og drev den i Hovedet paa Aslak Holmskalle, saa at Hornet stod nede i Hjernen. Vaaben havde ikke bidt tidligere paa Aslak, men han havde hugget til begge Sider; han var Bues Fostersøn og Stavnbo. En anden var Haavard Huggende; han var endnu meget sterkere og en meget modig Mand. Under denne Kamp gik Eiriksmændene op paa Bues Skib og agter i Løftingen mod Bue. Da hug Torstein Midlang til Bue tvers over Næsen og kløvede Næseskjermen; det blev et stort Saar. Bue hug til Torstein midt i Siden, saa at han skar Manden over paa Midten. Da tog Bue op to Kister, fulde af Guld, og raabte høit: «Over Bord, alle Bues Mænd!» Da stupte Bue sig udenbords med Kisterne, og mange af hans Mænd løb da overbord, men andre faldt paa Skibet, thi det var ikke godt at bede om Grid. Blev da hele Bues Skib ryddet fra Stavn til Stavn, og siden det ene Skib efter det andet. Siden lagde Eirik Jarl til Vagns Skib og fik der meget haard Modstand; tilsidst blev dog hans Skib ryddet, men Vagn tagen til Fange selv 30te; de førtes op paa Land bundne. Da gik Torkel Leira til og sagde saa: «Det Løfte gjorde Du, Vagn, at dræbe mig, men mig tykkes det nu ligere, at jeg dræber Dig.» Vagn og hans Mænd sad alle sammen paa en Tømmerstok. Torkel havde en stor Øx; han hug til den, som sad yderst paa Tømmerstokken. Vagn og hans Mænd var bundne saaledes, at et Taug var snoet om deres Fødder, men deres Hænder var frie. Da mælte en af dem: «Jeg har i Haanden en Sølje, og den vil jeg stikke i Jorden, hvis jeg kjender noget, naar Hovedet er af mig.» Hovedet blev hugget af ham, og Søljen faldt da ned af hans Haand. Der sad en vakker Mand med stort Haar; han svøbte Haaret frem over sit Hoved, rakte Halsen frem og sagde: «Lad ikke Blod komme i Haaret.» En Mand tog Haaret i sin Haand og holdt det fast. Torkel svang Øxen for at hugge; Vikingen rykkede Hovedet fast til, og han, som holdt i Haaret, gav efter, Øxen faldt ned paa begge hans Hænder og tog dem af, saa at Øxen stansede i Jorden. Da kom Eirik Jarl til og spurgte: «Hvem er den vakre Mand?» «Sigurd kalder man mig,» sagde han, «og jeg holdes for Bues Søn; endnu er ikke alle Jomsvikinger døde.» Eirik siger: «Du mon til visse være en sand Søn af Bue; vil Du have Grid?» «Det blir afgjørende, hvem der byder,» siger Sigurd. «Den byder, som har Magt dertil, Eirik Jarl.» «Da vil jeg,» siger han, og blev han da tagen fra Tauget. Da sagde Torkel Leira: «Om Du, Jarl, vil lade alle disse Mænd have Grid, saa skal aldrig Vagn Aakesøn komme fra det med Livet,» og løber saa frem med løftet Øx; men Vikingen [141] Skarde snoede sig til Fald i Tauget og faldt foran Torkels Fødder. Torkel faldt flad over ham; da greb Vagn Øxen, svang den og hug Torkel Banehug med den. Da sagde Jarlen: «Vagn, vil du have Grid?» «Jeg vil,» sagde han, «hvis vi alle faar den.» «Løs dem af Tauget,» sagde Jarlen, og saa blev gjort. 18 var dræbte, men 12 fik Grid.

42. Haakon Jarl og mange Mænd med ham sad paa en Træstamme; da brast en Buestreng paa Bues Skib, men Pilen kom paa Gissur af Valders, en Lendermand, som sad nærmest Jarlen og var prægtig klædt. Siden gik nogle ud paa Skibet og fandt Haavard Huggende; han stod ude ved Skibets Bord paa Knærne, thi Fødderne var huggede af ham; han havde Bue i Haanden. Men da de kom ud paa Skibet, spurgte Haavard: «Hvem faldt af Træstammen?» De sagde, at han hed Gissur. «Da var mit Held mindre, end jeg vilde.» «Uheldet var stort nok,» siger de, «og ikke skal Du gjøre flere,» – og dræner ham. Siden blev Kampvolden ransaget og Godset baaret til Deling; 27 Skibe af Jomsvikingerne var ryddede. Saa siger Tind:

Han, som bød Ravnes Flokker

Føde, (Sverdene rammed'

Leggene) mod Vendernes

Ven længe kjæmpede,

indtil han, som Skjolde

ødede, kunde rydde

(farligt var det for Hæren)

fem og tyve Skibe.

Siden skiltes Hæren ad. Haakon Jarl fór til Trondhjem og likte meget ilde, at Eirik havde givet Vagn Aakesøn Grid. Det er Mænds Sagn, at Haakon Jarl i denne Kamp har blotet sin Søn Erling for at faa Seier, og at siden Haglveiret kom, og at da Mandefaldet vendte sig til Jomsvikingerne. Eirik Jarl fór da til Oplandene og derpaa øster i sit Rige, og Vagn Aakesøn fór med ham. Da giftede Eirik Vagn med Ingebjårg, Torkel Leiras Datter, gav ham et godt Langskib med alle Redskaber og skaffede ham Udrustning til det; de skiltes som de kjæreste Venner. Vagn fór da hjem syd til Danmark og blev siden en navnkundig Mand; mange Stormænd er komne fra ham.

43. Harald Grenske var Konge paa Vestfold, som før er skrevet; han fik Aasta, Datter af Gudbrand Kula. En Sommer, da Harald Grenske fór paa Hærfærd i Østervei for at vinde sig Gods, kom han til Svitjod. Da var Olav Svenske Konge der; han var Søn af Kong Eirik den seiersæle og af Sigrid, Datter af Skågul-Toste. Sigrid var da Enke og havde mange store Gaarder i Svitjod. Men da hun hørte, at hendes Fostbroder Harald Grenske var kommen nær Land der ikke langt fra, sendte hun Mænd til ham og bød ham til Gjestebud; han var strax rede og fór did med et stort Følge Mænd. Der blev et godt Gilde; Kongen og Dronningen sad i Høisæde og drak begge sammen om Kvelden, og der blev skjænket godt i for alle hans Mænd. Om Kvelden, da Kongen gik til Sengs, var hans Seng tjældet med Pelln342 og pyntet med dyrebare Klæder; i det Hus var der faa Mænd. Da Kongen var afklædt og gaaet [142] tilsengs, kom Dronningen selv til ham der, skjænkte selv for ham og lokkede ham meget til at drikke, og hun var meget blid. Kongen var meget drukken og ligesaa hun. Da sovnede han, men Dronningen gik da ogsaa at sove. Sigrid var en meget klog Kvinde og fremsynt om mange Ting. Morgenen efter blev der skjænket meget flittig; men det hændte som ofte, naar Folk bliver meget drukne, at næste Dag efter vogter de fleste sig ved Drikken; men Dronningen var lystig, og hun og Harald taler sig imellem. Hun sagde da, at hun værdsatte de Eiendommer og det Rige, hun havde i Svitjod, ikke lavere end hans Kongedømme og Eiendommer i Norge. Ved den Tale blev Kongen sørgmodig og fandt liden Glæde i alt; han vilde bort og var syg i Hu, men Dronningen var meget glad og ledsagede ham bort med store Gaver. Fór da Harald om Høsten tilbage til Norge, var hjemme om Vinteren og var temmelig uglad. Sommeren efter fór han i Østervei med sin Hær og styrede da til Svitjod; han sendte Bud til Sigrid, at han vilde mødes med hende. Hun red ned til ham, og de tales ved. Han kommer strax frem med den Sag, om Sigrid vil gifte sig med ham. Hun svarer, at det var taabeligt af ham, og han er forud saa vel gift, at det er fuldgodt Giftermaal [143] for ham. Harald siger, at Aasta er en god og gjæv Kvinde, «men ikke er hun af saa god Æt som jeg.» Sigrid svarer: «Være kan det, at Du er af større Æt end hun; det skulde jeg tro, at med hende mon nu Eders begges Lykke være.» Faa Ord skiftede de, førend Dronningen red bort. Kong Harald var da meget tungsindig; han gjorde sig rede til at ride op i Landet og atter til Dronning Sigrid; mange af hans Mænd raadede ham fra det, men ikke desto mindre fór han med et stort Følge af Mænd og kom til den Gaard, som Dronningen raadede for. Den samme Kveld kom did en anden Konge; han hed Vissavaldn343 østen fra Gardarike, han kom for at beile til hende. Kongerne og alle deres Folk fik Sæde i en stor og gammel Stue; saadan var ogsaa hele Stuens Udstyr, men overflødig Drik var der om Kvelden, saa sterk, at alle blev fulddrukne, og baade Hovedvagten og Udvagten sovnede. Da lod om Natten Dronning Sigrid dem overfalde baade med Ild og Vaaben; der brandt Stuen og de Mænd, som var inde, men de blev dræbte, som kom sig ud. Sigrid sagde, at saa skulde hun gjøre Smaakonger lei af at fare fra andre Lande for at beile til hende; siden blev hun kaldt «Sigrid Storraade».

44. Vinteren forud var Jomsvikingeslaget i Hjårungavaag. Da Harald var gaaet op paa Land, havde Rane været efter ved Skibene for at raade over de Mænd, som var tilbage. Men da de spurgte, at Harald var taget af Live, fór de strax bort og tilbage til Norge og fortalte denne Tidende. Rane fór til Aasta og fortalte hende alt om deres Færd og tillige, i hvilket Erende Harald fór til Dronning Sigrid. Aasta fór strax til Oplandene til sin Fader, da hun havde spurgt denne Tidende, og han tog vel imod hende; men begge var de meget vrede over, hvad man havde havt fore i Svitjod, og over det, at Harald havde tænkt at lade hende ene. Aasta Gudbrandsdatter fødte en Søn om Sommeren; den Gut blev kaldt Olav, da han blev øst med Vand. Rane øste ham med Vand; Gutten blev opfødt i Førstningen hos Gudbrand og sin Moder Aasta.

45. Haakon Jarl raadede i Norge overalt langs Sjøen, og havde han 16 Fylker at styre over. Men efterat Harald Haarfagre havde fastsat, at der skulde være en Jarl i hvert Fylke, holdt dette sig længe siden. Saa siges i Vellekla:

[144] Hvor, ved man, der hersker

(det skulde Hæren mindes)

én Jord-bygger over

sexten Jarlers Lande?

Til alle Himmel-hjørner

hæver sig nu Rygtet

om den lovpriste Høvdings

gjæve Heltegjerninger.

Medens Haakon Jarl raadede for Norge, var der gode Aaringer i Landet og god Fred indenlands mellem Bønderne. Jarlen var vennesæl blandt Bønderne den længste Tid af sit Liv; men da det led længere frem, hændte det meget med Jarlen, at han var usømmelig i Omgang med Kvinder; det gik saa vidt, at Jarlen lod tage mægtige Mænds Døtre og føre dem hjem til sig, laa hos dem en Uge eller to og sendte dem saa hjem. Herover fik han stor Uvenskab med Kvindernes Frænder, og Bønderne tog til at knurre, saa som Trønderne er vante til over alt, som er dem imod.

46. Haakon Jarl faar noget høre om, at der monne være en Mand vestenfor Havet, som kaldte sig Ole, og som de holder for Konge; men Jarlen anede af nogle Mænds Fortælling, at det kunde være en af den norske Kongeæt. Det var sagt ham, at Ole kaldte sig gerdsk af Æt, men Jarlen havde spurgt, at Trygve Olavsøn havde havt en Søn, som var faret øster i Gardarike og der bleven opfødt hos Kong Valdemar, og han hed Olav. Jarlen havde ogsaa meget spurgt sig for om denne Mand og anede, at den samme Mand nu var kommen did i VesterLandene. En Mand hed Tore Klakka, en god Ven af Haakon Jarl; han var lange Tider i Viking, men ofte i Kjøbfærd og var kjendt videnom. Denne Mand sendte Haakon Jarl vester over Havet, bad ham at fare i Kjøbfærd til Dublin, som dengang mange brugte, og undersøge, hvad for Mand denne Ole var; men hvis han spurgte for sandt, at det var Olav Trygvesøn eller nogen anden af den norske Kongeæt, skulde Tore lægge Svig-raad mod ham, om han kunde.

47. Derefter for Tore vest til Irland til Dublin og spurgte der til Ole; han var der hos sin Maag Kong Olav Kvaran.n344 Siden skikkede Tore det saa, at han fik Ole i Tale; Tore var meget ordkløgtig. Men da de havde talt sammen, tog Ole paa at spørge om Norge, først om Oplændingekongerne, og hvem af dem der nu var i Live, eller hvad Rige de havde; han spurgte ogsaa om Haakon Jarl, hvor vennesæl han var i Landet. Tore svarer: «Jarlen er saa mægtig en Mand, at ingen tør sige andet, end det han vil, men Aarsagen til det er, at man ingen anden har at gaa til; men for at sige Eder Sandheden, saa kjender jeg mange gjæve Mænds Sindelag og ligesaa Almuens, som vilde være mest lystne og rede, om nogen Konge kom der til Riget af Harald Haarfagres Æt, men vi ved nu ingen Leilighed til det, og mest af den Grund, at det er nu prøvet, at det lønner sig ilde at kjæmpe imod Haakon Jarl.» Men da de ofte havde talt herom, [145] aabenbarer Olav for Tore sit Navn og sin Æt og spørger ham om Raad, om han tænker, at Bønderne vil tage Olav til Konge, hvis han farer til Norge. Tore eggede ham ivrig til denne Færd og roste ham og hans Dygtighed overmaade. Tog da Olav saa at faa stor Lyst til at fare til sit Ætterige. Seiler Olav derefter vestenfra med fem Skibe, først til Suderøerne. Tore var da i Færd med ham. Siden seilede han til Orknøerne. Sigurd Jarl, Lådves Søn, laa da i Asmundarvaagn345 paa Ragnvaldsøn346 med et Langskib og vilde fare over paa Katanes. Da seilede Olav med sin Hær vestenfra til Øerne og lagde der til Havn, fordi Pettlandsfjordenn347 var ikke farbar. Men da Kongen fik vide, at Jarlen laa der, lod han kalde Jarlen til Tale med sig. Men da Jarlen kom til Kongen, havde de ikke talt længe, førend Kongen sagde, at Jarlen og alt hans Landsfolk skulde lade sig døbe, men i andet Fald skulde han strax dø, og Kongen sagde, at han vilde fare med Ild og Sverd over Øerne og øde det Land, hvis Folket ikke lod sig kristne. Men saaledes som Jarlen nu var stedt, valgte han det at tage Daab; blev [146] han da døbt og alt det Folk, som var der med Jarlen. Siden svor Jarlen Kongen Eder og blev hans Mand, gav ham sin Søn i Gissel, som hed Hvelp eller Hunde, og ham havde Olav med sig til Norge. Seilede Olav nu øster i Hav og kom af Havet ind til Moster;n348 der gik han først i Land i Norge og lod der synge Messe i et Landtjeld; paa det samme Sted blev siden en Kirke bygget. Tore Klakka siger til Kongen, at det alene var raadeligt, at man ikke skulde aabenbare, hvem han var, og ikke lade mindste Nys om sig gaa forud og fare saa rask, han kunde, imod Jarlen og komme over ham uventet. Kong Olav gjør nu saaledes; han farer nordover Nat og Dag, efter som Vinden føiede sig, og lod ikke Landsfolket vist om sin Færd, hvem der seilede der. Men da han kom nord til Agdenes,n349 spurgte han, at Haakon Jarl var inde i Fjorden, og tillige at han var uenig med Bønderne. Men da Tore hørte dette sagt, da var det ganske anderledes, end han ventede, thi efter Jomsvikingekampen var alle Mænd i Norge Haakon Jarls fuldkomne Venner paa Grund af den Seier, han havde vundet, og som havde frelst hele Landet fra Ufred; men nu var det gaaet saa ilde, at en stor Høvding var kommen i Landet, men Bønderne var uens med Jarlen.

48. Haakon Jarl var paa Gjestning paa Medalhus i Guldalen, men hans Skibe laa ude ved Viggja.n350 Orm Lyrgja hed en Mand, en mægtig Bonde, han boede paa Bynes;n351 han havde en Hustru, som hed Gudrun, Datter til Bergtor af Lunder;n352 hun blev kaldet Lunde-sol, hun var en meget fager Kvinde. Jarlen sendte sine Træler til Orm i det Erende at føre Orms Kone Gudrun til Jarlen. Trælene bar frem sit Erende; Orm bad dem først fare til Natverd; men førend Trælene var færdige med Maden, var der kommet til Orm mange Mænd fra Bygden, som han havde sendt Bud efter. Orm sagde da, at Gudrun ikke paa noget Vilkaar skulde fare med Trælene. Og Gudrun bad Trælene sige Jarlen, at hun ikke vilde komme til ham, uden han sendte Tora af Remuln353 efter hende; hun var en mægtig Husfrue og en af Jarlens Kjærefter. Trælene siger, at de skal komme did anden Gang saaledes, at Bonden og Husfruen snart skal angre dette, og Trælene brugte store Trusler, førend de fór bort. Men Orm lod Hærpil fare alle fire Veier om i Bygden og lod det Ord følge med Budet, at alle skulde fare med Vaaben imod Haakon Jarl og dræbe ham. Han sendte ogsaa Bud til Haldor paa Skerdingstedja;n354 men Haldor lod Hærpilen strax fare. Lidt før havde Jarlen taget den Mands Kone, som hed Brynjulv, og det Verk havde vakt megen Harme, og da var det nærved, at en Hær vilde løbe op. Efter Hærbudet løb hele Almuen op og søgte til Medalhus. Men Jarlen fik Nys derom og fór fra Gaarden med sine Mænd og til en dyb Dal, som nu siden kaldes Jarlsdalen, og gjemte de sig der. Dagen efter holdt Jarlen Øie med Bonde-hæren. [147] Bønderne satte Folk paa alle Veier og gjettede mest paa, at Jarlen havde faret til sine Skibe, men for Skibene raadede da hans Søn Erlend, en haabefuld ung Mand. Men da det nattedes, sendte Jarlen sine Folk bort og bød dem fare Skogveiene ud til Orkedalen: «Ingen vil gjøre Eder Mén, hvis jeg ikke er nogensteds i Nærheden; send Bud til Erlend, at han skal fare ud efter Fjorden, saa vi kan mødes paa Møre. Jeg skal nok faa gjemt mig for Bønderne.» Derefter fór Jarlen og med ham hans Træl, som hed Kark; der var Is paa Gulelven, og i den styrtede Jarlen sin Hest, og der lod han sin Kappe efter, men de fór til den Hule, som siden kaldes Jarlsheller. Derpaa sovnede de, men da Kark vaagnede, siger han sin Drøm, at en sort og fæl Mand gik nær Hulen, og han var ræd for, at han vilde gaa ind; men den Mand sagde ham, at «Ulle» var død. Jarlen siger, at Erlend maatte være dræbt. Atter sovnede Tormod Kark anden Gang og skreg i Søvne; men da han vaagnede, sagde han sin Drøm, at han saa da den samme Mand fare ned tilbage og saa bad ham sige Jarlen, at nu var alle Sund lukte. Kark siger Jarlen Drømmen; han tænkte, at sligt monne varsle ham et kort Liv. Siden stod han op, og de gik til Gaarden Remul. Da sendte Jarlen Kark til Tora og bad hende komme lønlig til ham; hun gjør saa og tog vel imod Jarlen. Jarlen bad hende skjule ham for nogle Nætter, indtil Bønderne løste sin Samling op. «Her vil man lede efter Dig,» siger hun, «over min Gaard, baade ude og inde; thi det ved mange, at jeg vil gjerne hjælpe Dig, alt det jeg kan; men et Sted er der paa min Gaard, hvor jeg ikke vilde kunne lede efter slig en Mand; det er et Svinebøle.» De kom did; Jarlen mælte: «Her skal vi nu indrette os; Livet maa vi nu først frelse.» Da grov Trælen der en stor Grav og bar Mulden bort; siden lagde han Trær der over. Tora siger Jarlen de Tidender, at Olav Trygvesøn var kommen ind i Fjorden, og at [148] han havde dræbt hans Søn Erlend. Siden gik Jarlen i Graven og Kark med ham; men Tora bredte Trær over, sopte Muld og Møg over og drev Svinene der over; det Svinebøle var under en stor Sten.

49. Olav Trygvesøn styrede ind i Fjorden med fem Langskibe, men der roede Haakon Jarls Søn Erlend ud imod med tre Skibe; men da Skibene nærmede sig hverandre, anede Erlend og hans Mænd, at der var Ufred, og vendte sig imod Land. Men da Olav saa Langskibene fare ud efter Fjorden og ro imod ham, tænkte han, at der mon Haakon Jarl fare, og bød at ro efter dem saa kraftig, som de kunde. Men da Erlends Mænd var næsten komne til Land, roede de paa Grund, løb strax overbord og søgte til Land. Da kom Olavs Skibe til. Olav saa, hvor en særdeles vakker Mand svømmede; Olav greb Rorstangen og kaster den efter denne Mand, og Slaget kom i Hovedet paa Erlend Jarlsøn, saa at Skallen brast lige til Hjernen; der lod Erlend sit Liv. Olavs Mænd dræbte der mange, men nogle kom paa Flugt; nogle tog de tilfange og gav Grid og havde Tidender af dem. Blev det da sagt Olav, at Bønderne havde drevet Haakon Jarl bort og han var paa Flugt for dem og hele hans Flok var opløst. Siden kommer Bønderne til Olav, og begge bliver glade over hverandre og gaar strax i Samlag. Bønderne tager ham til Konge over sig, og sammen aftaler de at lede efter Haakon Jarl; de farer op i Guldalen, og det tykkes dem ligest, at Jarlen var paa Remul, om han var paa nogen af Gaardene, fordi Tora var hans kjæreste Ven der i Dalen. De farer nu did og leder efter Jarlen ude og inde, men finder ham ikke. Og da havde Olav Husting ude i Gaarden; han stod oppe paa den store Sten, som stod der ved Svinebølet. Da talte Olaf, og de Ord var i hans Tale, at han vilde lønne baade med Gods og Hæder den Mand, som blev Haakon Jarl til Skade. Denne Tale hørte Jarlen og Kark; de havde Lys hos sig. Jarlen sagde: «Hvi er du saa bleg, men stundom sort som Jord? Er det ikke saa, at Du vil svige mig?» «Nei,» siger Kark. «Vi to var fødte i én Nat,» siger Jarlen, «det vil ogsaa blive kort Tid mellem vor Død.» Mod Kveld fór Olav bort; men da det blev Nat, vaagede Jarlen for sig, men Kark sovnede og bar sig ilde. Da vakte Jarlen ham og spurgte, hvad han drømte. Han siger: «Jeg var nu paa Lade, og lagde Olav Trygvesøn et Guldsmykke om min Hals.» Jarlen svarer: «Da vil Olav Trygvesøn lægge en blodrød Ring om din Hals, hvis Du finder ham. Vogt Dig nu for det, men af mig vil Du faa godt, saa som før, og svig mig ikke.» Siden vaagede de begge, som om hver holdt Vagt over den anden; men imod Dagen sovnede Jarlen og bar sig strax ilde, og det saa meget, at han skjød Hælene og Nakken under sig, som om han vilde staa op, og skreg høit og fælt. Men Kark blev ræd og fælen, greb en stor Kniv i sit Belte, stak den i Jarlens Strube og skar den ud. Det var Haakon Jarls Bane. Siden skar Kark Hovedet af Jarlen og løb bort og kom Dagen efter ind paa Lade og førte Jarlens Hoved til Kong Olav; han [149] fortæller da ogsaa alle Hændelser om hans og Haakon Jarls Færd, som nu er skrevet. Siden lod Kong Olav ham føre bort og hugge hans Hoved af.

50. Da fór Kong Olav og en Mængde Bønder med ham ud til Nidarholmenn355 og havde med sig Haakon Jarls og Karks Hoveder. Den Holm blev da brugt til at dræbe der Tyver og Forbrydere, og der stod en Galge, og til den lod han bære Haakon Jarls og Karks Hoveder. Gik da hele Hæren til og raabte op og kastede Sten derpaa og sagde, at der kunde Niddingen fare med andre Niddinger. Siden lod de Folk fare op i Guldalen, tog der Kroppen og drog den bort og brændte den. Der blev nu saa stor Styrke i det Fiendskab, som Trønderne viste Haakon Jarl, at ingen turde nævne ham paa anden Vis end «Jarlen onde»; dette Øgenavn blev brugt længe efter. Men det er dog sandt at sige om Haakon Jarl, at han havde mange Evner til at være en Høvding, først stor Æt, dernæst Klogskab og Indsigt i at bruge Herredømmet, Kjækhed under Strid og dertil Lykke til at vinde Seier og fælde sine Fiender. Saa siger Torleiv Raudfeldson:

Haakon! ikke har vi

herligere Jarl under

Maanens Vei; i Striden

Krigeren Hæder har vundet.

Ædlinger ni Du til Oden

(Ligene Ravnen æder)

víst har; derfor vide

være kan Du nu Hersker.

Gavmildest af Mænd var Haakon Jarl, men den største Ulykke fik slig en Høvding paa sin Dødsdag. Men Hovedaarsagen til det var, at nu var den Tid kommen, da Blotskab og Blotmænd skulde fordømmes, men i Stedet kom den hellige Tro og de rette Seder.

51. Olav Trygvesøn blev paa almindeligt Ting i Trondhjem taget til Konge for hele Landet, saa som Harald Haarfagre havde havt. Løb da Almuen og Mængden op og vilde ikke høre andet, end at Olav Trygvesøn skulde være Konge. Olav fór da over [150] hele Landet og lagde det under sig; alle Mænd i Norge vendte sig til Lydighed mod ham, ligesaa blev de Høvdinger paa Oplandene eller i Viken, som før havde holdt Land af Danekongen, nu Kong Olavs Mænd og tog Land af ham. Fór han saa over Landet den første Vinter og Sommeren efter. Eirik Jarl Haakonsøn og hans Broder Svein og andre deres Frænder og Venner flyede fra Landet, søgte øster i Sverige til Kong Olav Svenske og fik der god Modtagelse. Saa siger Tord Kolbeinsøn:

Du Røverer-fiende! Skjæbnen

raskt kan ændre meget!

Kort efter sendte Mændenes

Svig Haakon i Døden.

Men til det Land, som den staute

Stridsmand havde vundet

i Kamp, nu Søn af Trygve

kom, da han fór vestenfra.

Mere i Hu Eirik

havde imod Kongen,

end vi nu vil sige

(sligt maatte ventes af ham);

vred søgte Jarlen

Raad hos svenske Konge

(Stivsind viste Trønderne,

flygte vilde ingen).

52. Lodenn356 hed en Mand fra Viken, rig og ætstor; han var ofte i Kjøbfærder, men stundom i Hærfærd. Det var en Sommer, at Loden fór i Kjøbfærd i Østervei; han eiede hele Skibet og havde stor Ladning. Han styrede til Estland og var i Kjøbstævne der Sommeren over. Medens Markedet stod paa, blev mange Slags Varer førte did; der var ogsaa mange Træler tilfals. Der saa Loden en Kvinde, som havde været solgt til Træl, og da han saa paa Kvinden, kjendte han, at det var Astrid Eiriksdatter, som Kong Trygve havde havt, og var hun nu ulig det, hun havde været, da han før saa hende; hun var nu bleg og udtæret og ilde klædt. Han gik til hende og spurgte, hvordan hendes Stilling var. Hun siger: «Tungt er at fortælle om det; jeg har været solgt som Træl og er ført hid til Salg.» Siden kjendtes de ved hinanden, og Astrid vidste god Rede om ham; hun bad ham da, om han vilde kjøbe hende og have hende hjem med sig til hendes Frænder. «Jeg vil give Dig Vilkaaret for det,» siger han; «jeg skal flytte Dig til Norge, om Du vil giftes med mig.» Men efterdi Astrid nu var kommen i Nød og hun desuden vidste, at Loden var en storættet, kjæk og rig Mand, saa lover hun ham dette for at blive løst ud. Siden kjøbte Loden Astrid, havde hende hjem med sig til Norge og fik hende der med hendes Frænders Vilje. Deres Børn var Torkel Nevja, Ingerid og Ingegerd. Astrids Døtre med Kong Trygve var Ingebjårg og Astrid. Eirik Bjodaskalles Sønner var Sigurd, Karlshoved, Jostein og Torkel Dyrdel; de var alle gjæve og rige Mænd, som havde Gaarder øster i Landet. To Brødre boede øster i Viken, den ene hed Torgeir, den anden Hyrning; de fik Lodens og Astrids Døtre.

53. Da Danekongen Harald Gormson havde taget den kristne Tro, sendte han Bud over hele sit Rige, at alle Mænd skulde lade sig døbe og vende sig til den rette [151] Tro. Han støttede selv det Bud og ydede dertil Magt og Refselse, naar ikke andet hjalp. Han sendte med mange Mænd to Jarler til Norge, som hed saa . . . .;n357 de skulde byde Kristendom i Norge; det blev ogsaa gjort i Viken, hvor Kong Haralds Magt virkede, og der døbtes mange af Landets Mænd. Men efter Haralds Død fór snart hans Søn Svein Tjugeskjeg paa Hærfærd baade til Saxland og til Frisland og tilsidst til England. Men de i Norge, som havde taget imod Kristendommen, de faldt da tilbage til at blote, saaledes som man før ogsaa gjorde nord i Landet. Men da Olav Trygvesøn var bleven Konge i Norge, dvælte han længe om Sommeren i Viken; kom der til ham mange af hans Frænder, nogle hans Maager og mange som havde været hans Faders gode Venner, og han blev der modtaget med stor Kjærlighed. Da kalder Olav til Tale med sig sin Morbroder, sin Stefader Loden, sine Maager Torgeir og Hyrning, og bar derefter med den største Iver den Sag frem for dem, at de skulde tage paa sig med ham og siden støtte med fuld Kraft det, at han vilde tage op Kristendomsbud over hele sit Rige; han siger, at han skal sætte det igjennem, at kristne alle i Norge, eller i andet Fald dø: «jeg skal gjøre Eder alle til store og mægtige Mænd; thi jeg tror Eder bedst paa Grund af Frændskab og Svogerskab.» Alle disse gik ind paa at gjøre, hvad han bød, og støtte ham i alt det, han vilde, sammen med alle dem, som vilde følge deres Raad. Kong Olav aabenbarede da strax for Almuen, at han vil byde alle Mænd i sit Rige at blive kristne. De, som før havde gaaet ind derpaa, efterkom nu strax dette Bud; de var ogsaa de mægtigste af dem, som var tilstede, og alle de andre fulgte dem. Derefter blev alle Mand døbte øster i Viken. Nu fór Kongen nord (vest) i Viken og bød alle Mænd at tage imod Kristendommen; men dem, som talte imod, refsede han haardt; [152] nogle dræbte han, nogle lod han lemlæste, nogle drev han bort fra Landet. Det kom da saa vidt, at over hele det Rige, som hans Fader Kong Trygve før havde styret, og lige saa det, som hans Frænde Harald Grenske havde havt, gik alt Folket under Kristendommen, som Olav bød; og den Sommer og Vinteren efter blev Folket i hele Viken fuldkristnet.

54. Kong Olav fór tidlig om Vaaren ud i Viken og havde mange Mænd med; han fór da nord (vest) paa Agder, men overalt, hvor han havde Ting med Bønderne, bød han alle Mænd at lade sig døbe, og man gik der under Kristendommen, thi ingen af Bønderne turde gjøre Opreisning mod Kongen, og Folket blev døbt overalt, hvor han fór.

Paa Hordaland var der mange og gjæve Mænd, som var komne af Horda-Kaares Æt; han havde havt fire Sønner: en var Torleiv Spake, en anden Ågmund, Fader til Torolv Skjaalg, Fader til Erling af Sole; den tredje var Tord, Fader til Klypp Herse, han som dræbte Sigurd Sleva Gunhildsøn; den fjerde var Ålmod, Fader til Askel, Fader til Aslak Fitje-skalle.n358 Denne Æt var den største og gjæveste paa Hordaland. Men da disse Frænder spurgte den vanskelige Sag, at Kongen fór østenfra langs Landet og havde en stor Hær og brød de gamle Love, men at alle, som talte imod, blev udsat for Refselser og Mishandling, aftalte Frænderne at holde Stævne mellem sig og da lægge fælles Raad, thi de kunde vide, at Kongen vilde snart komme did; de blir enige om, at de skal komme mandsterke til Gulating og stævne der Møde med Olav Trygvesøn.

55. Olav stevnte Ting, saasnart han kom til Rogaland; men da Tingbudet kom til Bønderne, samlede de sig mandsterke sammen og med fuld Væbning; og da de kom sammen, holdt de Tale og Raadslagning og vælger de tre Mænd, som var maalsnildest i deres Flok, til at svare Kong Olav paa Tinget og at tale imod ham og give tilkjende, at de ikke vilde gaa under Ulovligheder, om end Kongen bød dem. Men da Bønderne kom til Tinget og Ting var sat, stod Kong Olav op og talte først blidelig til Bønderne. Dog fandtes det i hans Tale, at han vil, at de skal tage imod Kristendommen; han bad dem derom først med fagre Ord, men tilslut lovede han dem, som talte imod og ikke vilde gaa ind paa hans Bud, at de skulde være udsatte for hans Vrede og Refselser og haard Adfærd, hvor han kunde komme til. Men da Kongen endte sin Tale, da stod den af Bønderne op, som var den mest veltalende og først var taget til at svare Kong Olav. Men da han vil til at tale, kommer der paa ham slig Hoste og Trængsel for Brystet, at han ikke faar frem et Ord, og sætter han sig ned. Da staar en anden Bonde op og vilde ikke lade Svaret falde, om det end var gaaet galt for den første. Men da han tog paa at tale, var han saa stam, at han ikke fik et Ord frem; da tog alle, som hørte paa, til at le; Bonden satte sig ned. Da stod den tredje og vilde tale imod Kong Olav, men da han tog paa at tale, var han saa hæs og tyk i Mælet, at [153] ingen kunde høre, hvad han sagde, og han maatte sætte sig ned. Da blev der ingen af Bønderne til at tale imod Kongen. Men da Bønderne ikke fik nogen til at svare Kongen, blev der ingen Reisning af til at gjøre Modstand mod Kongen. Kom det da dertil, at alle gik ind paa, hvad Kongen bød; blev da alt Tingfolk der døbt, førend Kongen skiltes ved dem.

56. Kong Olav stævnede med sine Mænd til Gulating, thi Bønderne havde sendt ham Bud, at de der vilde svare paa hans Sag. Men da begge Flokker kommer til Ting, vil Kongen først have Samtale med Landshøvdingerne. Men da de kom paa Stævne alle sammen, bar Kongen frem sit Erende og bød dem at tage imod Daaben efter hans Bud. Da siger Ålmod den gamle: «Vi Fræder har talt om denne Sag mellem os og vil alle tage ét Raad. Hvis Du, Konge, tænker at tvinge os Frænder til slige Ting, at bryde vore Love, og bryde os under Dig med Tvang, da vil vi staa imod Dig af al Magt, og da faar Skjæbnen raade for Seieren. Men hvis Du, Konge, vil give os Frænder nogen nyttige Gaver, saa kan Du gjøre saa vel, at vi alle vil vende os til Dig i fuldkommen Lydighed.» Kongen sagde: «Hvad vil I kræve af mig, saa at vort Forlig kan blive som bedst?» Da siger Ålmod: «Det er det første, at Du vil gifte din Søster Astrid med vor Frænde Erling Skjaalgsøn, som vi nu kalder den haabefuldeste unge Mand i Norge.» Kongen siger, at det synes ham rimeligt, at det vil være et godt Gifte, at Erling er af god Æt og af lovende Udseende, men dog siger han, at Astrid selv har at svare i den Sag. Siden talte Kongen med sin Søster om dette. «Lidet nyder jeg nu godt af det,» siger hun, «at jeg er en Konges Datter og en Konges Søster, hvis jeg skal giftes med en Mand uden Fyrstenavn; jeg vil da heller bie nogle Vintre paa et andet Gifte,» og dermed ophørte Samtalen den Gang.

[154] 57. Olav lod nu tage en Høg, som Astrid eiede, og lod plukke alle Fjære af og sendte den siden til hende. Da sagde Astrid: «Vred er min Broder nu!» Siden stod hun op og gik til Kongen; han hilste hende venlig. Da siger Astrid, at hun vil, at Kongen skal sørge for hendes Gifte saa, som han vil. «Det tænkte jeg,» siger Kongen, «at jeg vilde faa Magt til her i Landet at gjøre den til Jarl, som jeg vil have.» Kongen lod da kalde Almod og Erling og alle deres Frænder til Samtale. Da blev der talt om dette Giftermaal, og det endte saa, at Astrid blev fæstet til Erling. Siden lod Kongen sætte Tinget og bød Bønderne Kristendom. Var da Ålmod og Erling Foregangsmænd til at drive paa denne Kongens Sag, og med dem gik alle deres Frænder. Ingen havde da Mod til at tale imod, og blev da alt Folk døbt og kristnet.

58. Erling Skjaalgsøn gjorde om Sommeren sit Bryllup, og der var en Mængde Folk tilstede; der var ogsaa Kong Olav. Da tilbød Kongen at give Erling Jarledømme. Erling siger saa: «Herser har mine Frænder været, vil jeg ikke have høiere Navn end de. Men det vil jeg tage imod af Eder, Konge, at I lader mig være den største af det Navn her i Landet.» Kongen lovede ham det. Og ved Afskeden gav Kong Olav sin Maag Erling Landet norden fra Sognsø og øster til Lidandesnesn359 paa saadanne Vilkaar, som Harald den haarfagre havde givet sine Sønner og før er skrevet (S. 68).

59. Denne samme Høst stævnte Kong Olav 4 Fylkers Ting nord paa Stad paa Dragseid;n360 did skulde Sogninger, Fjordinger, Søndmøringer og Raumdøler komme. Kong Olav fór did med et stort Følge af Mænd, som han havde havt med østen fra Landet, og ligesaa med dem, som havde kommet til ham paa Rogaland og Hordaland. Da Kong Olav kom der paa Tinget, bød han Kristendom der som paa andre Steder. Men da Kongen havde der en meget stor Styrke, ræddedes de for denne; og tilslut bød Kongen dem to Vilkaar, enten at de skulde tage Kristendom og lade sig døbe, eller i andet Fald at de skulde holde Strid med ham. Men da Bønderne ikke saa nogen Udsigt til at stride imod Kongen, blev hint Vilkaar taget, at alt Folket kristnedes. Men Kong Olav farer da med sine Mænd til Nordmøre og kristner det Fylke. Siden seiler han ind paa Lade og lader bryde ned Hovet og tager alt Gods og al Stas fra Hovet og fra Guden; han tog ud af Hovsdøren en stor Guldring, som Haakon Jarl havde ladet gjøre; siden lod Kong Olav brænde Hovet. Men da Bønderne bliver var det, lader de Hærpil fare over alle Fylker, stævner Hær ud og vil gaa imod Kongen. Kong Olav styrer nu med sin Hær ud efter Fjorden, stævner siden nord langs Landet og tænker at fare nord i Haalogaland for at kristne det; men da han kom nord i Bjørnør,n361 spørger han det fra Haalogaland, at de der har Hær ude og tænker at verge sit Land imod Kongen. Høvdinger for den Hær [155] er Haarek fra Tjotta,n362 Tore Hjort fra Vaagarn363 og Øivind Kinnriva. Men da Olav spørger dette, vender han om paa Veien og seiler syd langsmed Landet. Men da han kom syd forbi Stad, fór han langsommere, men kom dog i Førstningen af Vinteren helt øster i Viken.

60. Dronning Sigrid i Svitjod, som blev kaldt den storraade, sad paa sine Gaarder. Den Vinter farer Mænd mellem Kong Olav og Dronning Sigrid, og de bad for Kong Olav om Dronning Sigrids Haand, men hun tog venlig imod Tilbudet, og den Sag kom til Aftale. Da sendte Kong Olav Dronning Sigrid den store Guldring, han havde taget ud af Hovdøren paa Lade, og den tyktes at være en kostbar Gave. I denne Sag skulde der Vaaren efter være et Møde i Elvenn364 ved Landemerket. Men da denne Ring, som Kong Olav havde sendt Dronning Sigrid, blev saa meget rost af alle Mænd, var der hos Dronningen hendes to Smeder, som var Brødre. Men da de tog Ringen og veiede den i Hænderne og talte alene sig imellem, lod Dronningen dem kalde til sig og spurgte, hvad de spottede over ved Ringen. De negter det; hun siger, at de endelig maa lade hende vide, hvad de har fundet ved den. De siger, at der er Svig i Ringen. Siden lod hun Ringen bryde sønder, og der fandtes Kobber indeni den. Da blev Dronningen vred og sagde, at Olav nok kunde svige hende i mere end i dette ene. Denne samme Vinter fór Kong Olav op til Ringerike og kristnede der. Aasta Gudbrandsdatter havde kort efter Harald Grenskes Fald giftet sig med den Mand, som hed Sigurd Syr;n365 han var Konge paa Ringerike. Sigurd var Søn af Halvdan, men han var Søn af Sigurd Rise, Søn af Harald den haarfagre. Hos Aasta var dengang Olav, hendes Søn med Harald Grenske; han opfødtes i sin Barndom hos sin Stefader, Sigurd Syr. Men da Kong Olav Trygvesøn kom til Ringerike for at byde Kristendommen, da lod Sigurd Syr sig kristne med Aasta, sin Hustru, og hendes Søn Olav, og Olav Trygvesøn holdt Olav Haraldsøn under Daaben; [156] da var han 3 Vintre gammel.n366 Kong Olav fór da atter ud i Viken og var der om Vinteren; det var den tredje Vinter, han var Konge over Norge.

61. Tidlig om Vaaren fór Kong Olav øster til Konungahellan367 til Stævne med Dronning Sigrid. Men da de mødtes, talte de om den Sag, som havde været drøftet om Vinteren, at de skulde gifte sig, og den Sag gik vel frem. Da sagde Kong Olav, at Sigrid skulde tage Daab og den rette Tro. Hun svarer saa: «Ikke vil jeg gaa fra den Tro, jeg har før havt og mine Frænder før mig. Jeg vil heller ikke tale imod, om Du tror paa den Gud, som Du liker.» Da blev Kong Olav meget vred og svarede hastig: «Hvorfor skulde jeg have Dig, som er hundhedensk?»n368 og slog hende i Ansigtet med sin Hanske, som han holdt i Haanden. Siden stod han op og hun tillige. Da sagde Sigrid: «Dette kunde vel blive Din Bane!» Siden skiltes de, Kongen fór nord i Viken, men Dronningen øster til Sverige.

62. Kong Olav fór saa til Tunsberg og havde der da atter Ting og bød paa Tinget, at alle de Mænd, som var aabenbare og sandskyldige i at fare med Galder og Troldom eller var Seidmænd, de skulde alle fare bort fra Landet. Siden lod Kongen ransage om saadanne Mænd i de Bygder, som var der i Nærheden, og byde dem alle til sig. Men da de kom did, var der en Mand blandt dem, som hed Øivind Kelda, han var Sønnesøn af Ragnvald Rettelbeine,n369 Søn af Harald Haarfagre. Øivind var Seidmand og meget tryllekyndig. Kong Olav lod samle alle disse Mænd i en Stue og lod indrede der alt vel, lod gjøre dem der et Gjestebud og gav dem sterk Drik, og da de var drukne, lod Olav sætte Ild paa Stuen, og da brandt den Stue og alt det Folk, som var der inde, undtagen Øivind Kelda, som reddede sig ud gjennem Ljoren. Men da han var kommet langt bort, mødte han paa sin Vei de Mænd, som vilde fare til Kongen, og bad dem sige Kongen, at Øivind Kelda var kommet bort ud af Ilden, og han vil aldrig siden komme i Kong Olavs Vold; men han vil fremdeles fare paa samme Vís, som han før gjorde, med al sin Kunst. Men da disse Mænd kom til Kong Olav, sagde de sligt om Øivind, som han havde budt dem. Kongen var harmfuld over, at Øivind ikke var død.

63. Da det vaaredes, fór Kong Olav ud efter Viken og tog Gjestning paa sine Storgaarder og sendte Bud over hele Viken, at han vil have Leding ude om Sommeren og fare nord i Landet. Siden fór han nord (vest) til Agder, og da det led paa Langefasten,n370 seilede han nord til Rogaland og kom Paaskeaftenn371 til Ågvaldsnes paa Karmøen. [157] Der var da et Paaskegjestebud gjort rede for ham; han havde næsten 300 Mænd. Den samme Nat kom Øivind Kelda did til Øen; han havde et fuldmandet Langskib; de var alle Seidmænd og andre tryllekyndige Folk. Øivind og hans Følge gik op af Skibet og fremmede sin Troldom. Øivind tryllede saa stort et Taagemørke, at Kongen og hans Folk ikke skulde kunne se dem. Men da de kom nær til Gaarden paa Ågvaldsnes, da blev der lys Dag, og det blev da ganske anderledes, end Øivind havde ønsket: det Mørke, som han havde gjort med Troldom, kom da over ham og hans Folk, saa at de ikke saa mere med Øinene end med Nakken og fór rundt og i Ring. Men Kongens Vagtmænd saa dem, hvor de fór, og vidste ikke, hvad for Folk det var. Det blev da sagt Kongen, og han og hans Mænd stod op og klædte sig paa. Men da Kongen saa, hvor Øivind og hans Folk fór, bad han sine Mænd væbne sig og gaa til og se efter, hvad for Folk dette var. Men da Kongens Mænd der kjendte igjen Øivind, tog de ham og alle de andre til Fange og leiede dem for Kongen. Siger da Øivind alle Hændelser i sin Færd. Siden lod Kongen tage dem alle og føre dem ud i et Skjær, hvor Vandet gik over i Flodtid, og binde dem der. Lod Øivind og de andre saa sit Liv. Det Skjær blev siden kaldt Skratte-skjær.

64. Saa er sagt, at da Kong Olav var til Gjestebud paa Ågvaldsnes, kom der en Kveld en gammel og meget ordklog Mand, som havde en sid Hat og var enøiet; den Mand kunde fortælle fra alle Lande. Han kom sig i Samtale med Kongen. Kongen fandt meget Gammen i hans Taler og spurgte ham om mange Ting, men Gjesten gav Svar paa alle Spørgsmaal, og Kongen sad længe med ham om Kvelden. Da spørger [158] Kongen, om han vidste, hvem Ågvald havde været, som Nesset og Gaarden var kaldt efter. Gjesten siger, at Ågvald var Konge og en stor Hærmand og blotede mest til en Ko og havde den med sig, hvor han fór, og det tyktes ham sundt at drikke stadig dens Melk: «Kong Ågvald kjæmpede med den Konge, som hed Varen, og i den Kamp faldt Kong Ågvald. Blev han da hauglagt her kort fra Gaarden og de Bautastener sat op, som staar her endnu. Men paa et Sted kort derfra blev Koen hauglagt.» Saadanne Ting og meget andet sagde han om Konger eller andre gamle Tidender. Men da man havde siddet længe om Natten, mindte Biskopen Kongen om, at det var Tid at gaa at sove; Kongen gjorde da saa. Men da han var afklædt og havde lagt sig i Sengen, satte Gjesten sig paa Fodtrinet og talte atter længe med Kongen; og naar han havde fortalt noget, længtede Kongen altid efter mere. Da talte Biskopen til Kongen og sagde, at nu var det Tid til at sove. Gjorde da Kongen saa, men Gjesten gik ud. Lidt senere vaagnede Kongen og spurgte da efter Gjesten og bød at kalde ham til sig; men da fandtes Gjesten ikke nogensteds. Morgenen efter lod Kongen kalde til sig sin Kok og ham, som stellede med Drikken, og spurgte, om nogen ukjendt Mand var kommer til dem. De siger, at da de skulde gjøre Mad istand, kom did en Mand og sagde, at de kogte daarligt Kjød til Kongens Bord, og derpaa gav han dem to digre og fede Ribbenstykker af Slagtekvæg, og dem kogte de med det andet Kjød. Da siger Kongen, at al den Mad skulde man ødelægge, og at dette havde ikke været noget Menneske, men det maatte have været Oden, som hedenske Mænd længe havde troet paa; han sagde, at Odenn372 skulde da ikke komme nogen Vei med at svige dem.

65. Kong Olav drog da en stor Hær sammen østen fra Landet om Sommeren og styrede med den Hær nord til Trondhjem og lagde først ind til Nidar-os.n373 Siden lod han fare Tingbud rundt hele Fjorden og stævnede 8 Fylkers Ting paa Frosta; men Bønderne vendte Tingbudet om til Hærpiln374 og stævnede sammen alle Mænd over hele Trondhjem. Men da Kongen kom til Tinget, var Bondealmuen kommen der i fuld Væbning. Da Tinget var sat, talte Kongen til Folket og bød dem at tage ved Kristendommen. Men da han havde talt kun en liden Stund, da raabte Bønderne og bad ham tie, sagde, at ellers vilde de gaa imod ham og drive ham bort. «Saa gjorde vi,» sagde de, «med Haakon Adalsteinsfostre, da han bød os sligt Bud, og agter vi Dig ikke mere end ham.» Men da Kong Olav saa Bøndernes Hidsighed og det tillige, at de havde saa stor en Hær, at han ikke kunde staa dem imod, da ændrede han sin Tale og vendte sig til Samtykke med Bønderne; han siger saa: «Jeg vil at vi skal blive Venner igjen, saa som vi før har aftalt mellem os. Jeg vil fare did, hvor I har Eders største [159] Blot, og se der Eders Seder. Da skal vi alle tage vort Raad om, hvad for Seder vi vil have, og da skal vi alle blive enige om det.» Men da Kongen talte mildt til Bønderne, blev de myge i Hug, og alle Forhandlinger gik rimeligt og fredeligt, og det blev tilslut aftalt, at der skulde være Midsommerblot inde paa Mæren, og did skulde alle Høvdinger og mægtige Bønder komme, saa som Skik var, og did skulde ogsaa Kong Olav komme.

66. Skjegge hed en mægtig Bonde, han blev kaldt Jarnskjegge; han boede paa Ophaug paa Yrjar. Skjegge talte først paa Tinget imod Kong Olav og var Bøndernes Formand i at tale imod Kristendommen. Paa denne Maade løstes Tinget. Fór da Bønderne hjem, men Kongen over til Lade.

67. Kong Olav laa med sine Skibe i Nid og havde 30 Skibe og meget og kjækt Folk; men Kongen selv var ofte paa Lade med sin Hird. Men da den Tid nærmede sig, at Blotet skulde være inde paa Mæren, holdt Kong Olav et stort Gjestebud paa Lade; han havde sendt Bud ind paa Strind og op i Guldalen og budt til sig Høvdinger og andre Storbønder. Men da Gjestebudet var rede og de indbudne var komne, da var der første Kveld et stort Gilde; der blev skjænket godt i, og man blev [160] meget drukne. Men Natten efter sov da alle Mænd i Ro der. Morgenen efter, da Kongen var klædt, lod han synge sig Messe, og da Messen var endt, lod Kongen blæse til Hus-ting; gik da alle hans Mænd op af Skibene og fór til Ting. Men da Tinget var sat, stod Kongen op og talte saa: «Vi holdt Ting inde paa Frosta, og bød jeg da Bønderne, at de skulde lade sig døbe; men de bød mig derimod, at jeg skulde vende mig til Blot med dem, saa som Kong Haakon Adalsteinsfostre havde gjort. Kom der da til Enighed mellem os om, at vi skulde mødes inde paa Mæren og gjøre der et stort Blot. Men hvis jeg skal vende mig til Blot med Eder, da vil jeg lade gjøre der største Blot, som brugeligt er, og blote Mennesker. Ikke vil jeg til det vælge Træler eller onde Mænd, men til Gave til Guderne skal man vælge de bedste Mænd, og til det nævner jeg Orm Lygra af Medalhus, Styrkaar af Gimsar, Kaar af Gryting,n375 Asbjørn Torbergsøn af Varnes Orm af Lyxa,n376 Haldor af Skerdingstedja», og der til nævnte han fem andre, som var de mest udmerkede; han siger, at dem vil han blote til Aar og Fred, og bød strax at gaa imod dem. Men da Bønderne saa, at de ikke havde Mandsstyrke imod Kongen, da bad de om Grid og lagde alt sit Raad i Kongens Haand. Det blev da aftalt, at alle Bønder, som var komne did, lod sig døbe og svor Kongen Ed paa at holde den rette Tro og lægge al Blotskab ned. Havde Kongen da alle disse Mænd i sit Gjestebud, indtil de gav sine Sønner eller Brødre eller andre Nærfrænder til Kongen som Gissel.

68. Kong Olav fór med alle sine Mænd ind i Trondhjem. Men da han kom til Mæren, saa var der kommet alle Trøndernes Høvdinger, de som stod mest imod Kristendommen, og havde med sig alle de Storbønder, som før havde holdt Blotene oppe paa dette Sted; der var da tilstede en stor Mængde, paa samme Vis som der før havde været paa Frostatinget. Lod da Kongen kræve Ting, og begge Flokker gik fuldvæbnede til Ting; men da Tinget var sat, talte Kongen og bød Mændene Kristendommen. Jarnskjegge svarede til Kongens Tale paa Bøndernes Vegne og sagde, at Bønderne vilde fremdeles som før, at Kongen ikke skulde bryde Loven for dem: «Vi vil, Konge!» siger han, «at Du skal blote, som andre Konger her har gjort før Dig.» Til hans Tale gav Bønderne sterke Tilraab og sagde, at de vil, alt skal være, som Skjegge talte. Da siger Kongen, at han vil fare ind i Hovet og se deres Seder, naar de bloter. Det likte Bønderne vel, og begge Flokker farer til Hovet.

69. Nu gaar Kong Olav ind i Hovet og faa af hans Mænd og faa af Bønderne; men da Kongen kom did, hvor Guderne var, saa sad der Tor og var mest hædret af alle Guderne, prydet med Guld og Sølv. Kong Olav løftede da op en [161] guldprydet Pig-øxe, han havde i Haanden, og slog til Tor, saa at han faldt af Stallen; siden løb Kongens Mænd til og skjøv alle Guderne ned fra Stallerne; men medens Kongen var inde i Hovet, blev Jarnskjegge dræbt ude foran Hovdøren, og det gjorde Kongens Mænd. Men da Kongen kom ud til sine Mænd, bød han Bønderne at vælge mellem to Vilkaar: det ene, at nu skulde de alle tage ved Kristendommen, men det andet at holde Kamp imod ham; men efter Skjegges Fald var der ingen Foregangsmand i Bøndernes Hær til at reise Merke imod Kong Olav. Blev da det Vilkaar valgt, at gaa til Kongen og adlyde det, som han bød. Da lod Kong Olav døbe alle de Folk, som var der, og tog Gisler af Bønderne om, at de skulde holde sin Kristendom. Siden lod Kong Olav sine Mænd fare rundt i alle Fylker i Trondhjem; talte da ingen Mand imod Kristendommen, og da blev alt Folk døbt i Trøndelagen.

70. Kong Olav fór med sine Mænd ud til Nidaros; da lod han reise Huser der paa Nidelvens Bred og fastsatte, at der skulde være en Kjøbstad; han gav Mændene Tomter der til at gjøre sig, Huser, men lod bygge en Kongsgaard ovenfor Skipakroken.n377 Did lod han om Høsten flytte alle Forraad, som trængtes til Vintersæde, og havde han der en stor Mængde Folk.

71. Kong Olav stævnede til Møde Jarnskjegges Frænder og bød dem Bøder; men der var mange gjæve Mænd til at svare. Jarnskjegge havde en Datter, som hed Gudrun; det blev tilslut Aftale, at Kong Olav skulde gifte sig med Gudrun. Men da Bryllupstiden var kommen, gik de begge i én Seng, Kong Olav og Gudrun. Men den første Nat, da de laa tilsammen, da trak hun en Kniv frem, saasnart Kongen var sovnet, og vilde stikke i ham. Men da Kongen blev det var, tog han Kniven fra hende, stod op af Sengen og gik til sine Mænd og sagde, hvad der var hændt. Gudrun og alle de Mænd, som havde fulgt hende did, tog da sine Klæder og fór sin Vei bort, og Gudrun kom ikke siden i samme Seng med Kong Olav.

72. Denne samme Høst lod Kong Olav reise et stort Langskib paa Ørerne ved Nid; det var en Snekke; havde han til det mange Skibssmeder. Men da Skibet var færdigt i Førstningen af Vinteren, havde det 30 Rum, høie Stavner og var ikke stort i Forhold dertil; det Skib kaldte Kongen Tranen.

Efter Jarnskjegges Død blev hans Lig flyttet ud paa Yrjar, og ligger han i Skjegge-haugen paa Austraat.n378

73. Da Kong Olav Trygvesøn havde været to Vintre Konge i Norge, var der hos ham en saxisk Prest, som hed Tangbrand. Han var en voldsom Mand og Drabsmand, men en god Klerk og en rask Mand; men paa Grund af hans Ustyrlighed vilde [162] Kongen ikke have ham hos sig og gav ham det Erende, at han skulde fare til Island og kristne Landet. Han fik et Kjøbskib, og det er at sige om hans Færd, at han kom til Island i Østfjordene, i den søndre Aalptafjord, og var Vinteren efter hos Hall paa Sida.n379 Tangbrand forkyndte Kristendommen paa Island, og efter hans Ord lod Hall og alle hans Folk sig døbe og mange andre Høvdinger, men der var mange flere, som talte imod. Torvald Veile og Veterlide Skald digtede Nidviser om Tangbrand, men han dræbte dem begge. Tangbrand dvælte to Vintre paa Island og blev tre Mænds Bane, førend han fór bort.

74. Sigurd hed en Mand, og Hauk hed en anden; de var fra Haalogaland og laa meget i Kjøbfærder. De havde en Sommer faret vest til England. Men da de kom tilbage til Norge, seilede de nord langs Landet, men paa Nordmøre kom de sammen med Kong Olavs Mænd. Da det blev sagt Kongen, at der var kommen nogle Mænd fra Haalogaland, som var hedenske, lod Kongen Styremændene kalde til sig; han spørger dem, om de vil lade sig døbe, men de svarer nei dertil. Siden talte Kongen til dem paa mange Maader, men det nyttede ikke noget; da lovede han dem Døden eller Lemlæstning, men de føiede sig heller ikke for det. Da lod han dem sætte i Jern og havde dem hos sig nogen Tid, og blev de holdt i Lænker. Kongen talte ofte for dem, men det hjalp ikke noget. En Nat løb de bort, saa at ingen spurgte til dem eller til, hvorledes de kom sig bort. Men om Høsten kom de frem nord hos Haarek i Tjotta; han tog vel imod dem, og der hos ham var de om Vinteren vel holdne.

75. Det var om Vaaren en Godveirsdag, at Haarek var hjemme paa Gaarden og faa Mænd med ham, og Tiden faldt ham lang. Sigurd talte til ham, om han vilde, at de skulde ro noget ud og skjemte sig. Det liker Haarek godt. De gaar siden til Stranden og drager frem en Sexæring;n380 Sigurd tog fra Naustet Seil og Redskab, som fulgte Skibet, saa som de ofte var vant til at have Seil med, naar de fór at skjemte sig. Haarek gik ud i Skibet og lagde Roret tilrette. Sigurd og hans Broder fór med fuld Væbning, saa som de var vante til at gaa stadig hjemme hos Bonden. De var begge sterke Mænd; men førend de gik ud paa Skibet, kastede de ud nogle Smørløber og en Brødkurv og bar mellem sig en stor Bøtte Øl ud paa Skibet. Siden roede de fra Land; men da de var komne bort fra Øen, sætter Brødrene Seil op, men Haarek styrede; det gik da raskt fra Øen. Da gaar Brødrene agter over did, Haarek sad. Sigurd talte til Haarek Bonde: «Nu skal Du vælge her mellem nogle Vilkaar: Det er det ene, at lade os Brødre raade for vor Færd og Reise; det er det andet, at lade os binde Dig, og det tredje er det, at vi kan dræbe Dig.» Haarek saa da, hvorhen det var kommet med hans Sag. Han kunde ikke hamle op med mere end én af Brødrene, om [163] de var lige rustede; derfor valgte han det, som tyktes ham nogenlunde rimeligst, at lade dem raade for Færden. Han svor dem da Eder derom og gav dem sin Tro til det. Siden gik Sigurd til Styret og stævnede syd langs Landet; det vogtede Brødrene vel paa, at de ikke skulde møde Folk, og de fik meget god Bør. De stanser ikke Færden før, end de kom syd til Trondhjem og ind til Nidaros, og finder der Kong Olav. Siden lod Kong Olav kalde Haarek til Samtale med sig og bød ham at døbes, men Haarek talte imod. Om dette taler Kongen og Haarek i mange Dage, stundom i mange Mænds Nærvær, stundom alene; men de blev ikke enige. Tilslut siger Kongen til Haarek: «Nu skal Du fare hjem, og vil jeg ikke gjøre Dig noget ondt for det første. En Aarsag dertil er, at der er Frændskab mellem os, og en anden det, at Du kan sige, at jeg har fanget Dig med Svig; men vid det for sandt, at jeg tænker i Sommer at komme nord did og hjemsøge Eder Haaløiger. I skal da lære, om jeg kan refse dem, som staar imod Kristendommen.» Haarek var vel tilfreds med, at han kunde komme bort derfra som snarest. Kong Olav gav Haarek en god Skude, som 10 eller 12 Mænd roede, og lod det Skib udruste som bedst med alle Forraad. Kong Olav lod Haarek faa med 30 Mænd, kjække og vel rustede Karler.

76. Haarek af Tjotta fór bort fra Byen saa snart, han kunde; men Hauk og Sigurd blev hos Kongen og lod sig begge døbe. Haarek fór sin Vei, indtil han kom hjem i Tjotta. Han sendte Bud til sin Ven Øivind Kinnriva og bad sige ham, at Haarek af Tjotta havde fundet Kong Olav, men havde ikke ladet sig kue til at tage imod Kristendommen; det bad Haarek ogsaa sige ham, at Kong Olav tænkte til Sommeren at fare med Hær imod dem, og at de da maatte vise Varsomhed, og bad Øivind som snarest komme til ham. Men da disse Erender blev baarne til Øivind, sagde han, at det blev meget nødvendigt at gjøre saadant Raad for det, at ikke Kongen fik Overtaget over dem. [164] Farer da Øivind saa snart som muligt med en Letteskude og faa Mænd paa den. Men da han kom til Tjotta, tog Haarek vel imod ham, og strax gik de, Haarek og Øivind, til Samtale paa den anden Side af Gaarden. Men da de har talt en kort Stund sammen, da kommer der Kong Olavs Mænd, som havde fulgt Haarek nord, tager saa Øivind tilfange, leier ham til Skibet med sig og farer siden bort med ham. De stanser ikke sin Færd før, end de kommer til Trondhjem og finder Kong Olav i Nidaros. Øivind blev da ført til Samtale med Kong Olav. Kongen bød ham at tage Daab som andre Mænd. Øivind svarede nei dertil. Kongen bad ham med blide Ord at tage mod Kristendommen og sagde ham mange gode Grunde dertil, ligesaa Biskopen. Øivind lod sig ikke sige. Da bød Kongen ham Gaver og store Landindtægter, men Øivind viste det alt fra sig. Da lovede Kongen ham Mishandling eller Død, men Øivind gav ikke efter. Siden lod Kongen bære ind et Fad, fuldt af Gløder, og sætte paa Øivinds Mave, og snart brast da Bugen sønder. Da talte Øivind: «Tag Fadet af mig; jeg vil tale nogle Ord, førend jeg dør,» – og saa blev gjort. Da spurgte Kongen: «Vil Du nu, Øivind, tro paa Kristus?» «Nei,» sagde han, «jeg kan ingen Daab faa; jeg er en Aand, skabt i Menneskeham ved Finners Troldom, da min Fader og Moder ikke før fik Barn.» Siden døde Øivind, og han havde været den tryllekyndigste Mand.

77. Vaaren efter lod Kong Olav ruste sine Skibe og Mænd. Da havde Kongen selv Tranen og havde da en stor og vakker Hær. Men da han var rede, styrede han med Hæren ud efter Fjorden, siden nord forbi Byrda og saa nord i Haalogaland, men overalt hvor han kom til Land, holdt han Ting og bød der alt Folket at tage Daab og den rette Tro. Havde da ingen Styrke til at tale imod, og kristnedes da alt Land der, hvor han fór. Kong Olav tog Gjestning i Tjotta hos Haarek; da blev han døbt og alle hans Mænd. Haarek gav ved Afskeden Kongen store Gaver, blev hans Mand, og han fik af Kongen Lendermands Værdighed og Landindtægter.

78. Raud den rammen381 nævntes en Bonde, som boede i Godø i den Fjord, som heder Salpte.n382 Raud var en meget rig Mand og havde mange Huskarler; han var en mægtig Mand, og ham fulgte en stor Skare Finner, saasnart han trængte til den. Raud var en ivrig Blotmand og meget tryllekyndig. Han var en god Ven af den Mand, som før er nævnt, Tore Hjort; de var begge mægtige Høvdinger. Men da de spurgte, at Kong Olav fór med Hær nordover om i Haalogaland, samler de Hær til sig, byder Skibe ud og faar mange Mænd. Raud havde en stor Drage med gyldne Hoveder paa; det Skib havde 30 Rum og var stort i Forhold dertil; ogsaa Tore Hjort havde et stort Skib. De styrer med sin Hær syd imod Kong Olav. Men da de mødes, lægger de [165] til Kamp imod Kong Olav; der blev en haard Strid, og der blev snart Mandefald, og dette vendte sig til Haaløigernes Hær, deres Skibe ryddes, og dernæst kom Frygt og Rædsel over dem; roede da Raud med sin Drage ud til Havs og lod sit Seil, drage op. Raud havde stadig Bør, hvor han end vilde seile, og kom det af hans Tryllekyndighed. Er det kortest at sige om Rauds Færd, at han seilede hjem til Godø. Tore Hjort flyede ind til Land, og der løb de af Skibene; men Kong Olav fulgte dem, ogsaa hans Mænd løb af Skibene og forfulgte dem og dræbte dem; var da Kongen atter fremmest som stadig, naar man skulde øve sligt. Han saa, hvor Tore Hjort løb, som var meget fodrap. Kongen løb efter ham, fulgt af sin Hund Vige. Da sagde Kongen: «Vige, tag Hjorten!» Vige løb frem efter Tore og strax op paa ham. Tore maatte stanse. Da skjød Kongen et Spyd efter Tore, og Tore hug med Sverdet efter Hunden og gav den et stort Saar; men i samme Øieblik fløi Kongens Spyd under Tores Haand, saa at det gik gjennem ham og stod ud paa den anden Side. Der lod Tore sit Liv, men Vige blev baaren saaret til Skibene. Kong Olav gav Grid til alle de Mænd, som bad derom og vilde tage Kristendom.

79. Kong Olav styrede med sin Hær nord langs Landet og kristnede alt Folk der, han fór. Men da han kom nord i Salpte, vilde han fare ind i Fjorden og finde Raud, men Stormveir og sterk Vind stod udover efter Fjorden, og Kongen laa der henimod en Uge, og det samme Stormveir holdt sig indenfra Fjorden, men udenfor var der frisk Vind til at seile nord langs Landet. Seilede da Kongen helt nord til Amd, og der gik alt Folket under Kristendommen. Siden snur Kongen sin Færd syd igjen. Men da han kom syd til Salpte, var der Stormveir og Sjøsprøit ud efter Fjorden. Kongen laa der nogle Nætter, men Veiret var det samme. Da talte Kongen til Biskop Sigurd og spurgte efter, om han kunde give noget Raad imod dette. Biskopen sagde, at han vilde friste, om Gud vilde lægge sin Hjælp til at seire over denne Djævels-kraft.

80. Biskop Sigurd tog nu alt sit Messeskrud, gik frem i Stavnen paa Kongeskibet, lod tænde en Kjerte og bar frem Røgelse, satte et Rode-Korsn383 op i Stavnen, læste der Evangeliet og mange andre Bønner og stænkede Vievand over hele Skibet. Siden bød han at tage Tjeldene af og ro ind paa Fjorden. Kongen lod da raabe til de andre Skibe, at alle skulde ro efter ham. Men da Roningen var sat i Gang paa Tranen, gik hun ind i Fjorden, og de, som roede det Skib, kjendte ingen Vind imod sig, og saa laa det aabne Rum efter i Kjølvandet, at der var Stille, men Sjøraaken stod saa tæt paa begge Sider, at man ikke saa Fjeldene paa nogen af Fjordens Sider. Roede da hvert Skib efter det andet der i stille Veir, og de fór saa hele Dagen og Natten [166] efter og kom lidt før Dag til Godøerne. Men da de kom foran Rauds Gaard, flød hans store Drage der ved Land. Kong Olav gik strax op til Gaarden med sine Mænd, gjorde Overfald paa det Loftrum, som Raud sov i, og hans Mænd brød det op og løb ind. Da blev Raud fangen og bunden, men af de andre Mænd, som var der inde, dræbtes nogle og andre fangedes. Derpaa gik Kongsmændene til den Skaale, som Rauds Huskarler sov i; der blev nogle dræbte, nogle bundne, nogle bankede. Kongen lod da Raud leie for sig og bød ham at lade sig døbe: «jeg vil da,» siger Kongen, «ikke tage fra Dig Din Eiendom, men heller være Din Ven, om Du kan passe Dig.» Raud raabte imod dette, sagde, at han aldrig skulde tro paa Kristus, og talte Spotord om Gud. Kongen blev da vred og sagde, at Raud skulde faa den værste Død. Da lod Kongen ham tage og binde med Ryggen til en Stang, lod sætte et Træstykke mellem hans Tænder og saaledes Munden lukke op. Derpaa lod Kongen tage en Lyngorm og bære til hans Mund; men Ormen vilde ikke ind i Munden og snoede sig bort, thi Raud aandede imod den. Da lod Kongen tage en hul Kvannestilk og sætte i Rauds Mund, men somme siger, at Kongen lod tage sin Lur og sætte i hans Mund og stak Ormen ind i den og lod føre en gloende Jernstang ind efter; da gik Ormen ind i Rauds Mund og siden i Halsen og skar sig ud gjennem Siden; der lod Raud sit Liv. Kong Olav tog da overmaade meget Gods i Guld og Sølv og andet Løsøre, Vaaben og mange Slags Kostbarheder; Kongen lod døbe alle Mænd, som havde fulgt Raud, men dem, som ikke vilde det, lod han dræbe eller pine. Da tog Kong Olav den Drage, som Raud havde havt, og styrede den selv, thi den var et meget større og smukkere Skib end Tranen; forpaa var et Dragehoved, men agter en Krog og videre som en Hale, og begge Nakkernen384 og hele Stavnen var guldlagt. Det Skib kaldte Kongen «Ormen», thi naar Seilet var i Luften, var det som Dragens Vinge; dette var det smukkeste Skib i hele Norge. De Øer, som Raud boede paa, heder Gylling og Hæring, men tilsammen heder de Godøerne, og Godøstrømmen er nordenfor mellem dem og Fastlandet. Kong Olav kristnede hele den Fjord og fór siden sin Vei sydover langs Landet, og hændte meget i den Færd, som er optegnet i Frasagn, om at Trold og onde Vætter gav sig i Kast med hans Mænd og stundom med ham selv. Men vi vil heller skrive om de Hændelser, at Kong Olav kristnede Norge eller de andre Lande, som han førte til Kristendommen. Kong Olav kom med sin Hær samme Høst til Trondhjem, styrede til Nidaros og lagede sig til Vintersæde der.

Det vil jeg nu næst lade skrive, Fortællingen om de islandske Mænd.

81. Denne samme Høst kom uden fra Island til Nidaros Kjartan, Søn af Olav Håskuldsøn og Dattersøn af Egil Skallagrimsøn, som har været kaldt den haabefuldeste [167] Mand af dem, som er fødte paa Island. Der var da ogsaa Haldor, Søn af Gudmund paa Mådrevoldene,n385 og Kolbein, Søn af Tord Frøisgode og Broder af Brænde-Flose,n386 samt den fjerde Sverting, Søn af Runolv Gode. Disse var alle hedenske, ligesom mange andre, nogle mægtige, andre ikke. Da kom ogsaa fra Island gjæve Mænd, som havde taget Kristendommen af Tangbrand. En af dem var Gissur Hvite, Søn af Teit Ketelbjørnsøn, men hans Moder var Aalov, Datter af Bådvar Herse Vikingekaaresøn; Bådvars Broder var Sigurd, Fader til Eirik Bjodaskalle, Fader til Kong Olafs Moder Astrid. En anden islandsk Mand hed Hjalte Skjeggesøn, som havde Vilborg, Datter af Gissur Hvite; Hjalte var ogsaa kristen. Kong Olav tog med Glæde imod Maagerne Gissur og Hjalte, og de var hos ham. Men de islandske Mænd, som raadede for Skibene og var hedenske, de søgte at faa seile bort, saasnart Kongen kom til Byen, thi det var sagt dem, at Kongen nødede alle Mænd til Kristendommen; men Veiret var dem imod og drev dem tilbage under Nidarholm. Disse raadede der for Skibene: Toraren Nevjolvsøn, Halfrød Skald Ottarsøn, Brand den gavmilde, Torleik Brandsøn. Dette blev sagt Kong Olav, at Islændinger var der med nogle Skibe, alle hedenske, og vilde fly fra Møde med Kongen. Da sendte Kongen Mænd til dem og forbød dem at styre bort, men bad dem lægge ind til Byen; det gjorde de, men bar ikke noget af sine Skibe.

82. Da kom Mikalsmesse;n387 den lod Kongen holde meget, lod synge Messe høitidelig. Islændingerne gik til og lyttede til den fagre Sang og Klokkeklangen. Men da de kom til sine Skibe, sagde hver af dem, hvad han havde syntes om de kristne Mænds Adfærd. Kjartan roste den, men de fleste andre lastede den; men det er, som [168] sagt er, at mange er en Konges Ører: det blev sagt til Kongen. Da sendte han strax samme Dag en Mand efter Kjartan og bad ham komme til sig. Kjartan gik med nogle Mænd til Kongen; han tog vel imod ham. Kjartan var den største og smukkeste Mand og dygtig i Tale. Men da Kongen og han havde talt faa Ord sammen, bød Kongen Kjartan at tage ved Kristendommen. Kjartan siger, at han vil ikke sige nei til det, hvis han da skal faa Kongens Venskab. Kongen lover ham sit fulde Venskab, og aftaler de nu dette mellem sig. Anden Dag efter blev Kjartan døbt og Bolle Torlaksøn, hans Frænde, og alt deres Følge; Kjartan og Bolle var i Gjestebud hos Kongen, saalænge de var i hvide Klæder,n388 og Kongen var meget venlig imod dem.

83. Kong Olav gik en Dag ude paa Gaden, da nogle Mænd gik imod ham, og den, som gik forrest, hilsede Kongen. Kongen spurgte den Mand om hans Navn; han nævnte sig Halfrød. Da sagde Kongen: «Er Du Skalden?» «Jeg kan digte,» siger han. Da talte Kongen: «Du vil vel tage Kristendommen og siden blive min Mand?» Han siger: «Vilkaar skal der være for det, at jeg lader mig døbe, – om Du, Konge, selv holder mig under Daaben; af ingen anden Mand vil jeg modtage det.» Kongen siger: «Det vil jeg gjøre.» Da blev Halfrød døbt, og Kongen holdt ham under Daaben. Siden spurgte Kongen Halfrød: «Vil Du nu blive min Mand?» Halfrød svarer: «Jeg var før Haakon Jarls Hirdmand; nu vil jeg ikke blive Dig eller nogen anden Høvding haandgangen, hvis Du ikke lover mig det, at mig skal ikke hænde slige Ting, at Du driver mig fra Dig.» «Saa alene er mig sagt om Dig, Halfrød,» siger Kongen, «at Du er ikke saa vís eller klog, at man ikke kan vente, Du gjør de Ting, som jeg for ingen Del vil taale.» «Dræb mig da,» siger Halfrød. Kongen mælte: «Du er en Vandræde-skald,n389 men min Mand skal Du nu være.» Halfrød svarer: «Hvad giver Du mig, Konge, i Navnefæste, hvis jeg skal hede Vandræde-skald?» Kongen gav ham et Sverd, men ingen Skede fulgte med. Kongen sagde: «Digt nu en Vise om Sverdet og lad «Sverd» være i hver Linje.» Halfrød kvad:

Et er det Sverd, som af Sverde

sverde-rig mig gjorde;

for Sverdenes Svinger

Sverd-mængde nu der bliver.

Sverd-Mangel vil der ei være,

– værd er jeg trende Sverde –

Landsherre, om jeg skulde

Skede faa til Sverdet.

Da gav Kongen ham Skeden.n390 Fra Halfrøds Kvæder tager vi Underretning og Vidnesbyrd om det, som deri er sagt om Kong Olav Trygvesøn.

84. Denne samme Høst kom Tangbrand Prest fra Island til Kong Olav og fortæller om, at hans Færd ikke har været heldig, siger, at Islændinger havde gjort Nid [169] om ham, og at nogle vilde dræbe ham; han mente, det var ikke at vente, at det Land kunde blive kristent. Kong Olav blev saa hidsig og vred, at han lod kalde sammen alle islandske Mænd, som var der i Byen, og sagde siden, at man skulde dræbe dem alle. Men Kjartan og Gissur og Hjalte og de andre, som da havde taget ved Kristendommen, gik til ham og sagde: «Ikke vil Du vel, Konge, gaa fra Dine Ord, thi Du siger saa, at ingen Mand skal have gjort saa meget til at gjøre Dig vred, at Du ikke vil tilgive dem, naar de vil døbes og give Hedenskabet op. Nu vil alle disse islandske Mænd, som er her nu, lade sig døbe, men vi kan vel finde paa Raad til, at Kristendommen vinder Indgang paa Island; her er mange mægtige Mænds Sønner fra Island, og deres Fædre vil vel yde god Støtte til den Sag. Men Tangbrand fór der, som her hos Eder, med Overmod og Manddrab, og Folk der taalte ikke sligt af ham.» Da tog Kongen til at lytte paa slige Taler; nu døbtes alle de islandske Mænd, som da var der.

85. Kong Olav var i alle Dele den største Idrætsmand i Norge af dem, som man har Fortællinger om; han var sterkere og hændigere end hver Mand, og der er mange Frasagn skrevne om det; et er det, at han gik op i Smalsarhornn391 og fæstede sit Skjold øverst i Berget, og et andet det, at han hjalp sin Hirdmand, som forud havde kløvet op i Berget, saaledes at han hverken kunde komme op eller ned, men Kongen gik til ham og bar ham under sin Arm ned paa Fladen. Kong Olav gik langs Aarerne udenbords, naar hans Mænd roede paa Ormen, og han legte med tre Haandsverd, saa at stadig ét var oppe i Luften, og han fik altid fat paa Haandtaget. Han huggede lige godt med begge Hænder og skjød to Spyd paa én Gang. Kong Olav var den gladeste af alle Mænd og meget lystig, blid og nedladende, meget heftig i alle Ting, meget gavmild og fremragende blandt sine Omgivelser, modig fremfor alle i Kamp, men meget grusom, naar han var vred, og sine Uvenner pinte han meget: nogle brændte han i Ild, nogle lod han olme Hunder rive isønder, nogle lemlæste eller kaste ud over høie Berg. Af disse Aarsager var hans Venner ham hengivne, men hans Uvenner ræddedes for ham; hans Fremgang var stor af de Aarsager, at nogle gjorde hans Vilje af Kjærlighed og Venskab, men nogle af Rædsel.

86. Leiv, Søn af den Eirik Røde, som først byggede Grønland, var denne Sommer kommen fra Grønland til Norge; han fór til Kong Olav og tog ved Kristendommen og var om Vinteren hos Kong Olav.

87. Gudrød, Søn af Eirik Blodøx og Gunhild, havde været i Hærfærd i VesterLandene, siden han havde flyet Land for Haakon Jarl. Men denne Sommer, som nu før er talt om, da Kong Olav Trygvesøn havde raadet 4 Vintre for Norge, da kom Gudrød til Norge og havde mange Hærskibe; han havde da seilet ud fra England, og [170] da han mente at være nær Norge, stævnede han syd langs Landet did, hvor han mindst ventede at finde Kong Olav; Gudrød seilede syd til Viken. Men saasnart han kom til Land, tog han paa at herje og tvinge Landets Folk under sig og krævede, at man skulde tage ham til Konge. Men da Landsfolket saa, at en stor Hær var kommen over dem, søger de sig Grid og Forlig og byder Kongen, at Tingbud skal fare over Land og byde ham heller Hyldning end at taale hans Hær, og der blev da aftalt en Frist, saalænge Tingbudet gik. Da krævede Kongen Madskat, saalænge den Ventetid skulde vare. Men Bønderne vælger heller det Vilkaar, at gjøre Gjestebud rede for Kongen hele den Tid, han trængte det, og Kongen tog det Vilkaar, at han fór over Land paa Gjestning med en Del af sin Hær, medens andre vogtede hans Skibe. Men da Kong Olavs Maager, Brødrene Hyrning og Torgeir, spørger dette, samler de sig Folk og skaffer sig Skibe, farer siden nord (vest) i Viken og kommer en Nat med sine Mænd did, hvor Kong Gudrød var til Gjest, og falder over dem med Ild og Vaaben. Der faldt Kong Gudrød og de fleste af hans Mænd; men af dem, som havde været paa Skibene, blev nogle dræbte, men nogle kom sig unda og flyede vidt om. Nu var alle Eiriks og Gunhilds Sønner døde.

88. Vinteren efter, at Kong Olav var kommen fra Haalogaland, lod han inde under Lade-hamrenen392 reise et stort Skib, som var meget større end de andre Skibe, som [171] da var i Landet, og der er endnu Underlags-stokkerne, saa man kan se dem. Torberg Skavhågg hed den Mand, som var Stavnsmed paa Skibet; men der var mange andre med i Arbeidet, nogle til at fælde Trær, nogle til at hugge dem til, nogle til at slaa Søm i, nogle til at flytte Tømmeret. Alle Ting dertil var meget udvalgte. Skibet var baade langt og bredt og af stort Tømmer og havde høie Bord. Men da de lagde den ydre Klædning om Skibet, havde Torberg et nødvendigt Erende, at fare hjem til sin Gaard, og blev der meget længe. Men da han kom tilbage, var Skibet fuldtømret, Kongen fór strax om Kvelden og Torberg med ham for at se paa Skibet, hvorledes det var gjort, og da sagde hver Mand, at aldrig havde man seet saa stort eller saa smukt Langskib. Fór da Kongen tilbage til Byen. Men tidlig paa Morgenen efter kom Kongen atter til Skibet og Torberg med; var da Smedene komne forud, og stod de alle uden at arbeide. Kongen spurgte, hvorfor de bar sig saaledes ad. De svarede, at Skibet var skamhugget, og en Mand maatte have gaaet fra Fremstavnen til Løftingen og havde sat ned i Kanten det ene Hug efter det andet. Kongen gik da til og saa, at det var sandt, og sagde strax og svor derpaa, at den Mand skulde dø, hvis Kongen fik vide, hvem der af Avind havde skadet Skibet, «men den, som kan sige mig det, skal faa stor Løn af mig.» Da siger Torberg: «Jeg vil kunne sige Eder, Konge, hvem der har gjort dette Verk.» «Jeg kan heller ikke vente af nogen anden Mand mere end af Dig, at det kan lykkes ham at blive vis paa og kunne sige mig det.» «Jeg vil sige Eder, Konge,» siger han, «hvem der har gjort det; – jeg har gjort det.» Da svarer Kongen: «Da skal Du bøde det saa, at det er ligesaa godt, som det før var; der skal Dit Liv ligge ved.» Siden gik Torberg til og huggede Kanten til saa, at alle Skraahuggene gik af. Kongen sagde da – og alle andre – at Skibet var meget smukkere paa det Bord, hvor Torberg havde hugget; bad Kongen ham da at gjøre saa paa begge Bord og bød ham have stor Tak derfor. Blev da Torberg Hovedsmed for Skibet, indtil det var fuldført; det var en Drage og gjort efter Mønster af Ormen, som Kongen havde havt med fra Haalogaland; men det nye Skib var meget større og i alle Dele mere omhyggelig udført. Dette kaldte han «Ormen lange», men det andet «Ormen korte«». Paa Ormen lange var der 34 Rum. Hovedet og Krogen var helt gyldne, og Bordene var saa høie som paa Havskibe. Dette er det Skib i Norge, som har været bedst udført og med størst Omkostning.

89. Eirik Jarl Haakonsøn og hans Brødre og mange andre gjæve Frænder af ham fór bort fra Landet efter Haakon Jarls Fald. Eirik Jarl fór øster i Svitjod til Olav Sveakonge, og der fik de god Modtagelse. Kong Olav gav der Jarlen Fredland og store Landindtægter, saa at han kunde holde sig og sine Mænd vel der i Landet. Om det taler Tord Kolbeinsøn:

Du Røverfiende! Skjæbnen o. s. v.

Mere i Hu Eirik o. s. v.

[172] Mange Mænd søgte fra Norge til Eirik Jarl, de som blev landflygtige for Kong Olav Trygvesøn. Tog Eirik da det Raad, at han skaffede sig Skibe og fór i Hærfærd for at vinde Gods for sig og sine Mænd. Han styrede først til Gotland og laa derved længe om Sommeren og lagde sig i Veien for Kjøbskibe, som seilede til Landet, eller for Vikinger; stundom gik han op paa Landet og herjede vide der langs Sjøkanten. Saa siges i Bandadraapa:

Mange andre flere

Malm-veir Jarlen fik vinde

(atter hørtes det) siden,

[Eirik vinder Landet]

dengang da Gramen

over Gotlands Strande

vide fór i Hærfærd.

[daadsterk og Fred mægler].n393

Siden seilede Eirik Jarl syd til Vendland og mødte der udenfor Staurenn394 nogle Vikingeskibe og lagde til Kamp med dem; da fik Eirik Jarl Seier og dræbte Vikingerne. Saa siges i Bandadraapa:

Stavn-dyrets Styrer

lod ved Staur ligge

faldne Krigsmænds Hoveder;

[Kampglade Jarl siden]

ved slemme Sverde-møde

sled Ravnen i Vikingers

Legemer paa Øren.

[over Landet raader]

[173] 90. Eirik Jarl seilede om Høsten tilbage til Svitjod og var der den anden Vinter. Men om Vaaren gjorde Jarlen sin Hær rede og seilede siden i Østervei; men da han kom til Kong Valdemars Rige, tog han paa at herje og dræbe Folk og brænde alt der, han fór, og ødede Landet. Han kom til Aldeigjaborgn395 og lagde sig der om, indtil han vandt Staden, dræbte der mange Folk, men brød ned og brændte hele Borgen, og siden fór han med Hærskjold vide om i Gardarike. Saa siges i Bandadraapa:

Høvdingen fór at øde

med Ild og Sverd siden

(Sverd-veiret voxede)

Valdemars Lande.

Aldeigja brød Du, fyrste!

da øster Du kom i Gardar

(godt ved vi dette),

grum var Striden blandt Mændene.

Eirik Jarl var i fem Somre tilsammen i denne Hærfærd, men da han kom fra Gardarike, fór han med Hærskjold over hele Adalsysla og Øsysla, og der tog han fire Vikingesnekker fra danske Mænd og dræbte alt paa dem. Saa siges i Bandadraapa:

Hørte jeg, hvor Sverdets

Svinger Kamp øvede

atter i Ø-sundet.

[Eirik vinder Landet]

Den gavmilde Fyrste

fire Vikinge-skibe

fra Daner røved.

[daadsterk og Fred mægler].

Der, hvor Hærmænd rendte

til Byen, Du havde,

Krigshelt! Strid med Gauter.

[Kampglade Jarl siden]

Hærskjoldet han førte

frem til all Sysler,

ei han fór med Lempe.

[over Landet raader].

Eirik Jarl fór til Danmark, da han havde været en Vinter i Sverige; han kom til Danekongen Svein Tjugeskjeg og beilede til hans Datter Gyda, og det Giftermaal blev aftalt; fik da Eirik Jarl Gyda, og en Vinter senere fik de en Søn, som hed Haakon. Eirik var om Vintrene i Danmark og stundom i Sverige, men om Somrene i Hærfærd.

91. Svein Tjugeskjeg, Danekongen, havde Gunhild, Datter af Venderkongen Burislav. Men i de Aar, som nu er omtalte, da hændte det, at Dronning Gunhild fik Sott og døde,n396 men lidt senere fik Kong Svein Sigrid den storraade, Datter af Skågul-Toste, Moder til Olav den svenske, Sveakongen. Da opkom der med Svogerskabet Venskab mellem Kongerne og mellem dem og Eirik Jarl Haakonsøn.

92. Venderkongen Burislavn397 for sin Maag Sigvalde Jarl over, at det Forlig var brudt, som Sigvalde Jarl havde gjort mellem Kong Burislav og Kong [174] Svein. Kong Burislav skulde faa Tyre Haraldsdatter, Kong Sveins Søster; men det Giftermaal havde ikke havt Fremgang, thi Tyre satte et kort Nei imod at giftes med en hedensk og gammel Mand. Nu siger Kong Burislav til Jarlen, at han vil kræve den Aftale holdt, og bad Jarlen fare til Danmark og føre Dronning Tyre til ham. Sigvalde Jarl vægrede sig ikke for den Færd, men fór til Svein Danekonge og bar denne Sag for ham; ved sine Overtalelser kom Jarlen saa langt, at Kong Svein gav sin Søster Tyre i hans Hænder; med hende fulgte nogle Kvinder og hendes Fosterfader, som hed Åssur Agesøn, en mægtig Mand, samt nogle andre Mænd. Det blev Aftale mellem Kongen og Jarlen, at de Eiendommer i Vendland, som Dronning Gunhild havde havt, skulde Tyre have og desuden andre store Eiendommer i Medgift. Tyre græd saare og fór meget nødig afsted. Men da hun og Jarlen kom til Vendland, gjorde Kong Burislav sit Bryllup og fik Dronning Tyre. Men saalænge hun var blandt Hedninger, vilde hun hverken tage imod Mad eller Drik af dem, og saaledes gik det i syv Nætter. Men saa var det en Nat, at Dronning Tyre og Åssur løb bort i Mørket og til Skogen. Det er kortest at sige om deres Færd, at de kommer frem i Danmark; men Tyre tør paa ingen Maade blive der af den Grund, at hun ved, at hvis hendes Broder Kong Svein spørger til hende der, da vil han strax sende hende tilbage til Vendland. Farer de overalt i Hemmelighed, indtil de kommer til Norge. Tyre stansede ikke sin Færd, førend de kom til Kong Olav; han tog vel imod dem, og var de der vel holdne. Tyre siger Kongen alt om sin vanskelige Stilling og beder ham om Hjælperaad og om Fred i hans Rige. Tyre var en ordsnild Kvinde, og Kongen likte godt hendes Tale; han saa, at hun var smuk, og det kommer ham i Hu, at dette kan være et godt Gifte; han [175] vender Talen hen paa dette og spørger, om hun vil gifte sig med ham. Men saa som hun nu var stedt, tyktes det hende vanskeligt at komme ud deraf; og paa den anden Side saa hun, hvilket godt Gifte dette var, at faa saa navnkundig en Konge, og bad ham at raade for hendes Gifte. Og efter som herom var talt, saa fik Kong Olav Dronning Tyre. Dette Bryllup blev holdt om Høsten, da Kongen var kommen norden fra Haalogaland. Kong Olav og Dronning Tyre var om Vinteren i Nidaros. Men om Vaaren efter klagede Dronning Tyre ofte for Kong Olav og græd saare over, at hun havde saa store Eiendommer i Vendland, men hun havde ikke Gods der i Landet, saa som det sømmede sig for en Dronning. Stundom bad hun Kongen med fagre Ord, at han skulde skaffe hende sin Eiendom, og sagde, at Kong Burislav var saa god Ven af Kong Olav, at saasnart som de mødtes, vilde Kongen give Olav alt det, han bad om. Men da Kong Olavs Venner blev var disse Taler, raadede alle Kongen fra denne Færd. Saa siges det, at det var en Dag tidlig om Vaaren, at Kongen gik gjennem Strædet, men ved Torvet kom en Mand imod ham med mange Kvanner, som var merkelig store for den Tid paa Vaaren. Kongen tog en stor Kvannestilk i Haanden og gik hjem til Dronning Tyres Herberge. Tyre sad inde i Stuen og græd, da Kongen kom ind. Kongen sagde: «Se her en stor Kvannestilk, som jeg giver Dig.» Hun slog til den med Haanden og sagde: «Større Gaver gav Harald Gormsøn, men mindre ræddedes han for at fare fra Landet og søge sin Eiendom, end Du gjør nu, og det sandedes, da han fór hid i Norge og ødede største Delen af dette Land og tilegnede sig alt med Skatter og Skylder; men Du tør ikke fare gjennem Danevælde for Broder min, Kong Svein.» Kong Olav løb op ved disse Ord og raabte høit og svor dertil: «Aldrig skal jeg fare ræd for Broder Din, Kong Svein, og hvis vi mødes, da skal han vige.»

93. Kong Olav stævnede lidt senere Ting i Byen. Han gjorde da vitterligt for hele Mængden, at han vil have Leding ude for Landet om Sommeren, og han vil have et fast Tal baade af Skibe og Folk fra hvert Fylke; han siger da, hvormange Skibe han vil have fra Fjorden der. Siden sender han Bud baade nord og syd i Landet, langsmed Landet paa Udsiden og inde i Landet, og lader byde Mænd ud. Kong Olav lader da sætte frem Ormen lange og alle sine andre Skibe, baade store og smaa; selv styrede han Ormen lange. Og da Mænd blev tagne til Mandskab, da blev der gjort saa omhyggelige Valg, at paa Ormen lange skulde der ikke være nogen Mand ældre end 60 eller yngre end 20, alle særskilt valgte efter Styrke og Mod. Dertil blev først tagne Kong Olavs Hirdmænd, thi til dem valgtes baade blandt indenlandske og udenlandske alle de, som var de sterkeste og kjækkeste.

94. Ulv røde hed den Mand, som bar Kong Olavs Merke og var i Stavnen paa Ormen; desuden var der Kolbjørn Stallare, Torstein Oxefot og Vikar af Tiundaland, [176] Broder til Arnljot Gelline. Paa Rausnen i Saxerne var: Vak Elvske Raumesøn, Berse den sterke, Aan Skytte fra Jæmteland, Traand Ramme fra Telemarken og hans Broder Utyrme, Haaløigerne Traand Skjaalge,n398 Ågmund Sande, Lådve Lange fra Saltvik,n399 Haarek Hvasse. Disse Indtrønder: Ketel Høie og Torfinn Eisle, Haavard og hans Brødre fra Orkedal. I Forrummet var disse: Bjørn af Studla,n400 Torgrim Tjodolvsøn fra Kvine, Asbjørn og Orm, Tord fra Njardarlåg,n401 Torstein Hvite fra Oprostader, Arnor den mørske, Halstein og Hauk fra Fjordene, Øivind Snaak, Bergtor Bestel, Halkel af Fjaler, Olav Dreng, Arnfinn Sogning, Sigurd Bild, Einar Hordske og Finn, Ketel Rygske, Grjotgard Raske. Disse var i Krapperummet:n402 Einar Tambeskjelve – ikke jevngod, thi han var bare 18 Vintre gammel – Livsøn, Torolv, Ivar Smetta, Orm Skoge-nev, – mange andre gjæve Mænd var paa Ormen, om vi ikke kan nævne dem; 8 Mænd var i hvert Halvrum paa Ormen, og de var valgte én for én; 30 var i Forrummet. Det var Mænds Tale, at det Mandevalg, som var paa Ormen, stod lige saa høit over andre Mænd i Skjønhed, Styrke og Kjækhed, som Ormen stod over andre Skibe. Torkel Nevja, Kongens Broder, styrede Ormen korte, Torkel Dyrdel og Jostein, Kongens Morbrødre, havde Tranen, og begge disse Skibe havde meget godt Mandskab. Elleve Storskibe havde Kong Olav fra Trondhjem og desuden Tyvesesser og mindre Skibe.

95. Da Kong Olav var færdig med Udrustningen af sin Hær i Nidaros, fordelte han Mænd over hele Trøndelagen som Sysselmænd og Aarmænd. Derpaa sendte han til Island Gissur Hvite og Hjalte Skjeggesøn, at byde Kristendommen paa Island, og gav dem med den Prest, som hed Tormod, og andre viede Mænd, men holdt tilbage hos sig som Gisler de 4 islandske Mænd, som syntes ham mest udmerkede, Kjartan Olavsøn, Haldor Gudmundsøn, Kolbein Tordsøn, Sverting Runolvsøn. Og det er sagt om Gissurs og Hjaltes Færd, at de kom til Island før Altinget og fór til Tinget, og paa det Ting blev Kristendommen taget i Lov paa Island, og den Sommer blev hele Folket døbt.

96. Kong Olav sendte ogsaa den samme Vaar Leiv Eiriksøn til Grønland, at byde der Kristendom, og han fór den Sommer til Grønland. Han tog i Havet et Skibsmandskab, som da laa hjælpeløst paa et Vrag, og derefter fandt han Vinland det goden403 og kom samme Sommer til Grønland og havde med sig did en Prest og Lærere og tog sit Ophold i Brattalid hos sin Fader Eirik. Siden kaldte man ham Leiv den heppne (heldige); men hans Fader Eirik sagde, at de to Ting gik op i op, at [177] Leiv havde bjerget Skibsmandskabet, og at han havde ført til Grønland «Skademanden», det var Presten.

97. Kong Olav fór med sin Hær syd langs Landet; søgte da til ham mange af hans Venner, de Stormænd, som var rede til Færden med Kongen; den første Mand af dem var hans Maag Erling Skjaalgsøn, og havde han sin store «Skeid»;n404 den havde 30 Rum og var meget vel udrustet. Da kom ogsaa til Kongen hans Maager Hyrning og Torgeir, og hver styrede et stort Skib. Mange andre Stormænd fulgte ham; han havde 60 Langskibe, da han fór fra Landet. Kong Olav seilede syd forbi Danmark gjennem Øresund, og i denne Færd kom han til Vendland, aftalte Stævne med Kong Burislav, og de mødtes. De talte da om de Eiendele, som Olav krævede, og alle Samtaler mellem Kongerne gik fredelig, og der blev fuldt ordnet med de Krav, som Kong Olav tyktes sig at have der. Dvælte Kong Olav der længe om Sommeren og fandt der mange af sine Venner.

98. Kong Svein Tjugeskjeg var da gift med Sigrid den storraade, som før er skrevet. Sigrid var den største Uven af Kong Olav Trygvesøn og fandt det til Aarsag, at Kong Olav havde brudt Aftalen med hende og slaaet hende i Ansigtet, som før er skrevet. Hun eggede meget Kong Svein til at holde Kamp med Kong Olav Trygvesøn og siger, at det var Aarsag nok imod Kong Olav, at han havde giftet sig med hans Søster Tyre «uden Dit Samtykke, og ikke vilde Dine Forfædre have taalt sligt.» Saadanne Taler havde Dronning Sigrid ofte i Munden, og hun kom [178] med sine Overtalelser saa langt, at Kong Svein var fuldt villig til at gjøre dette. Og tidlig om Vaaren sendte Kong Svein Mænd øster til Sverige til Olav Sveakonge, sin Maag, og til Eirik Jarl og lod sige de, at Norges Konge Olav havde Leding ude og tænkte om Sommeren at fare til Vendland; det Bud fulgte med, at Sveakongen og Jarlen skulde have Hær ud og fare til Møde med Kong Svein, og da skulde de alle tilsammen lægge til Kamp imod Kong Olav. Men Sveakongen og Eirik Jarl var fuldt rede til denne Færd og drog da sammen en stor Skibshær i Sverige; med den Hær fór de syd til Danmark og kom did paa den Tid, da Kong Olav Trygvesøn havde seilet øster. Om det taler Haldor Ukristne, da han digtede om Eirik Jarl:

Kongers Kamplystne

Knuser ud af Svitjod

(til Striden syd fór han)

bød de store Skarer.

Saarfuglen paa Sjøen

Sul sig da ventede;

ønskede da hver Kriger

Eirik at følge til Kampen.

Sveakongen og Eirik Jarl styrede til Møde med Danekongen, og havde de da tilsammen en utallig Hær.

99. Da Kong Svein havde sendt Bud efter Hæren, sendte han Sigvalde Jarl til Vendland for at speide ud om Kong Olav Trygvesøns Færd og gildre saa til, at Kong Svein og de andre kunde mødes med Kong Olav. Fór da Sigvalde sin Vei og kom frem til Vendland, fór til Jomsborg og siden til Kong Olav Trygvesøn. Der var da meget venskabelig Samtale mellem dem, og Jarlen kom i største Yndest hos Kongen; Jarlens Hustru Astrid, Kong Burislavs Datter, var en god Ven af Kong Olav, mest paa Grund af deres forrige Svogerskab, da Kong Olav havde havt hendes Søster Geira. Sigvalde Jarl var en klog og raadig Mand, og da han kom i Raadslagning med Kong Olav, sinkede han meget hans Færd østenfra og fandt dertil mange forskjellige Leiligheder. Men Kong Olavs Mænd ytrede sig lidet tilfreds dermed og længtede meget efter at komme hjem: de var seilfærdige og Vinden god. Sigvalde Jarl fik hemmelig Bud fra Danmark, at nu var Danekongen og Sveakongen og Eirik Jarl komne sammen, og nu skulde de seile øster under Vendland og havde aftalt, at de vilde bie paa Kong Olav ved den Ø, som hed Svåld,n405 samt at Jarlen skulde faa det laget saa, at de der kunde finde Kong Olav.

100. Da kom der et løst Rygte til Vendland, at Svein Danekonge havde Hær ude, og snart gik der Tale om, at Svein Danekonge vel vilde finde Kong Olav. Men Sigvalde Jarl siger til Kongen: «Ikke er det Kong Sveins Raad, at lægge til Kamp mod Eder med Danernes Hær alene, saa stor Hær som I har. Men hvis I har nogen Mistanke om, at der kunde være Ufred for Haanden, saa skal jeg følge Eder med mine Mænd, og tyktes det forhen at være god Støtte, naar Jomsvikinger ledsagede [179] Høvdinger; jeg vil følge Dig med 11 vel rustede Skibe.» Kongen tog imod dette. Der var da ringe, men gunstig Vind; Kongen lod Flaaden løse og blæse til Afreise. Drog Mændene da sine Seil, og alle Smaaskibene gik da sterkere, og de seilede bort ud i Havet. Men Jarlen seilede nær Kongeskibet og raabte til dem der og bad Kongen seile efter ham: «Jeg ved vel,» siger han, «hvor der er dybest mellem Øsundene, men det vil I trænge med de store Skibene.» Jarlen seilede da forud med sine Skibe – han havde 11 Skibe –, men Kongen seilede efter ham med sine Storskibe, – det var ogsaa 11 Skibe –, men hele den øvrige Hær seilede ud i Havet. Men da Sigvalde Jarl seilede ind til Svåld, da roede en Skude ud imod dem. De siger til Jarlen, at Danekongens Hær laa der i Havnen lige for dem. Da lod Jarlen Seilene falde, og ror de ind under Øen. Saa siger Haldor Ukristne:

Øinersn406 ædle Konge

med en og syvti Skibe

fór søndenfra (Sverdet

farvede han i Kampen),

da Jarlen havde Skaaningers

Skibe ud stævnet

til Striden (brat nu Freden

brødes mellem Mændene).

Her siges, at Kong Olav og Sigvalde Jarl havde 71 Skibe, da de seilede søndenfra.

101. Svein Danekonge, Olav Sveakonge og Eirik Jarl var der da med hele sin Hær; da var det fagert Veir og klart Solskin. Alle Høvdingerne gik nu op paa Holmen med stort Følge og saa, at mange Skibe seilede ud paa Havet sammen. Og nu ser de, hvor et meget stort og prægtigt Skib seiler; da sagde begge Kongerne: «Dette er et stort og sjelden fagert Skib; dette kan være Ormen lange.» Eirik Jarl svarer og siger: «Ikke er dette Ormen lange.» Og saa var det, som han sagde. Dette Skib eiede Eindride af Gimsar. Lidt senere saa de, hvor et andet Skib seilede, meget større end det forrige. Da talte Kong Svein: «Ræd er Olav Trygvesøn nu; ikke tør han seile med Hoved paa sit Skib.» Da siger Eirik Jarl: «Ikke er dette Kongens Skib; dette Skib og Seilet kjender jeg, thi Seilet er stribet; det fører Erling Skjaalgsøn. Lad dem seile; det er bedre for os, at dette Skib savnes i Olavs Flaade, end at det er der, saa godt udrustet.» En Stund senere saa de og kjendte Sigvalde Jarls Skibe, som dreiede did til Holmen. Derpaa saa de, hvor der seilede tre Skibe, og var et af dem stort. Da talte Kong Svein og bad dem gaa til sine Skibe; han siger, at der stiler Ormen lange. Eirik Jarl raabte: «Mange andre store og prægtige Skibe har de end Ormen lange; lad os endnu vente.» Da sagde mange Mænd: «Ikke vil Eirik Jarl nu kjæmpe og hevne sin Fader. Dette er stor Skam, saa at det vil spørges over alle Land, om vi ligger her med saa stor Hær, og Kong Olav seiler ud i Havet lige paa Siden af os.» Men da de havde talt om dette en Stund, saa de, hvor fire Skibe seilede, og et af dem var en Drage, meget stor og guldprydet. Da stod Kong Svein [180] op og sagde: «Høit skal Ormen bære mig i Kveld; den skal jeg styre.» Da raabte mange, at Ormen var et vældig stort og vakkert Skib, og det var et herligt Verk at lade gjøre sligt et Skib. Da sagde Eirik Jarl saa høit, at nogle hørte det: «Om end Kong Olav ikke havde større Skib end dette, saa vilde Kong Svein aldrig faa det fra ham med Danehæren alene.» Da drev Folk til Skibene og tog Tjeldene af. Men medens Høvdingerne talte om dette sig imellem, som nu er sagt, da saa de, hvor der seilede tre meget store Skibe, og et fjerde allersidst, og det var Ormen lange. Men af de store Skibe, som havde seilet forud og de tænkte var Ormen lange, var det første Tranen og det sidste Ormen korte. Men da de saa Ormen lange, da skjønte alle – og ingen talte da imod –, at der monne Olav Trygvesøn seile. De gik da til Skibene og gjorde sig rede til at ro imod. Det var Aftale mellem Høvdingerne, Kong Svein, Kong Olav og Eirik Jarl, at hver af dem skulde tilegne sig en Tredjedel af Norge, om de fældte Kong Olav Trygvesøn; men den af dem, som først gik op paa Ormen, skulde tilegne sig alt det Hærfang, som man tog der, og enhver af dem skulde have de Skibe, han selv ryddede. Eirik Jarl havde en meget stor Barde,n407 som han var vant til at have i [181] Viking; der var «Skjeg» øverst paa begge Stavner, men nedenfor en tyk Jernplade, som var saa bred som «Skjegget» og naaede helt ned i Vandgangen.

102. Da Sigvalde Jarl og hans Mænd roede ind under Holmen, da saa Torkel Dyrdel fra Tranen og Styremændene paa de andre Skibe, som fór med ham, at Jarlen dreiede Skibene ind under Holmen; da lod de ogsaa Seilene falde, roede efter dem og raabte til dem og spurgte, hvorfor de fór saaledes. Jarlen siger, at han vil bie paa Kong Olav: «det ser ligest ud til, at her er Ufred for Haanden.» De lod da Skibene flyde, indtil Torkel Nevja kom med Ormen korte og de tre Skibe, som fulgte ham, og de samme Tidender blev sagt dem; da lod de ogsaa sine Seil falde, lod Skibene flyde og biede paa Kong Olav. Og da Kongen seilede ud henimod Holmen, da roede hele Fiendehæren ud i Sundet foran dem. Men da de saa det, bad de Kongen seile sin Vei og ikke lægge til Kamp imod saa stor en Hær. Kong Olav svarede høit og stod op i Løftingen: «Lad Seilet falde, ikke skal mine Mænd tænke paa Flugt; jeg har aldrig flyet i Strid; Gud raade for mit Liv, men aldrig vil jeg lægge paa Flugt.» Der blev saa gjort, som Kongen bød. Saa siger Halfrød:

Jeg ønsker at nævne de Ord,

som Olavs Hærmænd siger

at daadsterke Gram talte

til Drengene før Kampen.

Den krigerske Konge bød

sine Kjæmper ikke at tænke

paa Flugt (de fyndige Ord

af Folkets Yndling lever!).

103. Kong Olaf lod blæse alle sine Skibe til Samling. Kongens Skib var midt i Hæren, men paa den ene Side af den laa Ormen korte, paa den anden Side Tranen. Men da de tog paa at tenge sammen Stavnene paa Ormen lange og Ormen korte og Kongen saa det, raabte han høit og bød dem lægge det store Skib bedre frem og lade det ikke være det bagerste af alle Skibene i Hæren. Da svarer Ulv den røde: «Hvis vi skal lægge Ormen saa meget længere frem, som den er længere end andre Skibe, saa vil det blive haardt Arbeide om Saxernen408 idag.» Kongen siger: «Ikke vidste jeg, at jeg havde en Stavnbo, som var baade rød og ræd.» Ulv svarede: «Vend Du ikke mere Ryggen der i Løftingen, end jeg gjør, naar jeg verger Stavnen.» Kongen havde en Bue i Haanden, lagde en Pil paa Strengen og vendte den imod Ulv. Ulv raabte: «Skyd en anden Vei, Konge, did, hvor det trænges mere; hvad jeg gjør, gjør jeg for Dig.»

104. Kong Olav stod i Løftingen paa Ormen, han ragede meget høit op; han havde gyldent Skjold og guldlagt Hjelm og var let at kjende fra andre Mænd; han havde en kort, rød Kjortel uden om Brynjen. Men da Kong Olav saa, at Flokkene delte sig og Merker blev sat op for Høvdingerne, spurgte han: «Hvem er Høvding for den Hær, som er lige imod os?» Det blev sagt ham, at der var Kong Svein Tjugeskjeg med Danehæren. Kongen svarer: «Ikke ræddes vi for de Uslinger, ikke er der Mod [182] i Danerne; men hvilken Høvding følger de Merker, som er der ude paa høire Side?» Det blev sagt ham, at der var Kong Olav med Sveahæren. Kong Olav siger: «Det vilde være bedre for Svearne at sidde hjemme og slikke om sine Blotbollern409 end at gaa op paa Ormen under Eders Vaaben. Men hvem eier de store Skibe, som ligger der ude paa Bagbord af Danerne?» «Det er,» siger de, «Eirik Jarl Haakonsøn.» Da svarer Kong Olav: «Han kan nok tykkes at have god Grund til at mødes med os, og af den Flok kan vi vente os skarp Strid; de er Nordmænd, som vi er.»

105. Siden fordeler Kongerne sig til at ro imod: Kong Svein lagde sit Skib imod Ormen lange, men Kong Olav Svenske lagde til længere ude og stak Stavnene imod Kong Olav Trygvesøns yderste Skib, og paa den anden Side Eirik Jarl. Nu blev der en haard Strid. Sigvalde Jarl lod sine Skibe ro bagover og lagde ikke til Strid. Saa siger Skule Torsteinsøn – han var da hos Eirik Jarl –:

Frisers Uven jeg fulgte

(jeg fik i Ungdommen Hæder)

og Sigvalde, der hvor der sang

med Spyd (nu jeg ældes),

da vi de blodige Sverde

bar ved Svålds Munding

i Syd i Kampens Uveir

til Møde med Krigshelten.

Og endvidere siger Halfrød om disse Tidender:

Det tror jeg vist, at meget

(mange Mænd kom paa Flugten)

Gramen, som fremmede Kampen,

Trønders Følge savnede.

Den kjække Konge alene

kjæmped' mod to Konger

(sligt er herligt at sige

siden) og Jarlen den tredje.

106. Denne Strid var meget skarp og meget blodig. Frembyggerne paa Ormen lange og paa Ormen korte og paa Tranen kastede Ankere og Stavnljaaer over i Kong Sveins Skibe og kunde bære Vaaben paa dem ovenfra nedad; de ryddede alle de Skibe, som de kunde faa holdt fast, men Kong Svein og de, som undkom, flygtede over paa andre Skibe, og dernæst lagde de sig ud fra Skudmaal; det gik med denne Hær saa, som Kong Olav Trygvesøn havde gjettet. Da lagde Olav Sveakonge til der i Stedet, men saa snart som de kom nær Storskibene, gik det dem som hine, at de mistede mange Mænd og nogle af sine Skibe og lagde saa fra. Men Eirik Jarl lagde Barden langskibs med Kong Olavs yderste Skib, ryddede det og huggede det strax ud af Tengslerne; derpaa lagde han til det, som der var nærmest, og kjæmpede, indtil det var ryddet. Nu tog Mandskabet til at løbe fra de mindre Skibe og op paa Storskibene, men Jarlen huggede ethvert Skib ud af Tengslerne, naar det var ryddet, og Daner og Svear lagde da til i Skudmaal og fra alle Sider imod Kong Olavs Skibe. Eirik Jarl laa stadig langskibs med Skibene og havde Kamp med Hug-vaaben, men eftersom der faldt Mænd paa hans Skib, gik andre op i Stedet, Daner og Svear. Saa siger Haldor:

[183] Gang af skarpe Sverde

gik over Ormen lange;

der gyldne Spyd klirred',

kjæmpede Drengene længe.

I Fiende-kampen

frem syd gik der

svenske Mænd imod ham

og danske Sverd-kjæmpere.

Da var Striden meget skarp, og da faldt Folk tæt, og det endte da med, at alle Kong Olavs Skibe var ryddede undtagen Ormen lange; da var alle, som endnu var vaabenføre af hans Mænd, komne op paa den. Da lagde Eirik Jarl Barden langskibs med Ormen lange, og der blev der nu Strid med Hugvaaben. Saa siger Haldor:

I saa haard en Fælde

faldt nu Ormen lange

(Skjoldene skares sønder,

sammen stødte Sverdene),

da Øxe-bæreren lagde

den bordhøie Barde

ved Ormens Side; Jarlen

Seier vandt ved Holmen.

107. Eirik Jarl var i For-rummetn410 paa sit Skib, og der var fylket med Skjoldborg; der blev baade kjæmpet med Hugvaaben og stukket med Spyd og kastet med alt, som kunde bruges til Vaaben, men nogle skjød med Bueskud eller Haandskud. Der gik da saa sterk en Vaabenregn over Ormen, at man neppe kunde verge sig med Skjolde, saa tykt fløi Piler og Spyd, thi fra alle Sider lagde de Hærskibe om Ormen. Kong Olavs Mænd var nu saa rasende, at de løb op paa Skibsbordene for at naa Fienderne med Sverdhug og dræbe dem, thi mange havde ikke lagt sig saa lige under Ormen, at de vilde være med i Hug-kamp. Men mange af Olavsmændene gik da overbord, idet de ikke tænkte andet, end at de kjæmpede paa slette Volden, og sank da ned i sine Vaaben. Saa siger Halfrød:

Ned fra Ormen sank de,

saarede i Kampen;

ikke vilde de vige,

men verge sig til det sidste.

Om end dyre Konge

endnu Ormen Styred',

vilde den slige Drenge

savne, der den skrider.

108. Einar Tambeskjelve var i Krapperummet agter paa Ormen; han skjød med Bue og skjød hvassere Skud end alle andre. Einar skjød imod Eirik Jarl og rammede øverst i Styrestangen over Jarlens Hoved, og Pilen gik ind helt op til Surrebaandene.n411 Jarlen saa efter den og spurgte, om de vidste, hvem der skjød der; men i det samme kom en anden Pil saa nær Jarlen, at den fløi mellem hans Side og Arm og saa langt ind i Hovedfjælen,n412 at Spidsen stod langt ud. Da talte Jarlen til den Mand, som nogle kalder Finn, men nogle sige var finsk, – han var en udmerket Bueskytte: «Skyd Du den store Mand i Krapperummet!» Finn skjød, og Pilen kom midt paa Einars Bue i det Øieblik, han spændte Buen for tredje Gang. Da brast Buen i to Dele. Da sagde Kong Olav: «Hvad brast der saa høit?» Einar svarer: «Norge af din Haand, Konge!» «Saa stor Brist er vel endnu ikke skeet,» siger Kongen: [184] «tag min Bue og skyd med den!» og kastede Buen. Einar tog Buen og drog den strax frem for Pilens Odd og raabte: «For vek, for vek – er Fyrstens Bue.» Han kastede Buen tilbage, men tog saa sit Skjold og Sverd og kjæmpede.

109. Kong Olav Trygvesøn stod i Løftingen paa Ormen og skjød oftest om Dagen, stundom med Bue, stundom med Spyd og stadig to ad Gangen. Han saa frem i Skibet og saa sine Mænd svinge Sverdene og hugge tidt og saa, at de bed daarlig; da raabte han høit: «Svinger I Eders Sverd sløvt, siden jeg ser, at de bider ikke for Eder?» En Mand sagde: «Vore Sverd er sløve og meget brudte.» Da gik Kongen ned i Forrummet og lukkede op Høisædes-kisten; han tog der ud mange hvasse Sverd og gav Mændene dem; men da han stak den høire Haand ned, saa Mændene, at der randt ned Blod fra under Brynjeærmet; ingen ved, hvor han var saaret.

110. Den meste og mandefarligste Kamp paa Ormen kom fra Forrumsmændene og Stavnboerne; thi i Forrummet og i Stavnene var Mandevalget bedst og Skibsbordene høiest. Men da Mændene først faldt midt paa Skibet og faa Mænd stod oppe rundt om Masten, da forsøgte Eirik at gaa op og kom op paa Ormen, selv femtende. Da gik Hyrning, Kong Olavs Maag, imod ham med sit Følge, og der blev den haardeste Strid, og den endte saa, at Jarlen veg tilbage ned paa Barden; men af de Mænd, som havde fulgt ham, faldt nogle, men andre var saarede. Om det taler Tord Kolbeinsøn:

[185] Kjæmpede der hjelmdækte

Hærmænd paa blodige Tofter

– – – – – – – –

– – – – – – – –n413

Vakker Ros fik han, som

verged' sin Herre med Sverdet,

Hyrning; briste Høifjelds

Hvælving,n414 før det glemmes!

Nu blev der atter den skarpeste Strid, og mange faldt da paa Ormen; men da Mandskabet, som skulde verge Ormen, tyndedes, forsøgte Eirik Jarl anden Gang at gaa op, og atter fik han da haard Modstand. Men da Stavnboerne paa Ormen saa dette, gik de agterover paa Skibet, vendte sig til Vern imod Jarlen og gjorde ham sterk Modstand. Men da nu saa mange Mænd var faldne paa Ormen, at Skibsbordene mangesteds var øde, tog Jarlsmændene til at gaa op paa mange Kanter. Men alle de Mænd, som endnu stod oppe til Vern paa Ormen, søgte agter paa Skibet did, hvor Kongen var. Saa siger Haldor Ukristne, at Eirik Jarl da eggede sine Mænd:

Agter over Tofterne

Olavs Mænd maatte vige;

den hugglade Fyrste

de hidsige Drenger egged',

da Kjæmperne havde lukket

om kjække Konge Vaagen

med Skibe; Vaabengangen

mod venders Morder vendtes.

111. Kolbjørn Stallare gik op i Løftingen til Kongen; de var meget lige i Klæder og Vaaben. Kolbjørn var en meget stor og fager Mand. Der blev nu atter i Forrummet den skarpeste Strid. Men af den Aarsag, at nu var kommet op paa Ormen saa mange af Jarlens Mænd, som der kunde rummes paa Skibet, og hans Skibe laa paa alle Kanter udenom Ormen, og der var faa Folk igjen til Vern imod saa stor en Hær, saa faldt nu de fleste paa kort Tid, skjønt de var baade sterke og modige Mænd. Men Kong Olav selv og Kolbjørn løb da overbord, hver paa sin Side. Jarlsmændene havde lagt Smaaskuder udentil og dræbte dem, som løb i Sjøen, og da Kongen selv løb overbord, vilde de tage ham til Fange og føre ham til Eirik Jarl. Men Kong Olav holdt Skjoldet over sig og stupte sig i Dybet; Kolbjørn derimod skjød Skjoldet under sig og dækkede sig saaledes imod Spydene, som blev sendt fra de Skibe, som laa under, og han faldt i Sjøen saaledes, at Skjoldet kom under ham, og kom derfor ikke saa raskt under, men blev fanget og draget op i en Skude. De troede, at det var Kongen, og han blev da ført for Jarlen; men da Jarlen blev var, at det var Kolbjørn, men ikke Kong Olav, fik Kolbjørn Grid. Men i dette Øieblik løb alle overbord fra Ormen, de som endnu var i Live af Kong Olavs Mænd; og Halfrød siger saa, at Torkel Nevja, Kongsbroder, løb sidst af alle Mænd overbord:

Hugsterke Torketel

Tranen saa og begge

Ormene flyde øde

(freidigt han havde kjæmpet),

førend Armringes Bærer,

udholdende i Kampen,

sig i Sjøen styrtede,

søgte Liv ved Svømning.

[186] 112. Saa var før skrevet, at Sigvalde Jarl kom til Følgeskab med Kong Olav i Vendland; Jarlen havde 10 Skibe og tillige et ellevte, hvorpaa Astrid Kongsdatter, Sigvalde Jarls Hustru, havde sine Mænd. Da Kong Olav havde løbet overbord, raabte hele Hæren Seiersraab, og da stak Jarlen og hans Mænd Aarerne i Sjøen og roede til Striden. Om det taler Haldor Ukristne:

Venders Snekker styrtede

vide sig til Slaget;

de tynde Sverd-klinger

klirred' med Jernmunde;

Gny blev paa Sjøen af Sverde

(sled Ørnen Ulveføde),

den dyre Drenge-styrer

stred, men mange flygted'.

Men den Vender-snekke, som Astrids Mænd var paa, roede bort og tilbage under Vendland, og det var strax mange Mænds Tale, at Kong Olav skulde have draget af sig Brynjen under Vandet og dukket ned bort fra Langskibene, siden svømmet hen til Vender-snekken, og havde da Astrids Mænd ført ham til Land. Og er der mange Frasagn siden gjort af nogle Mænd om Kong Olavs Færder, men paa denne Maade taler Halfrød:

Hint ei ved jeg, om han, som

Ravnenes Hunger stillede,

skal af mig loves

som levende eller som død,

thi med Sandhed siger

Svendene begge Dele

(farligt om ham er at fritte);

Saar fik Fyrsten ialfald.

[187] Men hvorledes nu det har været, saa kom Kong Olav Trygvesøn aldrig siden til Rige i Norge; men dog siger Halfrød Vandræde-skald paa denne Vis:

Han, som det meldte.

at Mædenes Fyrste leved',

var i lang Tid hos Trygves

trofaste Søn Stridsmand.

Det siges, at Olav ud af

Staalets Uveir er kommen;

meget er det værre end saa,

mange taler langtfra Sandhed.

Og fremdeles dette:

Da Landhæren med Mængder

af Mænd søgte mod Holders

stridsvante Herre, vilde det

(hørte jeg) neppe hænde

at den dyrebare Konge

kunde levende komme

(Folk synes ei sige

Sandhed) udaf Kampen.

Nogle Svender end siger

til Skalden, at saaret

Kongen er eller reddet

kommen af Malm-veiret øster.

Men sandspurgt er nu søndenfra

Siklingens Død i det store

Slag (ei jeg kan taale

Mændenes uvisse Tale).

113. Eirik Jarl Haakonsøn fik med Seieren Ormen lange og meget Hærfang og styrede Ormen lange fra Slaget. Saa siger Haldor:

Ormen lange havde

ført hjelmdækte Konge

did til det store Sverdting

(da pryded' man Skibene).

Men syd under Kamp-gnyet

glad tog Jarlen ved Slangen

(Hemings ætgode Broder

i Blodet farvede Sverdene).

Svein, Haakon Jarls Søn, havde da fæstet Holmfrid, Olav Sveakonges Datter. Men da Svein Danekonge og Olav Sveakonge og Eirik Jarl skiftede Norges-vælde mellem sig, havde Kong Olav fire Fylker i Trondhjem og begge Mører og Raumsdal og øster Raanrike fra Gøtaelven og til Svinesund; dette Rige overgav Kong Olav til Svein Jarl paa slige Vilkaar, som før Skattekonger eller Jarler havde havt af Overkongerne. Men Eirik Jarl havde fire Fylker i Trondhjem, Haalogaland og Naumdalen, Fjordene og Fjaler, Sogn og Hordaland og Rogaland og Agder nordenfra lige til Lidandesnes. Saa siger Tord Kolbeinsøn:

Jeg ved, at Jarlernes Venner

var fordum de fleste

Herser undtagen Erling

(gavmild Høvding jeg roser).

Men efter Slaget lagdes

Landet syd fra Agder

under Eirik nord til

Veigan415 eller endnu længer.

Landet nød godt af Fyrsten;

slig liker det at have det.

Han følte sig skyldig at holde

Haanden over Norges Mænd.

Men Svein Konge søndentil

sagt er død, og øde

(de flestes Kræfter svigter)

af Sorg var hans Gaarder.

[188] Svein Danekonge havde da atter Viken, saa som han før havde havt, men han gav Eirik Jarl i Len Raumarike og Hedemarken. Svein Haakonsøn tog Jarledømme af Olav Svenske. Svein Jarl var den smukkeste Mand, som Mænd har seet. Eirik Jarl og Svein Jarl lod sig begge døbe og tog den rette Tro; men saalænge de raadede for Norge, lod de hver gjøre, som han vilde, med at holde Kristendommen, men de gamle Love holdt de vel vedlige og alle Landsseder, og de var vennesæle Mænd og gode Styrere. Eirik Jarl havde mest at sige af Brødrene i al Rigsstyrelse.

Olav den helliges Saga

[1015–1030]

[189] Olav, Søn af Harald den grenske, fødtes op hos sin Stefader Sigurd Syr og sin Moder Aasta. Rane den vidfårle var hos Aasta; han fostrede Olav Haraldsøn. Olav var tidlig dygtig, vakker af Udseende, middels af Vext; god Forstand viste han ogsaa tidlig og var ordsnild. Sigurd Syr var ivrig i Gaardsstellet og havde sine Mænd stadig i Arbeide, og han fór selv ofte for at se til Aker og Eng eller Fæ eller ogsaa til Haandverkere eller did, hvor hans Folk havde noget at udrette.

2. Det var en Gang, at Kong Sigurd vilde ride fra Gaarden og der var ingen Mand hjemme paa Gaarden; han bød da sin Stesøn Olav at sadle en Hest for sig. Olav gik til Gede-fjøset, tog den største Buk, leiede den hjem og lagde Kongens Sadel paa, gik saa og sagde til ham, at han havde gjort Skydsen rede for ham. Da gik Kong Sigurd til og saa, hvad Olav havde gjort. Han sagde: «Let er det at se, at Du vil afvise mine Bud; det vil vel ogsaa tykkes Din Moder sømmeligt, at jeg ikke har at byde Dig noget, som er Dig imod. Det er let at se, at vi to ikke vil være lige af Sind; Du er nok mere storsindet end jeg.» Olav svarede lidet, men lo til og gik bort.

3. Da Olav Haraldsøn voxte op, var han ikke høi, men middels af Vext, kraftig og sterk, lyshaaret, bredladen, lys og rødmusset i Ansigtet, havde meget gode Øine, var fagerøiet og snarøiet, saa at man maatte ræddes for at se ham i Øinene, naar han var vred. Olav var en stor Idrætsmand i mange Dele, kunde vel færdes med Bue og skjød overordentlig godt med Haandbue, svømmede godt, var nethændt og havde Skjøn paa alt Haandverk, hvad enten han selv eller andre arbeidede. Han blev kaldt Olav Digre. Han var djerv og klog i Tale, tidlig udviklet baade i Kraft og Forstand; alle [190] hans Frænder syntes godt om ham; kappelysten var han i Lege og vilde altid være fremfor alle andre, som det burde være formedelst hans Stand og Byrd.

4. Olav Haraldsøn var 12 Vintre gammel, da han første Gang steg paa Hærskib. Hans Moder Aasta fik Rane, som var kaldt Kongsfostre, til at styre over Hæren og være i Følge med Olav, thi Rane havde ofte før været i Viking. Da Olav tog imod Folk og Skibe, gav hans Mænd ham Kongenavn, saa som det var Sedvane, at Hærkonger, som var i Viking, naar de var kongebaarne, strax bar Kongenavn, om de end ikke havde Land. Rane sad ved Roret; derfor siger somme, at Olav var Rorskarl, men han var dog Konge over sine Mænd. De styrte øster langs Landet og først til Danmark. Saa siger Ottar Svarte i det Kvæde, han digtede om Kong Olav:

Ung stødte Du Havets

Hest ud at gjeste

Danmark; vant til dristig

Daad er Du, kampdjerve Fyrste!

Seirrig, Konge, var Færden

(af slig Kjækhed er mægtig

nu Du bleven). Jeg frittede,

hvorhen Du fór nordenfra.

5. Men da det blev Høst, seilede han øster langs Sveavælde og tog da paa at herje og brænde Landet, thi han tyktes at have Ret til at lønne Svearne med fuld Fiendskab, da de havde taget hans Fader af Dage. Ottar Svarte siger det rent ud, at han da fór øster fra Danmark:

Med Aarerne drev I de prægtige

Skibe øster i Havet

fra Land til Land (Skjolde,

Landvogter! bar I til Skibene).

Seil I brugte, og Roret

stundom I maatte vende;

mange Aarer fik slide

under Eder den store Bølge.

[191] Ravnens Mætter! Folket

Rædsel fik saa storlig

af Færden; siden Du søgte

Svitjods Nes at herje.

6. Den Høst kjæmpede Olav sin første Kamp ved Soteskjær;n416 det er blandt Svea-skjærene.n417 Der kjæmpede han mod Vikinger, og Sote hed han, som raadede for dem. Olav havde færre Folk, men større Skibe. Han lagde sine Skibe mellem nogle Baaer, og det var da vanskeligt for Vikingerne at lægge til. De Skibe, som laa dem nærmest, stak de til med Stavn-ljaaer, drog dem til sig og ryddede dem saa. Vikingerne lagde sig fra og havde mistet mange Folk. Sigvat Skald siger om denne Strid i det Kvæde, hvori han regnede op Kong Olavs Kampe:

Langskibet ud den unge

Konge-ætling førte

til Havet (Folket frygtede

Fyrstens Vrede siden);

men første Gang han farvede

(meget fik jeg at mindes)

Ulvens Fødder i Blodet

øster ved Sote-skjærene.

7. Kong Olav styrede da øster langs Svitjod og lagde ind i Lagenn418 og herjede paa begge dens Sider. Han lagde helt op til Sigtuner og laa ved Gamle-Sigtuner. Saa siger Svearne, at der er endnu de Stenmure, som Olav lod gjøre under sine Brygge-ender. Men da det blev Høst, fik Olav vide, at Svenskekongen Olav drog en stor Hær sammen, og det tillige, at han havde ført Jernlænker over Stoksundn419 og sat Mænd til at vogte det. Men Sveakongen tænkte, at Kong Olav vilde bie der, indtil det frøs, og Kong Olavs Hær tyktes ham lidet værd, thi han havde faa Folk. Da fór Kong Olav ud til Stoksund og kunde ikke komme ud der. Der var et Kastel vestenfor Sundet, men en Hærstyrke søndenfor. Men da de spurgte, at Sveakongen var kommen paa Skibe og havde en stor Hær og mange Skibe, da lod Kong Olav grave ud gjennem Agnefet tilhavs. Da var der sterkt Regn. Over hele Svitjod falder hvert rindende Vand i Lågen, men der er kun én Munding tilhavs fra Lågen og saa smal, at mange Aaer er bredere. Men naar der er meget Regn og Sneen smelter, da løber Vandet saa voldsomt, at der er Fossefald ud gjennem Stoksund, men Lågen gaar da saa meget op i Landet, at der flømmer vidt og bredt. Men da Grøften naaede ud til Havet, løb Vandet og Strømmen ud, da lod Kong Olav paa sine Skibe lægge alle Ror op og drage Seilene til Tops; der var blæsende Bør. De styrede med Aarerne, og Skibene gik med stor Fart ud over Grundene og kom alle uskadte i Havet. Men Svenskerne fór da til Olav Sveakonge og sagde ham, at Olav Digre nu var kommen ud paa [192] Havet. Svenskekongen gav dem onde Ord, som skulde have passet paa, at Olav ikke fik komme ud. Det er nu siden kaldt Kongs-sund,n420 og der kan man ikke fare med Storskibe, undtagen naar Vandet er voxet sterkt. Men det er somme Mænds Fortælling, at da Olavs Mænd havde gravet ud Feten og Vandet faldt ud, blev Svearne det var og fór da til med stor Hær og vilde hindre Olav fra at fare ud; men da Vandet grov ud paa begge Sider, saa faldt Bakkerne og Folket der med, saa der druknede mange; men Svearne modsiger dette og siger, det er Usandhed, at nogen der er omkomne. Kong Olav seilede om Høsten til Gotland og gjorde sig rede til at herje. Men Goterne holdt Samling der og sendte Mænd til Kongen og bød ham Skat af Landet; det tog Kongen imod, tog Skat af Landet og sad der om Vinteren. Saa siger Ottar:

Sjømænds Høvding! paa Goters

Hær en Skat Du lagde;

Mændene vovede ikke

verge Landet med Sverdet,

Øsels Mænd løb, men øster

Ulvenes Hunger stilledes;

mangen Mand har mindre

Mod end Yngves Ætling.

8. Her siges saa, at da det vaarede, fór Kong Olav øster til Øsyslan421 og herjede; han gjorde Landgang der, men Øsyslemændene kom ned og holdt Strid med ham; der fik Kong Olav Seier, drev dem paa Flugt, herjede og ødede Landet. Saa er sagt, at i Førstningen, da Olav og hans Mænd kom til Øsysla, bød Bønderne ham Skat; men da Skatten kom ned til Stranden, gik han dem imøde med fuldvæbnet Hær, og da blev det anderledes, end Bønderne havde tænkt, thi de fór ned ikke med Skat, men med Hærvaaben og kjæmpede med Kongen, som før er sagt. Saa siger Sigvat Skald:

End var det, at anden

Strid fik Olav holde

paa Øsel, som var ødet

(aabenbar blev Svigen).

Bønderne kunde atter,

da de unda rendte,

(faa stod der for Saar)

Fødderne takke for Livet.

9. Siden seilede han tilbage til Finland og herjede der og gik op i Land, men alt Folket flygtede til Skogene og førte alt Gods ud af Bygden. Kongen gik langt op i Landet og over nogle Skoger; der kom de til nogle Dalbygder, som heder Herdalene. De fik lidet Gods, men tog ikke Folk. Da led det paa Dagen, og Kongen vendte om nedad til Skibene. Men da de kom i Skogen, drev Folk sammen imod dem fra alle Sider og skjød paa dem og trængte haardt ind paa dem; Kongen bad dem dække sig. Men inden Kongen kom ud af Skogen, mistede han mange Mænd, og mange blev saarede; kom siden om Kvelden til Skibene. Finnerne gjorde om Natten med Troldom Uveir og Storm i Sjøen. Men Kongen lod tage Ankrene op og drage Seil, og de krydsede om Natten udenfor Landet, og formaaede da atter som ofte Kongens Lykke mere end Finnernes Troldom; om Natten fik de krydset sig langs Balegaards-sidenn422 og derfra [193] ud i Havet. Men Finnernes Hær fór langs Land, alt som Kongen seilede udenfor. Saa siger Sigvat:

Stridt blev Fyrstesønnens

tredje Staaluveir

ved Finnlændingers Møde

paa Færden i Herdalene.

Men østlig Led ved Sjøen

løste Vikingeskibene;

Balegaards-siden sendte.

Bølger mod Skibenes Stavner.

10.Da seilede Kong Olav til Danmark; der traf han Torkel den høie, Sigvalde Jarls Broder, og Torkel gav sig paa Færd sammen med ham, thi han laa rede til at fare i Hærfærd. De seilede da syd (vest) langs Jyllands Side og til det Sted, som heder Sudervik,n423 og tog der mange Vikingeskibe. Men de Vikinger, som stadig laa ude og raadede for stor Hær, lod sig kalde Konger, om de end ikke havde Land at styre. Kong Olav lagde der til Kamp; der blev en stor Strid, og Kong Olav fik der Seier og meget Gods. Saa siger Sigvat:

End (kvad man) Kongen voldte

Kamp-uroens Ophav

(Hæder han vandt, som vel

sig vergede) fjerde Gang,

medens den mægtige Fred

mellem Kongernes Skarer

bødes sønder ude

i Sudervik, kjendt af Daner.

11. Da seilede Kong Olav syd til Frisland og laa udenfor Kinnlima-sidenn424 i hvast Uveir. Da gik Kongen paa Land med sin Hær, men Landets Mænd red ned imod dem og kjæmpede mod dem. Saa siger Sigvat Skald:

[194] Den femte Strid, farlig

for Hjelmene, Fyrste! vandt Du

(Stavnene taalte stygge

Storme ved Kinnlima-side),

dengang da Hæren modig

red ned til Høvdingens Skibe,

men kraftig kjæmpede

Kongens Hærmænd mod Folket.

12. Kong Olav seilede nu vest til England.n425 Danekongen Svein Tjugeskjeg var paa denne Tid i England med Danernes Hær og havde da siddet der en Stund og havt Kong Adalraads Land. Da havde Danerne gaaet vide over England, og det var kommet til det, at Kong Adalraad havde flyet fra Landet og var faret syd til Valland. Denne samme Høst, da Kong Olav kom til England, hændte det sig der, at Kong Svein Haraldsøn døde hastig i sin Seng om Natten, og det er engelske Mænds Fortælling, at Eadmund den hellige her dræbte ham paa den Maade, som den hellige Merkurius dræbte Niddingen Julianus.n426 Men da Englandskongen Adalraad spurgte det, vendte han strax tilbage til England. Men da han atter kom i Landet, sendte han Bud til alle de Mænd, som vilde modtage Gods for at vinde Landet sammen med ham. Drev der da store Skarer til ham. Da gik Kong Olav i hans Tjeneste med en stor Skare Nordmænd. Da lagde de først ind i Tems til London, men Danerne holdt Borgen. Paa den anden Side af Aaen er der en stor Kjøbstad, som heder Sudvirke;n427 der havde Danerne en stor Udrustning, gravet store Diger og sat indenfor en Mur af Trær og Sten og Torv og havde der en stor Hær. Kong Adalraad lod gjøre et haardt Overfald der, men Danerne vergede det, og Kong Adalraad fik ikke vundet noget. Der var en Bro over Aaen mellem Borgenn428 og Sudvirke saa bred, at to Vogner kunde ake forbi hinanden. Paa Broen var gjort Forsvarssteder, baade Kasteller og en Væg af Bord nedad mod Strømmen, saa at den naaede Folk over Midjen, men under Broen var Stokker, som stod ned i Grunden i Aaen. Men naar der blev gjort Storm imod Broen, stod Hæren overalt paa den og vergede den. Kong Adalraad var meget hug-syg om, hvorledes han skulde vinde Broen. Han kaldte alle Hærens Høvdinger til Samtale og søgte Raad hos dem, hvorledes de skulde faa Broen ned. Da siger Kong Olav, at han vil friste at lægge til med sine Mænd, om andre Høvdinger vil lægge til. Paa denne Talestævne blev det vedtaget, at de skulde lægge med sin Hær op under Broen; rustede da enhver sine Mænd og Skibe.n429

13. Kong Olav lod gjøre store Flager af Vidjerødder og myge Trær og tage fra hinanden Huser, som var gjort af sammenflettede Træstokker, og lod det føre ud paa [195] sine Skibe saa vidt, at de naaede ud over Rælingerne; under det lod han sætte Staver saa tæt og saa høit, at det baade var nemt at bruge Vaaben under og sterkt nok imod Sten, om de kastede sligt ned paa. Men da Hæren var rede, roede de op efter Aaen imod Broen, og da de kom nær Broen, blev der baade skudt ned paa dem og kastet Stener saa store, at intet kunde holde sig, hverken Hjelmer eller Skjolde, og Skibene selv led stor Skade; lagde da mange bort. Men Kong Olav og Nordmændenes Hær med ham roede helt op under Broen, førte Taug om de Staver, som holdt Broen oppe, og tog da og roede alle Skibene med Strømmen, som de kunde mest. Stavene drages nu med Grunden, indtil de blev løse under Broen. Men da en væbnet Hær stod tykt paa Broen – der var baade meget Sten og mange Hærvaaben –, men Stavene var brudte bort, saa brast Broen, og mange Folk faldt i Aaen, men alle andre flygtede fra Broen, nogle i Borgen, andre til Sudvirke. Derefter gjør de Indfald i Sudvirke og vandt det. Men da Borgens Mænd saa, at Aaen Tems var vundet, saa at de ikke kunde hindre Skibfærd op i Landet, frygtede de Skibfærden, gav op Borgen og tog imod Kong Adalraad. Saa siger Ottar Svarte:

End brød Du, Krigerhøvding,

kampdjervt Broen i London

(Du har havt Lykke med Dig

til Guld i Kamp at vinde);

der klang, da Kampen voxte,

de haardt klemte Skjolde,

men Jernringene sprang

sønder i gamle Brynjer.

[196] Og desuden kvad han dette:

Landverge! Du kom i Landet

og landsatte Adalraad;

Du havde Magt, og deraf

Mændenes Ven fik Nytte.

Færden var haard, da Du førte

til hans eget Fredland

Edmunds Ætling (fordum

Ætten raadede Grunden).n430

Desuden siger Sigvat om dette:

Sandt er, at sjette Møde

var, hvor den snare Fyrste

bød Anglerne Strid og Olav

gik imod Broen i London.

De valske Sverd bed, men Vikinger

vergede der Diget;

somme sine Boder

havde i Sudvirke.

14. Kong Olav var om Vinteren hos Kong Adalraad; da holdt de en stor Kamp paa Ringmare-heden i Ulvkelsland;n431 dette Rige havde Ulvkel Snilling dengang; der fik Kongerne Seier. Saa siger Sigvat Skald:

End lod Olav fordum

paa Ulvkels Land holde

Sverde-ting syvende

Gang, saa som jeg kvæder.

Over Ringmare-hede

rundt stod Ællas Landsmænd.

Hærfald blev der; Ulykken

Haralds Arving voldte.

Desuden siger Ottar Svarte saa om denne Kamp:

Jeg Hørte, Din Hær ladede

Ligdyngerne tunge

(Ringmare-heden af Blod

rødmede) fjernt fra Skibene.

Landsfolket til Jorden

luded' i Sverdegnyet

men mange engelske Mænd

maatte fare paa Flugt.

Da lagdes Landet atter vide under Kong Adalraad, men Tingamændenen432 og Danerne havde mange Borger inde, og vide holdt de endnu Landet fast.

15. Kong Olav var Høvding for Hæren, da de drog til Kanterborg og kjæmpede der, indtil de vandt Staden, dræbte der mange Folk og brændte Borgen.n433 Saa siger Ottar Svarte:

Yngve! mod Siklingers Æt

Anfald sterkt Du gjorde,

Blide Fyrste! den brede

Kanterborg tog Du en Morgen.

Ilden og Røgen rædsomt

rundt om Husene legte

(Kongesønnen vandt Seier),

i Døden sendte Du mange.

Sigvat regner dette for Kong Olavs 8de Kamp:

Jeg ved, at Vikingefyrsten,

Vendernes Ven, den ottende

Strid havde ved Virket

(Hirdens Verger fik Fremgang).

Port-grevernen434 kunde ikke

holde den prude Olav

fra Byen, Kenternes Borg

(det blev til Sorg for Porterne).

[197] Kong Olav havde Landevern for England og fór med Hærskibe langs Landet og lagde op i Nyja-moda;n435 der mødte han Tingamændene, holdt Kamp med dem og fik Seier. Saa siger Sigvat Skald:

Den unge Konge gav Anglerne

ofte blodige Pander;

atter paa Sverde det brune

Blod kom i Nyjamoda.

Nu har det niende Slag

jeg nævnt, som Kongen kjæmped';

den danske Hær maatte falde,

mens Spydene drev mod Olav.

Kong Olav fór da vidt om i Landet og tog Skat af Mændene, eller ogsaa herjede han. Saa siger Ottar:

De engelske Mænd magtede

ikke at modstaa Dig,

navnkundige Fyrste,

naar Du krævede Skatter.

Ikke sjelden Folket

førte Guld til Dåglingen;

store Ting stundom

ned til Stranden bragtes.

Der dvælede Kong Olav den Gang tre Vintre.

16. Den tredje Vaar døde Kong Adalraad; da tog hans Sønner Eadmund og Eadvard Kongedømme.n436 Da fór Kong Olav syd over Havet, og da kjæmpede han i Ringsfjord og vandt paa Holenen437 et Kastel, som Vikinger sad i; han brød Kastellet ned.n438 Saa siger Sigvat Skald:

I den fagre Ringsfjord

fyldtes Titallet

af Kampe (Hæren seilede

did, Helten bød dem).

Den høie Borg i Hol,

hvor Vikinger holdt sig,

brød han (de ønskede ikke

endnu slig en Skudkamp).

17. Kong Olav styrede med sin Hær vest til Grislepoller og kjæmpede der med Vikinger foran Viljalms By;n439 der fik Kong Olav Seier. Saa siger Sigvat:

Olav, Du vandt den ellevte

Strid, hvor Ædlinger fældtes,

i Grislepollerne

(Du gik fra det Ting).

Denne Strid (hørte jeg)

stod ved den trofaste

Viljalm Jarls By

til Vaade for Hjelmene.

Dernæst kjæmpede han vest i Fetlafjord, som Sigvat siger:

Tolvte Gang Fyrsten

Ulvens Tænder blodigt

farvede i Fetlafjorden

(der faldt Mændene).

Derfra fór Kong Olav helt syd til Seljepollern440 og holdt der Strid. Der vandt han den Borg, som hed Gunnvalds Borg – den var stor og gammel –, og der tog [198] han den Jarl, som raadede for Borgen og hed Geirfinn. Da holdt Kong Olav Samtale med Borgens Mænd; han lagde Skat paa Borgen og paa Jarlen i Løsepenge tolvtusend Guldskillinger, og saameget Gods blev betalt ham af Borgen, som han lagde paa den. Saa siger Sigvat:

Trøndernes raske Herre

vandt trettende Seier

sydlig i Seljepollerne

(Sorg fik de flygtende).

Gramen til den gamle

Gunnvaldsborg en Morgen

gik op og fangede

Jarlen (Geirfinn hed han).

18. Derefter styrede Kong Olav med sin Hær vest til Karlsaaerne,n441 herjede der og havde Strid der. Men da Kong Olav laa i Karlsaaerne og biede der paa Bør og tænkte paa at seile ud til Nårvasundn442 og derfra ud til Jorsaleland, drømte han en merkelig Drøm, at der kom til ham en merkelig og kraftig, men tillige rædsom Mand og talte til ham og bad ham give den Tanke op, at fare ud i Landene: «far Du tilbage til Din Odel, thi Du skal blive Konge over Norge til evig Tid.» Han forstod den Drøm saaledes, at han vilde blive Konge over Landet og hans Ætmænd i lang Tid efter.

19. Efter denne Aabenbaring vendte han om paa Færden og lagde sig udenfor Peita-landn443 og herjede der og brændte der den Kjøbstad, som hed Varrande.n444 Om det taler Ottar:

Unge stridsglade Ædling!

øde Du lagde Peita.

Fyrste, du prøvede Skjoldet,

det farvede, i Tuskalandet.n445

Og endvidere siger Sigvat saa:

Mørernes Konge, som søndenfra

seilede, gjorde Landgang

der, hvor de gamle Spyd

splintredes, op i Leira.n446

Varrande (saa en By

i det vel byggede Peita-land

heder, fjernt fra Havet)

af Hærmændene brændtes.

20. Kong Olav havde været i Hærfærd vest i Valland to Somre og en Vinter. Da var ledet 13 Vintre efter Kong Olav Trygvesøns Fald. Da var der i Valland to Jarler, Viljalm og Robert; deres Fader var Rikard Ruda-jarl,n447 de raadede for Normandi.n448 Deres Søster var Dronning Emma,n449 som Englandskongen [199] Adalraad havde havt; deres Sønner var Eadmund og Eadvard den gode, Eatvig og Eatgeir. Rikard Ruda-jarl var Søn af Rikard, Søn af Viljalm Lange-spyd, han var Søn af Gange-Rolv Jarl, som vandt Normandi; han var Søn af Ragnvald Mørejarl den mægtige, som før er skrevet. Fra Gange-Rolv er Rudajarlerne komne, og de regnede længe siden Frændskab med Norges Høvdinger, og derfor satte de dem lang Tid siden høit og var altid Nordmændenes bedste Venner, og alle Nordmænd, som vilde tage imod det, havde Fredland hos dem. Om Høsten kom Kong Olav til Normandi og dvælede der om Vinteren i Signan450 og havde der Fredland.

21. Efter Olav Trygvesøns Fald gav Eirik Jarl Grid til Einar Tambeskjelve, Søn af Eindride Styrkaarsøn. Einar fór med Jarlen nord i Norge. Det er sagt, at Einar har været den sterkeste Mand og bedste Bueskytte, som har været i Norge, og han skjød kraftigere end alle andre Mænd; han skjød med en Pil uden Odd gjennem en blød og vaad Oxehud, som hang ned fra en Stang; han var skidygtig fremfor andre, han var den største Idrætsmand og Kraftmand; han var ætstor og rig. Eirik Jarl og Svein Jarl giftede Einar med sin Søster Bergljot Haakonsdatter; hun var en kraftig Kvinde; Eindride hed deres Søn. Jarlerne gav Einar store Landindtægter i Orkedalen, og han blev den mægtigste og gjæveste Mand i Trøndelagen og var Jarlernes største Støtte og deres gode Ven.

22. Eirik Jarl likte ilde, at Erling Skjaalgsøn havde saa stor Magt, og tog han under sig alt Kongsland, som Kong Olav havde givet Erling i Indtægter. Men Erling tog fremdeles som før al Landskyld over Rogaland, og Leilændingerne maatte ofte betale dobbelt Landskyld, ellers ødelagde han Landsbygden. Jarlen fik lidet af Sagøren, thi Sysselmændene kunde ikke holde sig der, og Jarlen fór alene da paa Gjestning der, naar han havde mange Folk med. Om dette taler Sigvat:

Erling, han som var Jarlers

Overmand og havde

Magt, saa den vakte Rædsel,

blev Maag af Trygves Søn.

Siden sin Søster

Vendernes snare Herre

gav, den anden, til Ragnvald

(til Lykke for Ulvs Fader).

Eirik Jarl vilde ikke kjæmpe imod Erling af den Grund, at han havde mange og mægtige Frænder, var mægtig og vennesæl; han sad stadig med en Mængde Folk, som om det var en Konges Hird der. Erling var ofte om Somrene i Hærfærd og vandt sig Gods, thi han holdt ved paa den vante Vis med Pragt og Stormands Adfærd, om han end havde mindre og utjenligere Landindtægter end i Kong Olavs, hans Maags, Dage. Erling var den vakreste og største og sterkeste Mand, kraftigere end andre og i alle Idrætter mest lig Olav Trygvesøn. Om det taler Sigvat:

[200] Ingen anden var det

af alle Lendermænd,

som havde flere Kampe

at holde ud end Erling.

Den milde Høvding i mangen

Strid sit Mod viste:

oftest gik han ind den første

i Kamp og ud den sidste.

Det har stadig været Mænds Tale, at Erling har været den gjæveste af alle Lendermænd i Norge. Disse var Erlings og Astrids Børn: Aslak, Skjaalg, Sigurd, Loden, Tore samt Ragnhild, som Torberg Arnesøn havde. Erling havde stadig om sig 90 Frigivne eller flere, og baade Vinter og Sommer blev der drukket efter Maal ved Dagverd-bordet, men ved Natverden blev der drukket umaalt. Men naar Jarlerne var i Nærheden, havde han 200 Mænd eller flere. Aldrig fór han med færre Mænd end med en fuldrustet Tyvesesse. Erling havde en «Skeid» paa 22 Rum, og dog stor i Forhold til det; den havde han i Viking eller i Stævne-leding, og paa den var der 200 Mænd eller flere.

23. Erling havde stadig hjemme paa Gaarden 30 Træler, og desuden andre Træler; han fastsatte Dagsverk for sine Træler og gav dem siden Tid og Lov til, hver som vilde, at arbeide i Tusmørke eller om Nætterne; han gav dem Akerland til at saa Korn paa for sig selv og føre sig Afgrøden til Vinding. Han fastsatte Værd og Løsepenge [201] for enhver af dem; mange løste sig efter det første Aar eller det andet, men alle, som der var nogen Trivsel med, løste sig paa tre Vintre. Med disse Penge kjøbte Erling sig andre Træler; men nogle af sine Frigivne viste han til Sildefiske og nogle til anden Virksomhed; nogle ryddede Skoger og gjorde sig Gaarder der, og alle satte han i en eller anden god Vei.

24. Da Eirik Jarl havde raadet for Norge 12 Vintre,n451 kom til ham Bud fra Knut Danekonge, hans Maag, at Eirik Jarl skulde fare med ham vest til England med sin Hær, thi Eirik var meget navnkundig af sin Hærfærd, da han havde baaret Seier ud fra to Slag, som havde været de skarpeste i NordLandene: det ene, da Haakon Jarl og Eirik kjæmpede imod Jomsvikingerne, og det andet, da Eirik kjæmpede imod Kong Olav Trygvesøn. Om det taler Tord Kolbeinsøn:

End lovpriser jeg dette,

at Landsherrerne sendte

(hører jeg) Bud til Jarlen,

den kamplystne Høvding,

at Eirik skyldigst skulde

(jeg skjønner, hvad Kongen vilde)

endelig drage til dem

for der at holde et Møde.

Jarlen vilde ikke undslaa sig for Kongens Bud og fór fra Landet, men til at verge Landet satte han sin Søn Haakon efter i Norge og overgav ham til sin Maag Einar Tambeskjelve, at han skulde have Landsstyrelsen for Haakon, thi han var da ikke ældre end 17 Vintre.

25. Eirik kom til Møde med Kong Knut i England og var med ham, da han vandt London-borg.n452 Eirik Jarl kjæmpede vestenfor London; der fældte han Ulvkel Snilling.n453 Saa siger Tord:

Fyrsten lod vestenfor

London vække Kampen,

Havhestens kjække Styrer

kjæmpede sig til Lande.

Kampdjerve Ulvkel fik

de frygteligste Hug,

(der hvor de blaa Sverde

skalv) af Tingamændene.

Eirik Jarl var en Vinter i England og havde nogle Kampe, men næste Høst vilde han gjøre en Færd til Rom; da døde han af en Aareladning der i England.n454

26. Kong Knut havde mange Kampe i England imod Englandskongen Adalraads Sønner; de kjæmpede med skiftende Held. Han kom til England den Sommer, da Adalraad døde;n455 da fik Kong Knut Dronning Emma; deres Børn var Harald,n456 Hardeknut og Gunhild. Kong Knut forligte sig med Kong Eadmund; hver af dem skulde have halve [202] England. Den samme Maaned dræbte Henrik Strjona Kong Eadmund.n457 Derefter drev Kong Knut alle Kong Adalraads Sønner fra England. Saa siger Sigvat:

Og Knut slog siden

hver Søn af Adalraad

ihjel, eller ogsaa

ud han drev dem af Landet.

27. Kong Adalraads Sønner kom fra England til Ruda i Valland til sine Morbrødre den Sommer, da Olav Haraldsøn kom vestenfra af Viking, og de var alle den Vinter i Normandi,n458 og de gjorde Forbund med den Aftale, at Kong Olav skulde have Nordimbraland, hvis de vandt England fra Danerne. Da sendte Kong Olav om Høsten sin Fosterfader Rane til England, for at skaffe sig Hjælp der, og Adalraads Sønner sendte ham med Jertegn til sine Venner og Frænder; men Kong Olav gav ham meget Løsøre med, for at vinde Folk for dem, og Rane var om Vinteren i England og fik mange Stormænds Løfter, og Landets Mænd havde mere Lyst til at have Landsmænd til Konger over sig, men dog var Danskernes Magt i England nu blevet saa stor, at alt Landsfolk var tvunget under dem.

[203] 28. Om Vaaren fór de alle tilsammen vestenfra (søndenfra), Kong Olav og 1014 Adalraads Sønner; de kom til England der, som heder Jungufurda,n459 og gik der op paa Land til Borgen med sin Hær. Der var tilstede mange af de Mænd, som havde lovet dem Hjælp; de vandt Borgen og dræbte mange Mænd. Men da Kong Knuts Mænd blev det var, drog de en Hær sammen og blev snart mandsterke, saa at Kong Adalraads Sønner ikke havde Styrke nok imod og saa da intet andet Vilkaar for sig end at holde bort og tilbage vestover (sydover) til Ruda.n460 Da skiltes Kong Olav fra dem og vilde ikke fare til Valland. Han seilede nord langs England lige til Nordimbraland; han lagde til i den Havn, som er kaldt «foran Vald»n461 kjæmpede der med Bymændene og fik der Seier og meget Gods.

29. Kong Olav lod der Langskibene ligge efter, men rustede der ud to Knarrer og havde da 220n462 Mænd, brynjeklædte og udvalgte Folk. Han seilede nord i Havet om Høsten; de fik sterk Storm paa Havet, saa at de kom i Livsfare, men da de havde dygtige Folk og Kongens Lykke med, gik det godt. Saa siger Ottar:

Kampivrige Konge!

Knarrer to du rustede

vestenfra (Skjoldungers Ven!

du voved' Dig ofte i Strid).

Den stride Strøm over Bølgerne

stygt skulde have krænget

Kjøbskibene, om ei kjække

Karler var der indenbords.

Og fremdeles saa:

Ikke I ræddedes Æger,n463

der I fór i Sjøgang;

ingen Fyrste faar

Følgesvender bedre.

Skibet ofte de bratte

Bølger skjød fra sig.

inden Du naaede, Haralds

Ætling, Norges Midte.

Her siges det, at Kong Olav kom ind til Midten af Norge, men den Ø, hvor de tog Land, heder Sæla udenfor Stad. Det sagde Kongen, at det var en Lykkesdag, siden de havde landet ved Sæla,n464 og mente, at det vilde være et godt Varsel, at det havde hændt. Da gik de op i Øen; Kongen stiger med den ene Fod der, hvor der var Lere, men sank i Knæ med den anden; da sagde han: «nu faldt jeg.» Da siger Rane: «Ikke faldt Du, Konge; nu fæstede Du Fødder i Landet.» Kongen lo til og svarede: «Saa kan være, om Gud vil.» De gik derefter ned til Skibene og seilede til Ulvesund. Der fik de høre om Haakon Jarl, at han var syd i Sogn, og at man ventede ham nordover, saasnart han fik Bør, og han havde ét Skib.

30. Kong Olav styrede sine Skibe ind fra Leden, da han kom syd forbi Fjaler, vendte ind til Saudungssundn465 og lagde sig der; de laa med et Skib paa hver sin Side [204] af Sundet og havde et digert Taug mellem sig. I den samme Stund roede Haakon Jarl til Sundet med en fuldrustet Skeid; de mente, at der laa to Kjøbmandsskibe i Sundet, og roede frem i Sundet mellem Skibene. Nu drager Kong Olavs Mænd Tauget op midt under Skeidens Kjøl og snoede det op med Gangspil; saasnart det tog noget fat, gik Skibet op agter og stupte fremover, saa at Sjøen faldt ind over Saxerne og fyldte Skeiden og hvælvede den om. Kong Olav tog da op af Vandet Haakon Jarl og alle dem af hans Mænd, som de fik fat i, men nogle dræbte de, og nogle sank ned. Saa siger Ottar:

Ravnenes Mætter! I, som

kom hjem med rige Skatter,

I tog Haakons Skeid

med dens Mænd og smukke Udstyr.

Ung søgte I her

de Ætlande, som var Eders;

Jarlen mægtede ikke

Eder at staa imod.

Haakon Jarl blev leiet op paa Kongens Skib; han var den vakreste Mand, nogen havde seet, og havde stort Haar, fagert som Silke; om hans Hoved var et Guld-baand bundet. Han satte sig i Forrummet. Da sagde Kong Olav: «Ikke er det løiet om Eder Frænder, at I er fagre Mænd af Udseende, men ude er det nu med Eders Lykke.» Da siger Haakon: «Ikke er dette en Ulykke, som har hændt os. Det har været længe saa, at snart den ene og snart den anden har lidt Useier; saa har det ogsaa gaaet med Eder og Eders Frænder, at nu den ene, nu den anden er kommen ovenpaa; men jeg er nylig kommen ud af Barneaarene, og vi var nu ikke rede til at verge os og ventede ikke Ufred; det kan være, at vi en anden Gang faar bedre Held end nu.» Da svarer Kong Olav: «Venter Du ikke det, Jarl, at det her er gaaet saa til, at Du fra nu af hverken vil faa Seier eller Useier?» Jarlen siger: «I monne raade denne Gang, Konge.» Da siger Kong Olav: «Hvad vil Du gjøre, Jarl, for at jeg skal lade Dig fare hel og uskadt, hvorhen Du vil?» Jarlen spørger, hvad han vilde kræve. Kongen siger: «Intet andet, end at Du farer fra Landet og giver saa op Dit Rige og sverger Ed paa det, at Du herefter ikke holder nogen Kamp imod mig.» Jarlen svarer, at han vilde gjøre saa. Nu sverger Haakon Jarl Kong Olav Ed paa, at han aldrig siden skal kjæmpe imod ham og ikke verge Norge med Ufred imod Kong Olav eller søge imod ham. Da giver Kong Olav ham og alle hans Mænd Grid; tog da Jarlen imod det Skib, han før havde havt. De ror nu sin Vei bort. Om dette taler Sigvat Skald:

Den mægtige Konge sagde,

kamplysten, at i det gamle

Saudungssund han maatte

søge imod Haakon.

Den strenge unge Fyrste

fandt der den Jarl, som var

næst ypperst og af ædlest

Æt i den danske Tunge.

[205] 31. Efter dette gjør Jarlen sig saa skyndsomt som muligt rede til at fare fra Landet, seiler vest til England og finder der sin Morbroder, Kong Knut, og siger ham, hvorledes det var gaaet mellem ham og Kong Olav. Kong Knut tog meget godt imod Haakon, satte ham inden sin Hird og gav ham stor Magt i sit Rige; dvælede Haakon Jarl nu lang Tid der hos Knut. Medens Svein og Haakon raadede for Norge, gjorde de Forlig med Erling Skjaalgsøn, og det blev bundet dermed, at Erlings Søn Aslak fik Svein Jarls Datter Gunhild;n466 Erling og Aslak skulde have alle de Landindtægter, som Kong Olav Trygvesøn havde givet Erling. Blev da Erling Jarlernes fuldkomne Ven, og dette Venskab fæstede de med Eder til hinanden.

32. Kong Olav den digre styrer nu østover langs Landet og holdt vide Ting med Bønderne; mange gaar ham nu til Haande, men andre, som var Svein Jarls Venner eller Frænder, taler imod. Derfor fór Kong Olav skyndsomt øster til Viken, førte sin Hær ind i Viken, satte sine Skibe op og fór op paa Land. Og da han kom paa Vestfold, hilsede mange Mænd ham velkommen, som havde været hans Faders Kjendinger eller Venner; der paa Folden var ogsaa mange af hans Æt. Om Høsten fór han op i Landet til sin Stefader Kong Sigurd og kom did en Dag tidlig. Men da Kong Olav kom i Nærheden af Gaarden, løb der nogle Tjenestesvender i Forveien til Gaarden og ind i Stuen. Der inde sad Kong Olavs Moder Aasta og nogle Kvinder hos hende; da siger Svendene hende om Kong Olavs Færd, og at han kunde hastig ventes did. Aasta staar strax op og byder Karler og Kvinder, at de skal gjøre alt rede der som bedst; hun lod 4 Kvinder tage Stuens Indbo og pryde den raskt med Tjæld og Bænker rundt om; to Karler bar Halmen paa Gulvet, to satte ind Skjænkebordet og Ølkarret, to satte ind Madbordet, to bar ind Maden, to sendte hun bort fra Gaarden, to bar Øllet ind; men alle de andre, Kvinder og Karler, gik ud paa Tunet. Sendemænd fór til Kong Sigurd der, han var, og bragte ham hans Konge-klæder og hans Hest med forgyldt Sadel; ogsaa Bidselet var sat med Emalje-stener og helt forgyldt. Fire Mænd sendte hun ad fire Kanter i Bygden og bød til sig alle Stormænd at komme til Gilde, da hun gjorde Velkomst-øl for sin Søn. Alle andre, som var tilstede, lod hun tage den bedste Stas, de havde, men dem, som ikke havde Klæder selv, laante hun.

33. Kong Sigurd Syr stod ude paa Akeren, da Sendemændene kom til ham og sagde ham disse Tidender og ligesaa alt det, som Aasta lod foretage hjemme paa Gaarden. Han havde der mange Mænd, nogle skar Korn, nogle bandt det, nogle akede hjem Korn, andre læssede det i Hjelmer eller i Lader; men Kongen og to Mænd med ham gik stundom til Akeren, stundom did, hvor Kornet blev læsset. Saa er sagt om hans Dragt, at han havde blaa Kjortel og blaa Hoser, høie Sko bundne til Leggen, [206] graa Kappe og en graa, vid Hat med Skygge for Ansigtet, i Haanden en Stav med forgyldt Sølvholk oventil og deri en Sølvring. Saa er sagt om Kong Sigurds Sindelag, at han var en meget driftig Mand og ivrig for sit Gods og sin Gaard og selv forestod Gaardsdriften; ikke elskede han Pragt og var temmelig faamælt; han var den forstandigste af alle de Mænd, som da var i Norge, og meget rig paa Løsøre; fredsommelig var han og ikke paagaaende. Aasta, hans Hustru, var gavmild og storsindet. Deres Børn var disse: Guthorm var ældst, saa Gunhild, saa Halvdan, saa Ingerid, saa Harald. Da sagde Sendemændene: «De Ord bad Aasta vi skulde bære til Eder, at nu tyktes det hende overmaade meget om at gjøre, at I bar Eder ad som en Stormand, og hun bad om, at Du mere skulde ligne Harald Haarfagres Æt i Sindelag end din Morfader Rane Mjonevn467 eller Nereid Jarl den gamle, om de end har været store Vismænd.» Kongen siger: «Stor Tidende siger I, og endvidere bærer I den ivrig frem. Aasta har sagt store Ord før om de Mænd, som hun er mindre skyldt til og jeg ser, at samme Sind har hun endnu, og hun tager dette med stor Iver, naar hun nu bare faar ledsaget sin Søn ud med ligesaa stor Pragt, som hun nu ledsager ham ind. Men saa synes det mig, hvis dette skal ske, at de, som gaar god for denne Sag, maa se [207] hverken efter sit Gods eller Liv. Denne Mand, Kong Olav, kjæmper imod stor Overmagt, og paa ham og hans Raad ligger Danekongens og Sveakongens Vrede, om han holder frem med dette.»

34. Da Kongen havde sagt dette, satte han sig ned og lod drage Skoene af sig og satte paa sine Fødder Korduans-hosern468 og bandt til dem gyldne Sporer; saa tog han af sig Kaaben og Kjortelen og klædte sig i Pell-klædern469 og yderst en Skarlagens Kaabe, gjordede sig med et kostbart Sverd, satte en gylden Hjelm paa sit Hoved og steg saa paa sin Hest. Han sendte Arbeidsfolkene ud i Bygden og tog sig 30 Mænd, vel rustede, som red hjem med ham. Men da de red op i Gaarden udenfor Stuen, saa han, hvorledes paa den anden Side af Gaarden Kong Olavs Merke bølgede frem; der var han selv med og hundrede Mænd med ham, alle vel rustede; da var ogsaa Folk opstillet overalt mellem Husene. Kong Sigurd hilsede fra Hesten sin Stesøn, Kong Olav og hans Mænd og bød ham ind til Drikkelag hos sig; men Aasta gik til og kyssede sin Søn og bød ham at dvæle hos sig og sagde, at alt var til hans Tjeneste, Land og Folk, som hun kunde skaffe ham. Kong Olav takkede hende vel for hendes Ord. Hun tog ham i Haand og leiede ham efter sig ind i Stuen og til Høisæde. Kong Sigurd fik Mænd til at vogte deres Klæder og give Korn til deres Hester, men han gik til sit Høisæde, og Gjestebudet blev givet i stor Overflod.

35. Men da Kong Olav havde været der en kort Tid, var det en Dag, at han kaldte til Samtale med sig og til Talestævne Kong Sigurd, sin Maag, og Aasta, sin Moder, og Rane, sin Fosterfader. Da tog Kong Olav til Orde. «Saa er det,» siger han, «som I ved, at jeg er kommet hid til Landet og har i Forveien været en lang Tid udenlands; jeg og mine Mænd har i alle disse Aar ikke havt andet til Livsophold, end hvad vi har søgt i Hærfærd, og mangesteds har vi maattet vaage baade Liv og Sjæl; mangen Mand, som har været sagesløs, har maattet opgive sit Gods, og nogle Livet tillige, men udenlandske Mænd sidder over det Land, som min Fader havde og hans Fader og den ene efter den anden af vore Frænder, og som jeg er odelsbaaren til. Og de lader sig ikke nøie med det, men de har taget under sig alle vore Frænders Eiendommer, som i Mands-led er komne fra Harald Haarfagre; nogle giver de lidet deraf, men andre slet intet. Nu skal jeg aabenbare for Eder det, som meget længe har ligget mig paa Sinde, at jeg tænker at kræve min Fadersarv, og vil jeg hverken gaa til Danekongen eller Sveakongen for at bede dem om nok saa lidet, om de end nu en Stund har kaldt det sin Eiendom, som var Harald Haarfagres Arv. Jeg tænker heller – for at sige Eder Sandheden – at vinde min Frænde-arv med Odd og Egg og søge Hjælp dertil hos alle mine Frænder og Venner og alle dem, som vil gaa i dette Raad med mig. Og saaledes skal jeg tage fat paa dette Krav, at ét af to skal hænde; enten skal jeg tilegne mig alt det [208] Rige, som de fældte min Frænde Kong Olav Trygvesøn fra, eller ogsaa skal jeg falde her paa mine Frænde-arv. Nu venter jeg om Dig, Sigurd Maag, eller om de andre Mænd i Landet, som er odelsbaarne her til Kongedømmet efter de Love, som Harald Haarfagre satte, at I ikke vil være saa langt fra at reise Eder for at hevne denne Frændeskam, at I jo vil sætte alt paa at styrke den Mand, som vil være Foregangsmand til at hæve vor Æt op. Men hvis I nu vil vise nogen Manddom i denne Sag, saa kjender jeg Almuens Sindelag, at alle vil være glade til at komme ud af Trældommen under udenlandske Høvdinger, saasnart de har nogen at trøste sig til. Jeg har ikke baaret denne Sag frem til nogen før end til Dig af den Aarsag, at jeg ved, at Du er en klog Mand og har god Forstand paa, hvorledes man fra først af skal tage fat paa denne Plan, om man først skal tale derom i Stilhed til faa Mænd eller strax skal bære den for Almuen i aabent Møde. Jeg har nu i nogen Mon vist dem mine Tænder, da jeg tog Haakon Jarl tilfange, og han er nu rømt fra Landet og gav mig med Ed den Del af Riget, som han forud havde. Nu tænker jeg, det vil falde os lettere at have at gjøre med Svein Jarl alene end saa, at de var to til at verge Landet.» Kong Sigurd svarer nu: «Der bor ikke ringe Ting i dit Sind, Kong Olav; denne Plan vidner efter min Mening mere om Magtlyst end om Forsigtighed, alligevel er det at vente, at der vilde være langt imellem mine ringe Vilkaar og den store Kraft, som Du monne have; thi da du var lidet kommen ud af Barneaarene, var Du strax fuld af Kappelyst og vilde være øverst i alt, Du kunde; nu er Du ogsaa prøvet meget i Kamp og har dannet Dig efter udenlandske Høvdingers Sed. Nu ved jeg, at Du saa ivrig har taget dette op, at det ikke vil nytte at raade Dig fra; man kan heller ikke undres paa, at slige Ting ligger dem sterkt paa Hjerte, som er noget nidkjære, at Harald Haarfagres hele Æt og Kongedømme falder ned. Men ikke vil jeg binde mig med noget Løfte, førend jeg ved, hvad de andre Konger paa Oplandene tænker eller vælger. Men vel har Du gjort i det, at Du lod mig vide om denne Plan, førend Du bar den i aabenbar Tale for Almuen; jeg skal love Dig min Hjælp hos Kongerne og saa hos andre Høvdinger eller det øvrige Landsfolk; ligesaa skal mit Gods, Kong Olav, være rede til Din Støtte. Men først da vil jeg, at vi skal bære dette for Almuen, naar jeg ser, at der kan komme noget ud af det eller vi kan faa nogen Støtte til dette Storraad, thi det maa Du vel skjønne, at Du har taget meget i Fang, naar Du vil yppe Strid med Olav Sveakonge og med Knut, som nu er Konge baade i England og i Danmark, og der faar nok reises sterke Støtter imod dem, om det skal nytte. Men ikke tykkes det mig urimeligt, at Du faar godt for Folkehjælp, thi Almuen er lysten paa Forandringer. Saa gik det før, da Kong Olav Trygvesøn kom til Magt i Landet, at alle blev glade over det, men han nød dog ikke længe Kongedømmet.» Da det var kommet saa vidt i Samtalen, tog Aasta til Orde: «Saa er det med mig, min Søn, at jeg er bleven glad over Dig, og da vilde [209] jeg blive gladest, om Din Magt kunde blive størst; til det vil jeg intet spare, som jeg har Leilighed til; men her, jeg er, er liden Hjælp i Raad. Men om det var at vælge mellem, vilde jeg heller, at Du blev Overkonge over Norge, om Du ikke levede længer i Kongedømmet end Olav Trygvesøn, heller end det, at Du ikke blev større Konge end Sigurd Syr og døde af Ælde.» Og efter disse Ord endte de Talestævnen. Kong Olav dvælte der en Stund med alle sine Mænd. Kong Sigurd gav dem til Bordhold anden hver Dag Fisk og Melk, men anden hver Dag Kjødmad og Øl.

36. Paa den Tid var der mange Oplændingekonger, som raadede for Fylker, og de fleste af dem var komne af Harald Haarfagres Æt. For Hedemarken raadede to Brødre, Rørek og Ring, men i Gudbrandsdalene Gudrød. En Konge var der ogsaa paa Raumarike; en Konge var der ogsaa, som havde Toten og Hadeland, og paa Valders var der ogsaa en Konge.n470 Sigurd Syr havde Stævne med Fylkeskongerne oppe paa Hadeland, og paa denne Stævne var Olav Haraldsøn. Da bar Sigurd frem for de Fylkeskonger, som han havde gjort Stævne med, sin Maag Olavs Plan og beder dem om at støtte den baade med Mænd og Raad og Samtykke; [210] han regner da op, hvor nødvendigt det var for dem at kaste af sig det Aag, som Daner og Svear havde lagt dem under; han siger, at nu vil de faa den Mand, som kan gaa foran i dette Raad, og regner derefter op mange dygtige Handlinger, som Kong Olav har gjort paa sine Færder og Hærtog. Da siger Kong Rørek: «Sandt er det, at Kong Harald den haarfagres Rige er faldet meget ned, naar ingen af hans Ætmænd er Overkonge i Norge. Nu har man her i Landet fristet vexlende Skjæbner. Haakon Adalsteinsfostre var Konge, og alle likte det godt; men da Gunhildsønnerne raadede for Landet, blev alle saa leie af deres Overmagt og Uretfærdighed, at man heller vilde have udenlandske Konger over sig og være mere selvstændige, thi de udenlandske Høvdinger var dem stadig fjernere og brød sig lidet om Folks Seder, naar de fik slig Skat af Landet, som de krævede. Men da Harald Danekonge og Haakon Jarl blev uenige, herjede Jomsvikingerne i Norge; da samlede Almuen og Mængden sig imod dem og drev den Ufred fra sig; da eggede Mændene Haakon Jarl til at holde Landet imod Danekongen og verge det med Odd og Egg; men da han tyktes fuldt at raade Riget med Støtte af Landets Mænd, blev han saa haard og voldsom mod Landsfolket, at man ikke taalte det af ham, og Trønderne dræbte ham selv og hævede da til Riget Olav Trygvesøn, som var odelsbaaren til Kongedømmet og i alle Retninger vel skikket til Høvding; hele Almuen ivrede for at ville have ham til Konge over sig og saaledes reise fra nyt af det Rige, som Harald Haarfagre havde tilegnet sig. Men da Olav blev fuldt Herre over Riget, var ingen Mand selvstændig for ham; han gik haardt ind paa os Smaakonger for at kræve under sig alle de Indtægter, som Harald Haarfagre havde taget her, og i noget var han endnu haardere; men saa meget mindre var Folk selvstændige for ham, som ingen fik raade for, paa hvilken Gud han skulde tro. Men efter at han var taget fra Landet, har vi nu holdt Venskab med Danekongen, og vi har af ham havt megen Støtte i alle de Ting, som vi trænger at kræve, og har havt Selvstændighed og Ro indenlands, men ingen Undertrykkelse. Nu er det at sige om mit Ønske, at jeg er vel tilfreds med det, som det er. Ikke ved jeg, omend min Frænde er Konge over Landet, om min Ret skal i nogen Mon bedres ved det, men i andet Fald vil jeg ingen Del have i denne Plan.» Da sagde hans Broder Ring: «Jeg vil aabenbare mit Ønske; om jeg end har det samme Rige og Eiendom, tykkes det mig dog bedre, at min Frænde er Konge over Norge, heller end udenlandske Høvdinger, og at han endnu kunde hæve vor Æt op her i Landet. Det er min Tanke om denne Mand, Olav, at hans Skjæbne og Lykke faar raade for, om han skal faa Riget eller ikke; men hvis han bliver Enevolds-konge over Norge, da vil den tykkes at have det bedst, som har største Adkomster til hans Venskab. Nu har han ingenlunde større Vilkaar end enhver af os, men for saa vidt mindre, som vi har noget Land og Rige at raade over, men han har aldeles intet; vi er ogsaa ligesaa odelsbaarne til Kongedømmet. Nu vil vi være hans saa gode Hjælpere, at vi under ham den største Værdighed [211] her i Landet og følger ham dertil med al vor Styrke. Hvorfor skulde han ikke lønne os det vel og længe mindes det med Glæde, hvis han er saa stor en Manddomsmand, som jeg tror, og som alle siger? Nu vil vi, hvis jeg skal raade, udsætte os for den Fare at binde Venskab med ham.» Efter dette stod den ene efter den anden op og talte, og det viste sig, at de fleste havde Lyst til at knytte Forbund med Kong Olav. Han lovede dem sit fuldkomne Venskab og bedre Rettigheder, om han blev Enevolds-konge over Norge. Binder de nu sin Overenskomst med Eder.

37. Efter det stævnede Kongerne Ting; da bar Kong Olav op for Almuen den Plan og det Krav, han havde til Riget der, beder saa Bønderne om at tage imod ham til Konge over Landet og lover dem til Gjengjæld at holde de gamle Love og at verge Landet imod udenlandsk Hær og Høvdinger; om dette taler han langt og godt og faar gode Tilraab til sin Sag. Da stod Kongerne op og talte, den ene efter den anden, og alle talte for denne Sag og dette Erende hos Folket. Endte det da dermed, at der blev givet Olav Kongenavn over hele Landet, og man dømte ham Landet til efter de oplandske Love.

38. Da tog Kong Olav paa sin Færd og lod byde op Gjestning for sig der, som der var Kongsgaarder. Han fór først over Hadeland, og derpaa søgte han nord til Gudbrandsdalene; det gik da saa, som Sigurd Syr havde sagt, at der drev saa mange Mænd til ham, at han ikke syntes, han trængte Halvdelen, og han havde da næsten 300n471 Mænd. Da rak ikke Gjestebudene til, saa som var aftalt; thi det havde været Sedvane, [212] at Kongerne fór over Oplandene med 60 eller 70, men aldrig mere end 100n472 Mænd. Kongen fór da raskt over og var kun én Nat paa hvert Sted. Men da han kom nord til Fjeldet,n473 giver han sig paa Færd, kommer nord over Fjeldet og farer, til han kommer ned fra Fjeldet nordenfor. Kong Olav kom ned i Opdal og dvælte der om Natten. Siden fór han over Opdalsskogen og kom frem i Medaldal,n474 krævede der Ting og stævnede der Bønderne til sig. Siden talte Kongen paa Tinget og krævede, at Bønderne skulde tage imod ham, og bød dem til Gjengjæld Ret og Love, saa som Kong Olav Trygvesøn havde budt. Bønderne havde ikke Styrke til at holde Kamp med Kongen, og det endte saa, at de tog imod Kongen og bandt det med Eder. Men dog havde de forud sendt Bud ned i Orkedalen og tillige i Skaunn475 og lod fortælle om Kong Olavs Færd alt det, de vidste derom.

39. Einar Tambeskjelve havde Gaard og Sæde i Skaun; men da der kom Nys til ham om Kong Olavs Færd, lod han strax Hærpil skjære op og sende ad fire Veier; han stævnede sammen hver Mand med fuld Væbning, og de Ord fulgte Budet, at de skulde verge Landet imod Kong Olav. Hærbudet fór til Orkedalen og derpaa til Guldalen, og der droges overalt en Hær sammen.

40. Kong Olav fór med sin Hær ned til Orkedalen, han fór meget sindig og med Fred. Men da han kom ud til Grjotar,n476 mødte han der en Samling af Bønder, og de havde mere end 700 Mænd; Kongen fylkede da sin Hær, thi han tænkte, at Bønderne vilde kjæmpe. Men da Bønderne saa det, tog de til at fylke, og det blev dem vanskeligt, thi de havde ikke forud holdt Raad om, hvem der skulde være Høvding for dem. Men da Kong Olav saa, at det gik ugreit for Bønderne, sendte han Tore Gudbrandsøn til dem. Men da Tore kom, sagde han, at Kong Olav vilde ikke kjæmpe med dem; han nævnte op 12 Mænd, som var de gjæveste i deres Flok, til at komme til Møde Med Kong Olav. Bønderne tog imod det og gik frem over en Høide, som var der, indtil det Sted, hvor Kongens Fylking stod. Da sagde Kong Olav: «I Bønder har nu gjort vel, at jeg nu faar Leilighed til at tale med Eder, thi jeg vil sige Eder dette om mit Erende hid til Trondhjem, – det er det første, at jeg ved, at I har forud hørt, at jeg og Haakon Jarl mødtes i Sommer, og saaledes endte vort Møde, at han gav mig alt det Rige, han havde her i Trondhjem, men det er, som I ved, Orkdølafylke og Gauldølafylke og Strindafylke og Øinafylke; men jeg har her Vidnesmænd, som var der og saa mit og Jarlens Haandtag og hørte Ord og Eder og alt Tilsagn, som Jarlen gav mig; jeg vil byde Eder Love og Fred, saaledes som før mig Kong Olav Trygvesøn bød.» Han talte længe og klogt, og tilslut kom det, at han bød Bønderne to Ting at vælge imellem: det ene var at gaa ham til Haande og love ham Lydighed, men det andet var at holde Strid med ham. Siden fór Bønderne tilbage til sin Hær og sagde sit Erende; de søgte da Raad [213] hos alt Folket, hvilket de skulde vælge. Men om de end drøftede dette en Tid mellem sig, valgte de dog det, at gaa Kongen til Haande; det blev da bundet med Eder paa Bøndernes Vegne. Kongen ordnede nu sin Færd, og Bønderne gjorde Gjestebud for ham. Fór Kongen da ud til Sjøen og skaffede sig der Skibe; han havde et Langskib, en Tyvesesse, fra Gunnar paa Gelmin;n477 et andet Skib, en Tyvesesse, havde han fra Loden paa Viggja;n478 et tredje Skib, en Tyvesesse, havde han fra Angrarn479 paa Nes; den Gaard havde Haakon Jarl eiet, men der styrede en Aarmand, som hed Baard Hvite. Kongen havde fire eller fem Skuder; han fór ogsaa skyndsomt og styrede ind efter Fjorden.

41. Svein Jarl var da inde i Trondhjem paa Steinkern480 og lod der rede til Jule-gjestebud; der var Kjøbstad. Einar Tambeskjelve spurgte, at Orkdølerne havde gaaet Kong Olav til Haande; da sendte han Mænd til Svein Jarl; de fór først til Nidaros og tog der en Ro-skude, som Einar havde; siden fór de ind efter Fjorden og kom sent en Dag ind til Steinker, bar dette Erende for Jarlen og fortalte alt om Kong Olavs Færd. Jarlen havde et Langskib, som flød tjældet foran Byen; strax om Kvelden lod han føre over paa Skibet sit Løsøre og Folkenes Klæder og Drikke og Mad, saa meget som Skibet rummede, og de roede strax ud om Natten og kom i Lysningen til Skarnsund.n481 Der saa de Kong Olav ro ind efter Fjorden med sin Hær; da snur Jarlen ind til Lands udenfor Masarvik,n482 – der var tyk Skog; de lagde saa nær til Berget, at Løv og Grener rak ud over Skibet. Derpaa huggede de store Trær og satte dem udenbords helt ned til Sjøen, saa man ikke saa Skibet for Løvet, og det var ikke blevet helt lyst, da Kongen roede ind forbi dem. Det var stille Veir; Kongen roede ind forbi Øen,n483 men da de ikke længer var synlige, roede Jarlen ud paa Fjorden og helt ud paa Frostan484 og lagde til Land der; det var i hans Rige.

42. Svein Jarl sendte Mænd ud til Guldalen efter sin Maag Einar; men da Einar kom til Jarlen, fortalte Jarlen ham alt om, hvorledes det var gaaet mellem ham og Kong Olav, og tillige at han vil samle Mænd og fare imod Kong Olav og kjæmpe imod ham. Einar svarer saa: «vi skal nu fare med Raad og speide efter, hvad Kong Olav tænker paa; vi vil lade det alene spørges om os, at vi holder os rolige; det kan da være, hvis han ikke spørger, at vi samler Folk, at han sætter sig ned inde ved Steinker over Julen, thi der er nu alt gjort rede dertil. Men hvis han spørger, at vi samler Folk, da vil han strax stævne ud af Fjorden, og da faar vi ikke fat paa ham.» Saa blev gjort, som Einar sagde; Jarlen fór paa Gjestning op i Stjordalen til Bønderne. Da Kong Olav kom til Steinker, tog han op Gjestebudskosten og lod den bære paa sine Skibe, skaffede Fragtskibe dertil og havde med sig baade Mad og Drik, [214] gjorde sig skyndsomt rede og styrede helt ud til Nidaros. Der havde Kong Olav Trygvesøn ladet bygge en Kjøbstad, som før var skrevet. Men da Eirik Jarl kom til Land, slog han sig ned paa Lade, der hvor hans Fader havde havt sin Hovedgaard, men han forsømte de Huser, som Olav havde ladet gjøre ved Nid; nogle af dem var da faldne ned, men nogle stod og var saa godt som ubyggelige. Kong Olav styrede sine Skibe op i Nid og lod der strax gjøre istand for sig i de Huser, som stod oppe, men reise dem op, som var faldne ned, og til det brugte han en Mængde Folk. Han lod da ogsaa føre op i Husene baade Drikken og Maden og vilde sidde der i Julen. Men da Svein Jarl og Einar spurgte det, gjorde de sit Raad anderledes.

43. Tord Sigvalde-skald hed en islandsk Mand; han havde været længe hos Sigvalde Jarl og siden hos Torkel den høie, Jarlens Broder, men efter Jarlens Fald var Tord Kjøbmand. Han traf Kong Olav, da han var i Vesterviking, og blev hans Mand og fulgte ham siden; han var hos Kongen, da dette hændte. Sigvat hed Tords Søn; han var til Fostring hos Torkel fra Apavatn.n485 Men da han var næsten voxen, fór han uden fra Island med Kjøbmænd, og det Skib kom om Høsten til Trondhjem, og disse [215] Mænd tog sig Tilhold i Herredet. Den samme Vinter kom Kong Olav til Trondhjem, saa som nu var skrevet. Men da Sigvat spurgte, at hans Fader Tord var der hos Kongen, fór Sigvat til Kongen, traf sin Fader Tord og dvælte der en Stund. Sigvat var tidlig en god Skald; han havde digtet et Kvæde om Kong Olav og bad Kongen at høre derpaa. Kongen siger, at han vil ikke lade digte om sig, og at han ikke forstaar at høre paa Skaldskab; da kvad Sigvat:

Du, som Tjældenes mørke Hestn486

tæmmer, lyt til mit Digt!

Høibaarne Ædling!

én Skald faar Du eie.

Om Du end negter andre

Skalder Din Lov at kvæde,

fører jeg i hvert Fald,

Fyrste, Dig nok af Ros!

Kong Olav gav Sigvat i Digterløn en Guldring, som veiede en halv Mark. Sigvat blev Kong Olavs Hirdmand; da kvad han:

Glad ved Dit Sverd tog jeg

(siden jeg ikke skal laste det),

Stridshelt! hæderlig Id

er det, og det var mit Ønske.

Guldskjænkende Fyrste!

(godt har vi begge faaet det)

Du fik en huld Huskarl,

og herlig Herre jeg fik.

Svein Jarl havde om Høsten ladet tage de halve Landørern487 af Islands-fartøiet, saa som før var sedvanligt, thi Eirik Jarl og Haakon havde Halvdelen af disse Indtægter som af andre der i Trondhjem. Men da Kong Olav var kommen did, sendte han sine Mænd for at kræve de halve Landører af Islandsfarerne; men de fór til Kongen og bad Sigvat om Hjælp; da gik han for Kongen og kvad:

Ihærdig i Bønner

bliver jeg nu vist nævnet

(før fik jeg Guld af Fyrsten),

hvis om Feldern488 jeg beder.

Gavmilde Konge, giv mig,

at der kan gaa af Knarren

(herom selv jeg beder)

de halve Landører.

44. Svein Jarl og Einar Tambeskjelve drog en stor Hær sammen og fór ud til Guldalen den øvre Vei og stævner ud til Nidaros; de havde nær 20 Hundrede Mænd.n489 Kong Olavs Mænd var ude paa Gaularaasenn490 og holdt Hestevagt; de blev var, at Hæren fór ned fra Guldalen, og bar da Bud derom til Kongen ved Midnat. Kong Olav stod strax op og lod vække Hæren; de gik strax til Skibene og bar ud alle sine Klæder og Vaaben og alt det, de kunde komme til, og roede saa ud af Aaen; paa samme Tid kom Jarlens Mænd til Byen, og de tog da hele Julekosten, men brændte alle Husene. Kong Olav fór ud efter Fjorden til Orkedalen og gik der af Skibene; han fór da op over Orkedalen helt til Fjeldet og øster (syd) over Fjeldet til Dalene.n491 Om dette, [216] at Svein Jarl brændte Byen Nidaros, er fortalt i den «Flokk», som er digtet om Kløng Bruseson:

Kongens Huser brændte,

halvbygte, ved Nidelven:

Ild (tror jeg) fældte Salen,

Aske faldt over Hæren.

45. Kong Olav fór da syd efter Gudbrandsdalene og derfra ud paa Hedemarken; selve Høivinteren fór han paa Gjestning, men da det vaarede, drog han Hær sammen og fór ud i Viken; han havde fra Hedemarken en stor Styrke, som Kongerne gav ham; mange Lendermænd derfra fór med, og blandt dem Ketel Kalv paa Ringanes.n492 Kong Olav havde ogsaa Mænd fra Raumarike. Kong Sigurd Syr, hans Maag, kom ham til Hjælp med en stor Skare Mænd. De søger nu ud til Sjøen, skaffer sig Skibe og ruster sig i Viken; de havde vakkert og talrigt Folk. Men da de havde rustet sine Mænd, lagde de ud til Tunsberg.

46. Svein Jarl samler strax efter Julen Folk over hele Trondhjem og byder ud Leding, ruster ogsaa Skibene. I denne Tid var der mange Lendermænd i Norge; mange af dem var mægtige og saa ætstore, at de var komne af Kongers eller Jarlers Ætter og havde faa Led at regne til dem; de var ogsaa meget rige. Al Kongernes eller Jarlernes Styrke, naar de raadede for Landet, laa i Lendermændene; thi saa var det i hvert Fylke, at Lendermændene raadede for Bøndernes Flok. Svein Jarl var vel tilvens med Lendermændene, han havde let for at faa Folk. Einar Tambeskjelve, hans Maag, og mange andre Lendermænd var med ham, og der var mange af dem, som forud om Vinteren havde svoret Kong Olav Troskabs-eder, baade Lendermænd og Bønder. De fór, saa snart de var rustede, ud af Fjorden og styrede sydover langs Land og drog til sig Folk fra hvert Fylke. Men da de kom syd forbi Rogaland, kom Erling Skjaalgsøn til Møde med dem og havde mange Folk, og med ham var mange Lendermænd. De styrede da med hele Hæren øst til Viken; det led paa Langefasten,n493 da Svein Jarl søgte ind til Viken. Jarlen førte Hæren ind forbi Grenmarn494 og lagde sig ved Nesjar.n495

47. Da styrede Kong Olav med sin Hær udefter Viken; det var da kort imellem dem, og begge vidste da om hverandre Lørdag før Palmesøndag.n496 Kong Olav havde det Skib, som blev kaldt Karlhåvde; der var paa Fremstavnen skaaret et Konge-hoved; han havde selv skaaret det. Det Hoved blev længe siden ført i Norge paa de Skibe, som Høvdinger styrede.

48. Søndags Morgen, saasnart det lyste, stod Kong Olav op og klædte sig, gik paa Land og lod saa blæse hele Hæren til Landgang. Da holdt han en Tale til [217] Hæren og siger til Mængden, at han nu har spurgt, at der er kort mellem dem og Svein Jarl: «Vi skal nu ruste os,» siger han, «thi det bliver kort Tid, inden vi mødes; nu skal man væbne sig, og hver skal gjøre sig og sit Rum rede, saaledes som før er fastsat, saa at alle er færdige, naar jeg lader blæse til at lægge ud; lad os siden ro sammen, ingen fare før hele Flaaden, og ikke dvæle heller nogen efter, naar jeg ror ud af Havnen, thi ikke kan vi vide, om vi vil træffe Jarlen der, han nu ligger, eller om de vil søge mod os. Men hvis vi mødes og der blir Kamp af, da maa vore Mænd føre Skibene sammen og være rede til at tenge; vi skal verge os først og passe paa vore Vaaben, saa at vi ikke bærer dem paa Sjøen eller kaster dem i Havet; men naar Striden bliver fast og man har bundet sammen Skibene, da maa I gjøre saa haard Fremgang, som I kan, og da maa hver kjæmpe som mandigst.»

49. Kong Olav havde paa sit Skib 100 Mænd, som alle havde Ringbrynjer og valske Hjelmer; de fleste af hans Mænd havde hvide Skjolde, hvorpaa var lagt det hellige Kors i Guld; paa andre var det malet i rødt eller blaat. Et hvidt Kors lod han og male i Panden paa alle Hjelmer. Han havde et hvidt Merke, det var en Orm. Saa lod han holde Messe, gik siden paa sit Skib og bad Mændene faa Mad og drikke noget. Siden lod han blæse Hærblæst og lægge ud af Havnen. Men da de kom foran den Havn, der Jarlen havde ligget, var Jarlens Mænd væbnede og vilde til at ro ud af [218] Havnen; men da de saa Kongens Hær, tog de paa at tenge sine Skibe og sætte op Merket og gjorde sig rede. Men da Kong Olav saa det, roede de imod dem, og Kongen lagde til Jarlens Skib; der kom det da til Slag. Saa siger Sigvat:

Siklingen, da mod Svein

(Den kloge Konge, som voldte)

han søgte ind i Havnen,

retted' et raskt Anfald

(rødt faldt Blodet i Sjøen).

Kampen, uden Skaansel

holdt ud, mens Sveins Mænd

sammen bandt Skibene.

Her siges det, at Kong Olav drog ud til Striden, men Svein laa for ham i Havnen. Sigvat Skald var med i Slaget; han digtede strax om Sommeren efter Slaget den Flokk, som er kaldt Nesje-viserne, og siger der nøiagtig om disse Tidender:

Det jeg ved, at østenfor

Agder Stridsveirets Kjender

lod Karlhåvde lægge

lige nær ved Jarlen.

Kampen var meget skarp, og det var længe, at man ikke kunde skjønne, hvorledes det vilde gaa; da faldt der mange paa begge Sider, og mange blev saarede. Saa siger Sigvat:

Ikke man sige om Svein,

at Modet ham svigted' i Kampen,

ei heller om kampglade Olav

i Sverdegnyets Iling;

thi begge Høvdingers Venner

(i værre Sted kom ikke

en Hær) Saar ud delte,

hvor de søgte mod hverandre.

Jarlen havde større Hær, men Kongen havde paa sit Skib udvalgte Mænd, som havde fulgt ham i Hærfærd og var rustede saa godt (som før var sagt), at hver Mand havde Ringbrynje; de blev ikke saarede. Saa siger Sigvat:

Glad jeg saa i Kongens

kjække Hær de svale

Brynjer (haardt klang Sverde)

om Herderne os at falde.

Men under Pilers Susen

mit sorte Haar jeg gjemte

(sligt var da vort Udstyr)

under Hjelmen den valske.

Men da Mændene tog til at falde paa Jarlens Skibe og nogle blev saarede, tyndedes Mandskabet paa Skibssiderne.

50. Da gjorde Kong Olavs Mænd sig rede til at gaa op; Merket blev da baaret op paa det Skib, som var nærmest Jarlsskibet, og Kongen fulgte selv Merket frem. Saa siger Sigvat:

Den gyldne Stang fremad

fór, da Stridsmænd vrede

gik op under Merket

med gjæve Konge paa Skibet.

Da var det ikke paa Skibet

under Sverdenes Hilsen,

som naar Møen bar Mjøden

til Mænd i Kongens Saler.

Der var Kampen haard, og Sveins Mænd faldt i Mængde, men nogle løb overbord. Saa siger Sigvat:

[219] Hidsig der, hvor man høre

høit kunde Vaabenbraget

(Klinger kløved' Skjoldene),

kløv vi op paa Skibene.

Men Bønderne saarede

gik over Bord, der de kjæmped';

ikke faa Lig flød ud

ved Øren, og Skibenes toges.

Og fremdeles dette:

Vore Skjolde fik vi

farvet røde i Striden,

dem, som did kom hvide

(det er let at merke).

Jeg ved, at Gramen den unge

gik op i Skibet, men vi ham

fulgte der, hvor Sverdene

sløvedes (Ravnen fik Drikke).

Da tog Mandefaldet at vende sig mod Jarlens Hær; Kongsmændene søgte imod Jarlsskibet, og det var nær ved, at de gik op paa Skibet. Men da Jarlen saa, i hvor slem Stilling de var komne, raabte han til Stavnbyggerne, at de skulde hugge Tengslerne og løse Skibene ud; de gjorde saa. Da hagede Kongsmændene Stavn-ljaaern497 i Skibets «Kølle» og holdt dem fast. Da sagde Jarlen, at Stavnboerne skulde hugge Køllen af. Saa gjorde de. Saa siger Sigvat:

Selv bad Svein at hugge

haardt de sorte Køller,

da var han forud nær ved

at falde i vore Hænder,

dengang da Hæren i Skibets

Stavner hugged' til Ravners

Gavn (Føde til Odens

Fugler vi skaffede ivrig).

Einar Tambeskjelve havde lagt sit Skib paa Siden af Jarlsskibet; hans Mænd kastede da et Anker i Fremstavnen paa Jarlsskibet, og saaledes kom de alle tilsammen ud paa Fjorden. Derefter flyede hele Jarlens Hær og roede ud paa Fjorden. Berse Skaldtorva-søn var i Forrummet paa Svein Jarls Skib; men da Skibet gled frem fra Flaaden, sagde Kong Olav høit, da han kjendte Berse – thi han var let kjendt, da han var en vakker Mand og vel rustet i Vaaben og Klæder –: «Far vel, Berse.» Han svarer: «Lev vel, Konge!» Saa siger Berse i den Flokk, han digtede, da han var kommen i Kong Olavs Vold og sad i Lænker:

Denne Digtningens ivrige

Dyrker bad Du fare

vel, men vi fik svare

det samme, stridsvante Kriger!

Ikke mig lysted' at heftes

længere; derfor jeg solgte

til Guldets ætstore Giver

Ordene, som jeg dem kjøbte.

Sét har jeg Sveins store

Kampe; sammen fór vi,

dengang da Sverdenes svale

Tunger sang heftig;

herefter aldrig siden

ud jeg følger i Leding,

Konge! nogen Høvding,

herligere end denne.

Iaar i Lænker jeg ligger

længe i Skibet det store.

Sverd-svinger! jeg aldrig

saa dybt mig ydmyger,

at, hirdmilde Hærkonge!

hulde Venner jeg svigter

eller ledes ved dem. Din Fiende

fandt jeg i Ungdom blandt Venner.

[220] 51. Nu flyede somme af Jarlens Mænd op paa Land, somme tog imod Grid. Da roede Svein Jarl og hans Mænd ud paa Fjorden og lagde sine Skibe sammen, og Høvdingerne talte sig imellem; Jarlen søgte Raad hos Lendermændene. Erling Skjaalgsøn raadede til, at de skulde seile nord i Landet og samle Folk og atter kjæmpe imod Kong Olav. Men da de havde mistet mange Folk, ønskede de fleste helst, at Jarlen skulde fare ud af Landet til sin Maag Sveakongen og faa Folkehjælp fra ham; og det Raad støttede Einar, thi det tyktes ham, som de havde ikke da Magt til at kjæmpe imod Kong Olav. Da løstes deres Hær; Jarlen seilede syd forbi Folden, og med ham Einar Tambeskjelve, men Erling Skjaalgsøn og desuden mange andre Lendermænd, som ikke vilde fly fra sin Odel, fór nord til sine Hjem; Erling havde om Sommeren en Mængde Folk samlet.

52. Kong Olav og hans Mænd saa, at Jarlen havde lagt sine Skibe sammen. Da eggede Kong Sigurd Syr til, at de skulde lægge til Jarlen og saa drive Striden med dem til det yderste. Kong Olav siger, at han vil først se, hvilket Raad Jarlen tager, om de holder Flokken sammen eller Hæren skilles fra ham. Sigurd sagde, at han fik raade: «men det er min Tanke,» siger han, «at med Dit Sindelag og Herskelyst vil Du sent gjøre de Storbukkene til tro Mænd, saaledes som de er vante til fuldt at gaa imod Høvdinger.» Der blev da intet af Kampen; de saa da snart, at Jarlens Mænd skiltes. Da lod Kong Olav de faldne ransage; de laa der nogle Nætter og skiftede Hærfanget. Da kvad Sigvat Skald disse Vers:

Det gjetter jeg mere, at mangen

Mand, som nordenfra seiled'

til Striden, ikke vil hjemad

fra haarde Kamp vende.

Fra Sundenes Hest har mange

sunket ned til Grunden,

sandes maa det, at ude

Svein Jarl vi mødte.

Ikke den vakre, indtrøndske

Mø iaar negter os

Mod, skjønt Kongens Hær var

mindre (godt har vi kjæmpet).

Heller vil Bruden haane

hine (om hun vil vælge),

som ei søgte frem i Slaget

(farvet rødt blev Havet).

[221] Og fremdeles dette:

Kongens Magt nu øges,

thi Oplændingerne vil hjælpe

(det fandt Du, Svein!) denne

dyre Sjøkonge.

Sandt er det nu (Sverde

svang de), at Heinernen498 kunne

øve meget mere

end Kongens Øl at drikke.

Da de skiltes ad, gav Kong Olav Gaver til Kong Sigurd Syr, sin Maag, og ligesaa til andre Høvdinger, som havde ydet ham Hjælp. Til Ketel af Ringanes gav han en Karven499 paa 15 Sæder, og Ketel førte Karven op efter Raumelvenn500 og helt op i Mjøsen.

53. Kong Olav sendte speidere ud for at faa vide om Jarlens Færd; men da han spurgte, at Jarlen var faret ud af Landet, fór han vest efter Viken; der drev da Folk til ham, og han blev tagen til Konge paa Tingene. Saa fór han helt til Lidandesnes. Da spurgte han, at Erling Skjaalgsøn havde stor Folkesamling; han dvælte da ikke paa Nordagder,n501 thi han fik god Bør, og fór saa skyndsomt som muligt nord til Trondhjem, thi der tyktes ham hele Landets Styrke at være, for at faa lagt det under sig, medens Jarlen var ude af Landet. Men da Kong Olav kom i Trondhjem, skede der ingen Reisning imod ham, og han blev der tagen til Konge og satte sig der om Høsten i Nidaros og gjorde der alt rede til Vinterophold og lod der bygge Hus paa Kongsgaarden og reise Klemenskirken paa det Sted, den nu staar. Han merkede Tomter til Gaarder og gav dem til Bønder og Kjøbmænd og de andre, som han valgte, og som vilde bygge Hus. Han sad der med mange Folk, thi han havde ikke Tillid til Trøndernes Troskab, om Jarlen atter kom i Landet; mest aabenbare heri var Indtrønderne, og fra dem fik han ingen Skatter.

54. Svein Jarl fór først til Svitjod til sin Maag Olav Sveakonge og sagde ham alt om sit Sammenstød med Olav Digre og søgte da Raad hos Sveakongen, hvad han skulde gjøre. Kongen siger, at Jarlen skal være hos ham, om han vil det, og have der det Rige til Styrelse, som ham tyktes sømmeligt: «og i andet Fald,» siger han, «skal jeg give Dig Folkehjælp nok til at søge Landet fra Olav.» Jarlen valgte det, thi det ønskede alle hans Mænd, da mange af dem, som der var med ham, havde store Eiendommer i Norge. Men medens de sad over denne Raadslagning, blev de enige om, at de skulde Vinteren efter gjøre sig rede til at fare Landveien gjennem Helsingeland og Jæmteland og derpaa ned i Trondhjem, thi Jarlen havde mest Tillid til Indtrøndernes Støtte og Folkehjælp, om han kom til dem; men dog aftaler de at fare først om Sommeren i Østerveiene paa Hærfærd for at vinde Gods.

55. Svein Jarl fór med sine Mænd øster til Gardarike og herjede der; han dvælte der om Sommeren, men ved Høsttiden vendte han med sin Hær tilbage imod [222] Svitjod. Da fik han den Sygdom, som bragte ham Døden. Efter Jarlens Død fór de Mænd, som havde fulgt ham, tilbage til Svitjod, men nogle vendte sig til Helsingeland, derfra til Jæmteland og saa vestover Kjølen til Trondhjem og fortalte der de Tidender, som havde hændt i deres Færd; da blev Svein Jarls Død sandspurgt.

56. Einar Tambeskjelve og den Skare, som havde fulgt ham, fór om Vinteren til Sveakongen og blev godt modtaget hos ham; der var ogsaa mange andre, som havde fulgt Jarlen. Sveakongen var meget misfornøiet med Olav Digre, fordi han havde sat sig i hans Skatland, men drevet Svein Jarl bort; Kongen truede derfor Olav med de haardeste Straffe, naar han fik Magt dertil; han siger, at ikke skal Olav være saa djerv, at han faar tage under sig det Vælde, Jarlen havde havt, og alle Sveakongens Mænd var enige om, at saa skulde det være. Men da Trønderne spurgte for sandt, at Svein Jarl var død og man ikke kunde vente ham til Norge, vendte hele Almuen sig til Lydighed imod Kong Olav. Mange Mænd fór da inden fra Trondhjem til Kong Olav og blev hans Mænd, men nogle sendte Bud og Jertegn, at de vilde tjene ham. Fór han da om Høsten ind til Trondhjem og holdt Ting med Bønderne; blev han tagen til Konge i hvert Fylke der. Han fór da ud til Nidaros, lod did føre alle kongelige Indtægter og redte sig der til Vintersæde.

57. Kong Olav lod sætte Hus paa Kongsgaarden i Nidaros. Der var gjort en stor Hirdstue, med Dør i begge Ender. Kongens Høisæde var midt i Stuen, og indenfor sad Grimkel, hans Hirdbiskop, og der næst hans andre Prester, men udenfor sad hans Raadgivere. I det andet Høisæde imod ham sad hans Stallare Bjørn Digre, der næst Gjester. Om gjæve Mænd kom til Kongen, blev de vel modtagne. Dengang skulde man drikke Øl ved Ilder. Han fordelte Mænd i Tjenester, saaledes som Kongers Sed var. Han havde hos sig 60 Hirdmænd og 30 Gjestern502 og gav dem Sold og Love; han havde ogsaa 30 Huskarler, som skulde have Arbeide i Gaarden, sligt som trængtes, og føre Varer did; han havde ogsaa mange Træler. I Gaarden var ogsaa en stor Skaale, som Hirdmænd sov i; der var ogsaa en stor Stue, som Kongen havde Hirdstævner i.

58. Det var Kongens Sed at staa tidlig op om Morgenen og klæde sig og tage Haandtvæt, siden at gaa til Kirke og høre Ottesang og Morgenmesse og derpaa at gaa til Stævner eller at forlige Mænd eller at tale det andet, som tyktes ham tilbørligt; han stævnede til sig mægtige og ringe og alle dem, som var forstandige. Han lod ofte fremsige for sig de Love, som Haakon Adalsteinsfostre havde sat i Trondhjem. Han omgjorde Lovene efter de viseste Mænds Raad, lagde til eller tog bort, hvor det syntes ham ret; men Kristenretten satte han efter Biskop Grimkels og andre Læreres Raad og lagde al sin Hu paa at tage bort Hedendom og gamle Vaner, som der tyktes ham at [223] være Kristendomsspilde i. Det kom til det, at Bønderne samtykte i de Love, som Kongen satte. Saa siger Sigvat:

Du, som i Løftingen sidder,

kan Landsretten sætte,

som skal mellem alle

Mænd staa ved Magt.

Kong Olav var en sedelig Mand, sindig og faatalende, gavmild, men lysten efter Gods.

Hos Kongen var dengang Sigvat Skald, som før var sagt, og flere islandske Mænd. Kong Olav spurgte nøie efter, hvorledes Kristendommen blev holdt paa Island; da tyktes det ham at fattes meget i, at det var godt, thi de sagde ham om Kristendomsholdet, at det efter Lovene var tilladt at æde Hester og bære Børn ud, som hedenske Mænd gjorde, og endnu flere Ting, som der var Kristendomsspilde i. De fortalte ogsaa Kongen om mange Stormænd, som da var paa Island. Skafte Toroddsøn var da Lovsigemandn503 i Landet. Vide om i Landene spurgte han de Mænd, som bedst vidste derom, efter Mænds Seder, og mest førte han Spørgsmaalene hen paa Kristendommen, om hvorledes den blev holdt baade i Orknøerne og paa Hjaltland og paa Færøerne, og han syntes at skjønne, at der maatte fattes meget paa, at det var godt. Slige Taler havde han ofte i Munden, eller han talte om Lov eller om Landsret.

59. Den samme Vinter kom der østenfra Svitjod Sendemænd fra Kong Olav den svenske; for dem raadede to Brødre, Torgaut Skarde og Asgaut Aarmand, og de havde 24 Mænd. Men da de kom vester over Kjølen til Værdalen, stævnede de Ting med Bønderne og talte med dem og krævede der Skat og Skyld i Sveakongens Navn. [224] Men Bønderne holdt Raadslagning med hverandre, og de blev enige om, at de vilde yde sligt, som Sveakongen vilde have, om Kong Olav ikke krævede Landskyld af dem i sit Navn; de vilde ikke betale Landskyld til begge to. Sendemændene fór bort og ud efter Dalen, og paa hvert Ting, de holdt, fik de samme Svar af Bønderne, men ikke Penge. De fór da ud i Skaunn504 og havde der Ting og krævede der atter Skatter, men alt gik paa samme Vis som før. Da fór de til Stjoradal og krævede der Ting, men Bønderne vilde ikke komme did; da skjønte Sendemændene, at der blev intet af deres Erende, og Torgaut vilde da vende hjem efter. «Ikke tykkes det mig, at vi har udført Kongens Erende,» siger Asgaut; «jeg vil fare til Kong Olav Digre, til ham skyder jo Bønderne sin Sag.» Nu raadede han, og de fór ud til Byen og tog Herberge i Byen. Dagen efter gik de til Kongen, – han sad da tilbords –, hilste ham og sagde, at de fór med Sveakongens Erende. Kongen bad dem komme til sig Dagen efter. Den næste Dag, da Kongen havde hørt Messe, gik han til sit Ting-hus, lod Sveakongens Mænd kalde did og bad dem bære frem sine Erender. Da talte Torgaut og sagde først, i hvad Erende de fór og var sendte, og siden, hvorledes Indtrønderne havde svaret. Derefter bad han, at Kongen vilde give Kjendelse for, hvilket deres Erende skulde blive der. Kongen siger: «Medens Jarlerne raadede her for Landet, var det ikke underligt, at Landets Mænd viste dem Lydighed, thi de var ættebaarne til Rige her, heller end at bøie sig under udenlandske Konger; men dog havde det været rettest, at Jarlerne heller ydede Lydighed og Tjeneste til de Konger, som havde Ret til Riget her, end til udenlandske Konger, heller end at reise sig med Ufred imod de rette Konger og fælde dem fra Landet. Men naar Kong Olav Svenske gjør Krav paa Norge, ved jeg ikke, hvad rimelig Fordring han kan have; men det kan vi mindes, hvad Skade vi har faaet af ham og hans Frænder.» Da siger Asgaut: «Ikke er det underligt, at Du kaldes Olav Digre; med store Ord svarer Du slig en Høvdings Ordsending; du ved nok ikke rigtig, hvor tungt det vil være Dig at bære Kongens Vrede, og saa har det gaaet dem, som havde større Magt, end Du synes mig at have. Men vil Du holde fast ved Dit Rige, da vil det være Dig det bedste at fare til ham og blive hans Mand; da vil vi bede med Dig, at han vil give Dig dette Rige i Len.» Da sagde Kongen og tog sagtmodig til Orde: «Jeg vil raade Dig et andet Raad, Asgaut; far I nu tilbage efter til Eders Konge og sig ham saa, at til Vaaren tidlig vil jeg gjøre mig rede tll at fare efter (syd) til Landemerket, det som i Fortiden har skilt Norges Konges og Sveakongens Riger; kan han da komme der, om han vil, for at vi kan aftale Forlig, og at hver af os kan have det Rige, han er odelsbaaren til.» Da gaar Sendemændene bort og tilbage til Herberget; de gjorde sig nu rede til at fare bort, [225] men Kongen gik til Bords. Sendemændene gik derefter ind i Kongsgaarden, og da Dørvogterne saa det, sagde de det til Kongen. Han bød dem ikke slippe Sendemændene ind: «jeg vil ikke tale med dem,» sagde han. Da fór Sendemændene bort. Da siger Torgaut, at han og hans Mænd vil vende hjem; men Asgaut siger, at han vil udføre Kongens Erende. Da skiltes de ad; Torgaut farer da ind paa Strind, men Asgaut og hans 12 Mænd vender op til Guldal; han tænker at fare syd paa Møre og udrette der Sveakongens Erende. Men da Kong Olav blev det var, sendte han Gjesterne ud efter dem; de fandt dem ude paa Nesn505 ved Stein, tog dem tilfange og leiede dem ind paa Gaularaasen,n506 reiste der en Galge og hængte dem der, hvor man kunde se dem ude fra Fjorden i Alfarveien. Torgaut spurgte denne Tidende, førend han fór ud af Trondhjem; siden fór han hele sin Vei, indtil han mødte Sveakongen og sagde ham det, som havde hændt i deres Færd. Kongen blev meget vred, da han hørte dette sagt; der skortede da ikke paa store Ord.

60. Vaaren efter bbd Kong Olav Leding ud fra Trondhjem og gjorde sig rede til at fare øster i Landet. Da skulde et Islandsfarerskib seile fra Nidaros. Da sendte Kong Olav Bud og Jertegn til Hjalte Skjeggeson og stævnede ham til sig, men sendte Hilsen til Skafte Lovsigemand og de andre Mænd, som mest raadede for Lovene paa Island, at de skulde tage ud af Lovene alt det, som tyktes ham at være mest imod Kristendommen; desuden sendte han venlige Ord til alle Landets Mænd tilsammen. Kongen fór sydover langs Landet og dvælte i hvert Fylke og tingede med Bønderne; men men paa hvert Ting lod han læse op de kristne Love og de Bud, som fulgte dermed. Han fjernede da strax hos Folket mange Uvaner og megen Hedendom, thi Jarlerne havde holdt vel gamle Love og Landsret, men om Kristendomsholdet lod de hver gjøre, som han [226] vilde. Der var da naaet saa vidt, at videst i Sjøbygderne var Folk døbte, men kristne Love var ukjendte for de fleste; men omkring i de øvre Dalfører og i Fjeldbygderne var der vidt og bredt hedensk, thi saasnart som Folk fik raade sig selv, da fæstede den Tro sig mest i deres Sind, som de havde lært i Barndommen. Men haarde Vilkaar lovede han de Mænd, som ikke vilde rette sig efter Kongens Ord om Kristendommen, baade mægtige og ringe. Kong Olav blev tagen til Konge over hele Landet paa hvert Lagting, og ingen talte da imod ham. Da han laa i Karmsund, fór der Bud mellem ham og Erling Skjaalgsøn, at de skulde forliges, og der blev aftalt et Forligsmøde i Hvitingsø.n507 Men da de mødtes, talte de selv sammen om Forliget. Tyktes da Erling, at der fandtes noget andet i Kongens Ord, end der havde været sagt ham, thi han sagde, at han vilde have alle de Landindtægter, som Olav Trygvesøn og siden Jarlerne Svein og Haakon havde givet ham: «da vil jeg blive Din Mand og hulde Ven,» siger han. Kongen svarer: «Saa ser det ud for mig, Erling, som om det ikke er værre for Dig at tage af mig ligesaa store Landindtægter, som Du fik af Eirik Jarl, den Mand, som havde gjort Dig den største Skade; jeg vil lade Dig være den gjæveste Mand i Landet, om jeg end vil give Landindtægterne ud efter min egen Vilje, men ikke lade, som om Lendermænd er ætbaarne til min Ættejord og jeg skulde kjøbe Eders Tjeneste for mangedobbelt Værd.» Erling havde ikke Sind til at bede Kongen om nogen Forandring heri, thi han saa, at Kongen ikke var let at lede; han saa ogsaa, at to Vilkaar var for Haanden: det ene, ikke at gjøre Forlig med Kongen og lade det staa til, hvorledes det vilde gaa, eller ogsaa at lade Kongen ene raade derfor, og det valgte han, skjønt det tyktes ham meget imod, og sagde til Kongen: «Den Tjeneste vil synes Dig nyttigst, som jeg yder Dig frivillig.» De endte Samtalen. Derefter gik Erlings Frænder og Venner til og bad ham give efter og handle med Klogskab, men ikke med Overmod: «Du vil,» siger de, «altid blive den gjæveste Lendermand i Norge baade i Dygtighed, Frændskab og Rigdom.» Erling fandt, at dette var et godt Raad, og at de, som talte saa, handlede af Velvilje. Han gjør derfor saa, at han gaar Kongen tilhaande paa den Vis, at Kongen raadede for Vilkaarene. Efter det skiltes de og var forligte, saa at sige. Olav fór da videre øster langs Landet.

61. Saasnart som Kong Olav kom i Viken og dette spurgtes, fór de Daner bort, som der havde Sysler af Danekongen; de søgte til Danmark og vilde ikke bie paa Kong Olav. Men Kong Olav fór ind efter Viken og holdt Ting med Bønderne; da gik alt Landsfolket der under ham, og han tog da alle kongelige Indtægter og dvælte i Viken om Sommeren. Han styrede fra Tunsberg øster over Folden og helt øster (syd) forbi Svinesund. Der tog Sveakongens Herredømme ved. Han havde der sat Sysselmænd [227] over: Eiliv Gautske i den nordre Del, men Roe Skjaalge over den østre (søndre) Del helt til Elven. Roe havde Æt paa begge Sider af Elven, men store Gaarder paa Hising;n508 han var en mægtig og meget rig Mand. Eiliv var ogsaa en Mand af stor Æt. Da Kong Olav kom med sin Hær til Raanrike, stævnede han der Ting med Landsfolket, og til Tinget kom de Mænd, som boede paa Øerne eller nær Sjøen. Men da Ting var sat, talte Bjørn Stallare og bad Bønderne tage imod Kong Olav der saaledes, som havde været gjort andensteds i Norge. Brynjulv Ulvalden509 hed en gjæv Bonde; han stod op og talte: «Vi Bønder ved, hvad der er det retteste Landeskifte fra gammel Tid mellem Norges Konge og Sveakongen og Danekongen, at Gautelven har dannet Skille fra Væneren til Sjøen, men nordenfor Markernen510 til Eidskogen, men derefter Kjølerne helt nord til Finmarken. Saa ogsaa det, at hver har til forskjellige Tider gaaet paa de andres Lande, og Svearne har længe havt Vælde helt til Svinesund, men – sandt at sige Eder – ved jeg, at mange Mænds Vilje er det, at det tyktes dem bedre at tjene Norges Konge, men dertil har de ikke Mod nok. Sveakongens Rige er baade østenfor os og søndenfor, men det kan ventes, at Norges Konge snart vil fare nord i Landet did, hvor Landets Styrke er større, og da har vi ikke Magt til at holde Strid med Gauterne. Nu faar Kongen finde paa et godt Raad for os; vi kunde have Lyst til at blive hans Mænd.» Efter Tinget var Brynjulv om Kvelden i Gjestebud hos Kongen og ligesaa Dagen efter, og de talte meget sig imellem i Enrum. Derpaa fór Kongen øster (syd) efter Viken. Men da Eiliv spurgte, at Kongen var der, lod han speide efter hans Færd. Eiliv havde 30 Mænd, sine Svender; han var i den øvre Del [228] af Bygden ved Skogene og havde der en Samling af Bønder. Mange Bønder fór til Kong Olav,men andre sendte Venskabsbud til ham. Nu fór Mænd mellem Kong Olav og Eiliv, og Bønderne bad længe enhver af dem, at de skulde sætte Tingstævne mellem sig og aftale Fred paa en eller anden Vis; de sagde til Eiliv, at hvis de ikke rettede sig efter Kongens Ord, maatte de vente sig haard Medfart af ham, og sagde, at Eiliv ikke skulde mangle Støtte; det blev da aftalt, at Eiliv og hans Mænd skulde komme ned og holde Ting med Bønderne og Kongen. Da sendte Kongen sin Gjestehøvding Tore Lange med 11 Mænd til Brynjulv; de havde Brynjer under Kjortlerne, men Hatter over Hjelmene. Dagen efter kom Bønderne i Mængde ned sammen med Eiliv; der var da i hans Flok Brynjulv, og i hans Følge Tore. Kongen lagde sine Skibe til paa Udsiden af en Klint, som gik frem i Sjøen; der gik han op med sine Mænd og satte sig paa Klinten, men længer oppe var en Flade, og der var Bondeskaren, men Eilivs Mænd stod oppe i en Skjoldborg foran ham. Bjørn Stallare talede langt og klogt paa Kongens Vegne. Men da han satte sig ned, stod Eiliv op og skulde til at tale; men i det samme reiste Tore Lange sig op, drog sit Sverd og hug til Eiliv i Halsen, saa at Hovedet gik af; da løb hele Bondehæren op, men Gauterne tog paa Sprang unda, og Tore og hans Mænd dræbte nogle af dem. Men da Hæren stansede og Uroen hærte op, stod Kongen op og sagde, at Bønderne skulde sætte sig ned. De gjorde saa, og der blev nu meget talt; Enden paa det blev, at Bønderne gik Kongen til Haande og lovede ham Lydighed, men han lovede dem til Gjengjæld ikke at skilles ved dem og være der hos dem, indtil han og Olav Sveakonge fik endt sin Strid paa en eller anden Maade. Efter det lagde Kong Olav den nordre Syssel under sig og fór om Sommeren helt øster (syd) til Elven; han fik nu alle kongelige Indtægter langs Sjøen og paa Øerne. Men da det led paa Sommeren, vendte han tilbage nord i Viken og lagde op efter Raumelven. Der er en stor Fos, som heder Sarpen; et Nes gaar ud i Aaen nordenfra (vestenfra) imod Fossen. Der lod Kong Olav sætte et Gjærde af Sten og Torv og Tømmer tvers over Neset og grave Dige udenfor og gjorde der en stor Jordborg. Men i Borgen lagde han Grund til en Kjøbstad;n511 der lod han bygge en Kongsgaard og reise en Mariakirke;n512 han lod og merke Tomter til andre Gaarder og fik Mænd til at reise Huser. Om Høsten lod han føre did slige Varer, som trængtes til Vinterophold, og sad der om Vinteren med en stor Mængde Mennesker, men havde sine Mænd i alle Sysler. Han forbød al Vareførsel fra Viken op til Gautland, baade Sild og Salt; det kunde Gauterne vanskelig undvære. Han holdt et stort Julegjestebud og bød mange Storbønder til sig fra Herrederne.

[229] 62. En Mand hed Øivind Urarhorn,n513 som havde sin Æt fra Øster-Agder; han var en stor Mand og af god Æt, han fór hver Sommer paa Hærfærd, stundom vester over Havet, stundom i Østervei eller syd til Frisland; han havde en Tyvesesse, en vel rustet Snekke. Han havde været med ved Nesjar og ydet Kong Olav Hjælp, og da de skiltes der, lovede Kongen ham sit Venskab, men Øivind Kongen sin Støtte, hvor han vilde kræve den. Øivind var om Vinteren i Julegjestebud hos Kong Olav og fik der gode Gaver af ham. Der var da ogsaa Brynjulv Ulvalde hos ham og fik i Julegave et guldprydet Sverd af Kongen og dermed den Gaard, som heder Vettalandern514 og er en stor Hovedgaard. Brynjulv digtede en Vise om Gaverne, og det er Omkvædet dertil:

Siklingenn515 gav mig

Sverdet og Vettalander.

Da gav Kongen ham Lendermandsnavn, og Brynjulv var hele sit Liv Kongens gode Ven.

63. Den Vinter fór Traand Hvite fra Trondhjem øster til Jæmteland for at kræve Skat i Kong Olav Digres Navn; men da han havde draget sammen Skatten, kom Sveakongens Mænd did og dræbte Traand og 11 Mænd sammen med ham, tog Skatten og førte den til Sveakongen. Dette spurgte Kong Olav og likte det ikke.

64. Kong Olav lod byde kristne Love om i Viken, paa samme Vis som nord i Landet, og det gik vel frem, thi Vikverjerne kjendte kristne Seder bedre end Folk nord i Landet, thi der (i Viken) var der baade Vinter og Sommer mange Kjøbmænd, baade danske og saxiske. Vikverjer fór ogsaa meget i Kjøbfærd til England og Saxland eller Flæmingjalandn516 eller Danmark, men nogle var i Viking og havde Vintersæde i kristne Lande.

[230] 65. Om Vaaren sendte Kong Olav Bud, at Øivind skulde komme til ham; de talte længe i Enrum. Strax efter dette drog Øivind i Viking. Han seilede syd efter Viken og lagde til i Eikerøernen517 udenfor Hising. Der spurgte han, at Roe Skjaalge var faret nord til Ordostn518 og havde der draget sammen Leding og Landskyld, og man ventede ham da sydover. Da roede Øivind ind til Haugesundene,n519 men Roe roede da sydover, og de mødtes der i Sundet og kjæmpede. Der faldt Roe og nær 30 Mænd, men Øivind tog alt det Gods, som Roe havde havt med. Fór Øivind da i Østervei og var der i Viking om Sommeren.

66. En Mand hed Gudleik den gerdske; han havde sin Æt paa Agder, han var en Farmand og stor Kjøbmand, var rig og drev Kjøbfærd til mange Lande; ofte fór han øster til Gardarike, og derfor blev han kaldt Gudleik den gerdske. Den Vaar gjorde Gudleik sit Skib rede og vilde fare om Sommeren øster til Gardarike. Kong Olav sendte ham Bud, at han vilde tale med ham. Men da Gudleik kom til ham, sagde Kongen til ham, at han vilde gjøre Bolag med ham, og bad ham kjøbe sig saadanne Kostbarheder, som er vanskelige at faa der i Landet (Norge). Gudleik svarer, at det skal være efter Kongens Ønske. Da lader Kongen overgive til ham saamange Penge, som han syntes. Gudleik fór om Sommeren i Østervei. De laa en Stund ved Gotland; det var da, som ofte kan hænde, at ikke alle holdt sin Mund, og Folk paa Landet fik Nys om, at en Mand paa det Skib var i Bolag med Olav Digre. Gudleik fór om Sommeren i Østervei til Holmgaardn520 og kjøbte der herlig Pell, som han vilde skaffe Kongen til Hædersdragt, og desuden kostbare Skind og fortrinligt Bordstel. Om Høsten, da Gudleik fór vestover, fik han Modvind, og de laa meget længe ved Øland. Torgaut Skarde havde om Høsten speidet efter Gudleiks Færd; han kom der over dem med et Langskib og kjæmpede med dem. De vergede sig længe, men da Folkemonen var stor, faldt der Gudleik og mange af hans Skibsfolk, men mange blev saarede. Torgaut tog alt deres Gods og Kong Olavs Kostbarheder. Torgaut og hans Mænd skiftede hele sin Fangst ligelig, men han sagde, at Sveakongen skulde have Kostbarhederne: «og er det,» siger han, «en Del af den Skat, han har at tage fra Norge.» Torgaut fór da øster (nord) til Svitjod. Disse Tidender spørges snart. Øivind Urarhorn kom lidt senere til Øland; men da han spørger dette, seiler han øster (nord) efter Torgaut, og de mødtes i Sveaskjærene og kjæmpede. Der faldt Torgaut og de fleste af hans Mænd, eller de løb i Sjøen. Da tog Øivind alt det Gods, som de havde taget fra Gudleik, og tillige Kong Olavs Kostbarheder. Øivind fór tilbage til Norge om Høsten, og førte han [231] da til Kong Olav hans Kostbarheder. Kongen takkede ham vel for hans Færd og lovede ham da atter paany sit Venskab. Da havde Kong Olav været tre Vintre Konge i Norge.

67. Den samme Sommer havde Kong Olav Leding ude og fór da atter øster til Elven og laa der længe om Sommeren. Da fór Ordsendinger mellem Kong Olav og Ragnvald Jarl og Ingebjårg Trygvedatter, Jarlens Hustru. Hun vilde med al Kraft hjælpe Kong Olav og var meget ivrig i denne Sag. To Ting førte dertil: det ene, at der var Frændskab mellem hende og Kong Olav, og det andet, at hun ikke kunde glemme Sveakongen det, at han havde været med at fælde hendes Broder Olav Trygvesøn, og hun tyktes for den Sags Skyld at have Krav paa at raade for Norge. Efter hendes Forbønner blev Jarlen meget tilbøielig til Venskab med Kong Olav; det kom dertil, at Kongen og Jarlen satte Stævne mellem sig og mødtes ved Elven. Der talte de om mange Ting og især om Fiendskabet mellem Norges Konge og Sveakongen, og begge sagde, som sandt var, at baade for Vikverjer og Gauter var det den største Landsskade, at der ikke skulde være Kjøbfred mellem Landene, og tilsidst satte de Grid mellem Landene til næste Sommer. De gav hinanden Gaver ved Afskeden og aftalte Venskab. Kongen fór derefter nord i Viken, og havde han da alle kongelige Indtægter lige til Elven, og hele Landsfolket var da gaaet under ham. Kong Olav Svenske lagde for Dagen saa stort Uvenskab imod Olav Haraldsøn, at ingen Mand turde nævne ham med hans rette Navn, saa at Kongen Hørte det; de kaldte ham «den digre Mand» og havde stadig meget ondt at sige om ham, naar han blev nævnt.

68. Bønderne i Viken talte sig imellem, at den eneste Ende paa Sagen maatte være, at Kongerne gjorde Fred og Forlig mellem sig, og de sagde, at de var ilde farne, om Kongerne herjede imod hinanden; men ingen turde bære denne Tale djervelig frem for Kongen. De bad da Bjørn Stallare, at han skulde føre denne Sag frem for Kongen om, at han skulde sende Mænd til Sveakongen for at byde Forlig paa sine Vegne. Bjørn vilde nødig til og gjorde Indvendinger; men efter mange af sine Venners Bøn lovede han endelig at tale om dette til Kongen, idet han sagde, at han anede, at Kongen ikke vilde tage det mygt, at han skulde vige for Sveakongen i noget. Den Sommer kom Hjalte Skjeggesøn til Norge fra Island efter Kong Olavs Ordsending; han fór strax til Kong Olav, og Kongen tog vel imod ham, bød Hjalte at blive hos ham og viste ham til Sæde hos Bjørn Stallare; de var Mad-fæller, og der blev snart godt Venskab mellem dem. En Gang, da Kong Olav havde Stævne med sine Mænd og med Bønderne og talte om Landets Sager, talte Bjørn Stallare: «Hvilken Plan har I, Konge, angaaende den Ufred, som her er mellem Olav Sveakonge og Eder? Nu har hver af Eder mistet Mænd ved den anden, men det er ikke afgjort nu mere end før, hvad enhver skal have af Landet. I har nu siddet her i Viken en Vinter og to Somre og vendt Ryggen til alt Landet nordenfor her; nu er de Mænd kjed af at sidde [232] her, de som har Odel eller Eiendommer nord i Landet. Nu vil Lendermændene og de andre Hærmænd og tillige Bønderne, at Sagen maa afgjøres paa en eller anden Vis, og da nu Grid og Fred er sat mod Jarlen og Vestgauterne, som her er de nærmeste, tykkes det Folk rimeligst, at I sender Mænd til Sveakongen i Eders Navn, og det vil visselig mange Mænd støtte, som er hos Sveakongen; thi det er til Gavn for alle dem, som bygger Landene baade her og der.» Til Bjørns Tale gjorde Mændene sterke Tilraab. Da sagde Kongen:«Dette Raad, Bjørn, som Du har her baaret frem, er det rimeligst, at Du har gjort for Dig selv, og Du skal fare denne Sendefærd. Du har Fordelen, om det er vel raadet, men hvis der blir Fare for Liv deraf, har Du selv meget Skyld deri; det er ogsaa Dit Embede at tale i Møder, hvad jeg vil have ført frem.» Da stod Kongen op, gik til Kirke og lod synge Høimesse for sig; siden gik han til Bords. Dagen efter sagde Hjalte til Bjørn: «Hvorfor er Du uglad, Mand? Er Du syg eller vred paa nogen?» Bjørn fortæller da om Samtalen med Kongen og kalder dette en livsfarlig Sendelse. Hjalte siger: «Saa er det at følge Konger, at slige Mænd har stor Ære og bliver hædrede fremfor andre Mænd, men ofte kommer de i Livsfare, og begge Dele faar man finde sig vel ved. Stor er Kongens Lykke, og stor Hæder vil vindes i Færden, om den gaar vel.» Bjørn svarede: «Let tager Du Færden. Kanske Du vil fare med mig, thi Kongen sagde, at jeg skulde have mine Følgesmænd med i Færden.» Hjalte siger: «Visselig skal jeg fare, om Du vil, thi vanskelig vil jeg faa en slig Sidemand, om jeg skilles fra Dig.»

69. Faa Dage efter, da Kong Olav var paa Stævne, kom Bjørn der, og de var 12 sammen. Han siger da til Kongen, at de var rede til at fare i Sendefærden og [233] deres Hester stod ude sadlede: «Jeg vil nu vide,» siger Bjørn, «med hvilke Erender jeg skal fare, eller hvilke Raad Du lægger for os.» Kongen siger: «I skal bære disse mine Ord til Sveakongen, at jeg vil sætte Fred mellem vore Lande efter de Landeskjel, som Olav Trygvesøn havde før mig, og lad det blive bundet med faste Aftaler, at ingen gaar udover dem; men Mandetabet trænger ingen at nævne, hvis der skal blive Forlig af, thi Sveakongen kan ikke med Gods faa bødet den Mandsskade, vi har faaet af Svearne.» Da stod Kongen op og gik ud med Bjørn og hans Mænd; da tog han op et guldprydet Sverd og et Fingerguldn521 og gav dem til Bjørn: «Dette Sverd giver jeg Dig, det gav Ragnvald Jarl mig i Sommer. Til ham skal I fare og bære til ham disse mine Ord, at han lægger Raad og sin Støtte til, at Du faar ført Erendet frem; da tykkes det mig vel udført, om Du hører Sveakongens Ord og han siger enten Ja eller Nei. Men dette Fingerguld skal Du bære til Ragnvald Jarl; det Jertegn vil han kjende.»

Hjalte gik for Kongen og hilste ham: «og trænger vi nu meget til det, Konge, at Du lægger Din Lykke i denne Færd,» og ønskede, at de maatte mødes lykkelig atter. Kongen spurgte, hvorhen Hjalte skulde fare. «Med Bjørn», siger han. Kongen siger: «Det vil vel hjælpe paa denne Færd, at Du farer med dem, thi Du har ofte været prøvet i Lykke; vid det for vist, at jeg skal lægge al min Hu til, hvis det veier noget, og lægge min Lykke til med Dig og med Eder alle.» Bjørn og de andre red nu bort sin Vei og kom til Ragnvald Jarls Hird; der fik de god Modtagelse. Bjørn var navnkundig for mange, kjendt baade efter Udseende og Tale af alle dem, som havde seet Kong Olav, thi Bjørn stod op paa hvert Ting og talte Kongens Erender. Ingebjårg, Jarlens Hustru, gik til Hjalte og talte til ham; hun kjendte ham, thi hun var hos sin Broder Olav Trygvesøn, dengang da Hjalte var der, og Hjalte regnede Frændskab mellem Kongen og Vilborg, Hjaltes Hustru; thi Eirik Bjodaskalle (Fader til Astrid, Kong Olav Trygvesøns Moder) og Bådvar (Fader til Aalov, Moder til Gissur Hvite, Vilborgs Fader) var Brødre, Sønner af Vikinge-Kaare, Lendermand paa Voss. Nu var de der i god Pleie. En Dag gik Bjørn og hans Mænd til Tale med Jarlen og Ingebjårg. Da bærer Bjørn frem sine Erender og viser Jarlen sine Jertegn. Jarlen spørger: «Hvad har der hændt Dig, Bjørn, sligt, at Kongen vil Din Død? Saa lidet bør Du fare med denne Ordsending, at jeg tænker, at ikke vil nogen, som taler disse Ord for Sveakongen, komme bort uden Refselse; Olav Sveakonge er meget overmodigere, end at man i hans eget Nærvær skal kunne føre slige Taler, som er ham imod.» Da siger Bjørn, at «der er ikke hændt mig noget, som Kong Olav har fattet Vrede imod mig for; men der er mange af hans Raadslagninger baade for ham selv og for hans Mænd, som for ængstelige Mænd kan tykkes vovelige, hvad Udfaldet bliver. Men alle hans Raad har endnu hidtil vendt sig til Lykken, og [234] vi haaber, at saa skal det gaa fremdeles. Nu er det sandt at sige Eder, Jarl, at jeg vil fare til Sveakongen og ikke vende tilbage, før end jeg har ladet ham høre alle de Ord, som Kong Olav bød mig at føre frem for hans Ører, – undtagen hvis Døden hindrer mig eller jeg blir heftet, saa at jeg ikke kan komme frem. Saa vil jeg gjøre, hvad enten I vil virke for Kongens Ordsending eller ikke.» Da talte Ingebjårg: «Strax vil jeg aabenbare min Hu, at jeg vil, Jarl, at I skal lægge al Vind paa at støtte Kong Olavs Ordsending, saa at dette Erende kommer frem for Sveakongen, hvorledes han saa end vil svare. Om vi end udsætter os for Sveakongens Vrede eller for at miste al vor Eiendom eller Rige, vil jeg dog meget heller vove det, end at det skal spørges, at Du lægger til Side Kong Olavs Ordsending af Rædsel for Sveakongen. Du har Byrd og Frændestyrke og al Adkomst til at være saa fri her i Sverige, at Du kan tale det, som vel sømmer sig, og som alle kan høre paa, hvad enten mange eller faa, mægtige eller ringe, hører derpaa, og om saa Kongen selv hører det.» Jarlen svarer: «Jeg kan nok se, hvad Du egger til. Nu kan det være, at Du raader for det, at jeg lover Kongsmændene at støtte dem saa, at de kan naa at føre frem sine Erender for Sveakongen, hvad enten Kongen liker det vel eller ilde; men efter mine Raad vil jeg lade det fare frem, hvorledes man skal tage Sagen i Haand. Jeg vil ikke løbe efter Bjørns [235] eller andres Hidsighed i saa vanskelig en Sag; jeg vil, at I skal dvæle hos mig til den Stund, da det tykkes mig nogenlunde rimeligt, at dette Erende kan faa Fremgang.» Men da Jarlen havde aabenbaret, at han vilde støtte dem i denne Sag og lægge sin Hjælp dertil, takkede Bjørn ham paa det bedste og sagde, at han vilde følge hans Raad. Bjørn og hans Følge dvælte nu en lang Tid hos Jarlen.

70. Ingebjårg var meget venlig imod dem; Bjørn talte ofte med hende om sin Sag og syntes, det var ilde, at Færden skulde saa meget sinkes. Ogsaa Hjalte talte ofte sammen med dem om dette. Da sagde Hjalte: «Jeg kan fare til Kongen, om I vil. Jeg er ikke en norsk Mand, og Svearne vil ikke give mig nogen Sag; jeg har spurgt, at der hos Sveakongen er islandske Mænd i god Agtelse, mine Kjendinger, Kongens Skalder Gissur Svarte og Ottar Svarte; af dem kan jeg faa at vide, hvad jeg skal tro om Sveakongen, om der i denne Sag er saa liden Udsigt, som det nu lader til, eller om der er andre Muligheder; jeg vil finde mig til Erende sligt, som synes mig passende.» Dette tyktes Ingebjårg og Bjørn et meget heldigt Raad, og de blev fuldt enige herom. Ingebjårg ruster nu Hjaltes Færd ud, skaffede ham to gautske Mænd og bød dem at følge ham og være ham hjælpsomme baade til Tjeneste og om han vilde sende dem nogensteds. Ingebjårg gav ham til Tærepenge 20 Mark veiet.n522 Hun sendte Bud og Jertegn med ham til Kong Olavs Datter Ingegerd, at hun skulde lægge al sin Hu paa hans Sag, hvad han end kunde have at kræve af nødvendig Hjælp. Hjalte fór, saasnart han var rede. Men da han kom til Kong Olav, fandt han Skaldene Gissur og Ottar, og de hilsede ham strax med Glæde og gik strax med ham for Kongen; de sagde ham, at den Mand var kommen did, som var deres Landsmand og var en meget hædret Mand i det Land, og bad Kongen at tage vel imod ham. Kongen bad dem at tage Hjalte og hans Følgesvender med i sin Flok. Men da Hjalte havde dvælet der nogen Tid og var bleven kjendt blandt Mændene, syntes alle godt om ham. Skaldene var ofte hos Kongen, thi de var djerve i Tale; de sad ofte om Dagene fremme foran Kongens Høisæde og Hjalte med dem, ham agtede de mest i alt. Han blev da og vel kjendt med Kongen; Kongen talte ofte med ham og spurgte Tidender om Island.

71. Det var, førend Bjørn fór hjemmefra, at han havde bedet Sigvat Skald fare med sig; han var da hos Kong Olav, men til denne Færd var Mænd ikke lystne. Der var godt Venskab mellem Bjørn og Sigvat; han kvad:

Altid har godt jeg havt det

med alle den stridsdjerve

Grams Stallarer gode,

som gaar for Kongens Knæ.

Bjørn! for mig Du ofte

udretted' meget hos Fyrsten.

Sverdsvinger! Du giver

gode Raad, som kan duge.

[236] Men da de red op i Gautland, kvad Sigvat disse Vers:

Ofte var jeg glad ude

i Uveir, naar haarde Vindstød

strammede Kongens Seil

paa Strindens Fjorder i Blæsten.

Dybets Hest travede

(Kjølerne Havet kløved'

paa Lister), der langs med Sundet

vi lod Skibene fare.

Den raske Skjoldungs tjældede

Skibe lod vi neie sig

udenfor Landet, det ædle,

ved Øen tidlig om Sommeren;

men medens Sjøkongens Hester

i Høst droges op paa Sletten,

fik jeg det Hverv (jeg vælger

vexlende Id) at ride.

Men da de red op gjennem Gautland sent om Aftenen, da kvad Sigvat:

Hesten slunken traver

i Tusmørket lange Veier.

Hoven kan slide Voldene

(vi har kun lidet Dagslys).

Nu er det, Blakken mig bærer

over Bækkene fjernt fra Danmark.

Hesten stak nu Foden

i Halvmørket ned i Diget.

Da red de ind i Kjøbstaden Skaran523 og frem gjennem Strædet til Jarlens Gaard. Han kvad:

De kikker ud, de prude

Piger; de ser Røgen,

hvor vi raskt rider

gjennem Ragnvalds By.

Lad os drive paa Hestene,

saa at de hugmilde Kvinder

inde i Husene hører

Hestetramp langt borte.

72. En Dag gik Hjalte for Kongen og Skaldene med ham. Da tog Hjalte til Orde: «Saa er det, Konge, som I ved, at jeg er kommen hid til Eder og har faret en lang og vanskelig Vei; siden jeg kom over Havet og jeg fik vide om Eders store Navn, tyktes det mig uforstandigt at fare hjem saaledes, at jeg ikke havde seet Eder og Eders Hæder. Men det er Lov mellem Island og Norge, at naar islandske Mænd kommer til Norge, betaler de Landører; da jeg kom over Havet, tog jeg imod alle mine Skibsfællers Landører. Men da jeg ved, at det er rettest, at I har Vælde over Norge, fór jeg til Eder for at føre Landørene til Eder,» – og viste saa Kongen Sølvet og heldte 10 Mark Sølv i Gissur Svartes Skjød. Kongen talte: «Faa har ført sligt til os fra Norge en Tid; jeg vil, Hjalte, vide Eder Tak og Naade for det, at I har lagt saa megen Iver i at føre Landørene til os heller end at betale dem til vore Uvenner; men dog vil jeg, at Du modtager dette Gods af mig og dermed mit Venskab.» Hjalte takkede Kongen med mange Ord. Fra den Tid af kom Hjalte i største Yndest hos Kongen og var ofte i Samtale med ham; Kongen syntes, som sandt var, at han var en forstandig og ordsnild Mand. Hjalte siger til Gissur og Ottar, at han er sendt med Jertegn til Kongedatteren Ingegerd for at faa hendes Støtte og Venskab, og beder dem, [237] at de skulde skaffe ham i Tale med hende. De siger, at det er ikke vansteligt, og gaar en Dag til hendes Huser; hun sad der og drak med mange Mænd. Hun tog vel imod Skaldene, thi hun kjendte dem. Hjalte bar til hende Hilsen fra Ingebjårg, Jarlens Hustru, og sagde, at hun havde sendt ham did for at faa Støtte og Venskab, og bar frem Jertegn. Kongedatteren tog vel imod det og sagde, at han havde Ret til hendes Venskab. De sad der længe om Dagen og drak; Kongedatteren spurgte Hjalte om mange Tidender og bad ham komme ofte did til Samtale med hende. Han gjorde saa, kom oftere did og talte med Kongedatteren; han siger hende i Fortrolighed om sin og Bjørns Færd og spørger, hvad hun tænker om, hvorledes Sveakongen vil tage den Sag, at der blev gjort Forlig mellem Kongerne. Kongedatteren sagde, hun troede, at man ikke trængte til at forsøge paa at faa Kongen til at forlige sig med Olav Digre; hun sagde, at Kongen var bleven saa vred paa Olav, at han ikke vil høre ham blive nævnt. Det var en Dag, at Hjalte sad foran Kongen og talte med ham; Kongen var da meget lystig og havde drukket meget; da talte Hjalte til Kongen: «Megen Herlighed af mange Slags kan man se her, og nu har jeg seet, hvad jeg ofte har hørt fortælle, at ingen Konge er saa gjæv i NordLandene som Du. Det er meget harmeligt, at vi har saa lang og saa farlig en Vei for at komme hid; først er det det store Hav, og saa er det ikke fredeligt at fare gjennem Norge for de Mænd, som vil søge hid i Venskab. Eller hvorfor søger ikke Folk at bære Forligsmaal mellem Eder og Olav Digre? Meget Hørte jeg tale derom i Norge og ligesaa i Vestre Gautland, at alle var lystne paa, at der blev Fred, og det blev mig sagt med Sandhed om Norges Konges Ord, at han havde Lyst til at forliges med Eder, og jeg ved, at det vil komme dertil, at han skjønner, at han har meget mindre Magt, end I har. Saa blev det ogsaa talt, at han tænkte at beile til Din Datter Ingegerd, og sligt vilde [238] ogsaa give Haab om fuldstændigt Forlig, og han er ogsaa en udmerket Mand efter alt, hvad jeg Hørte sandfærdige Mænd sige om ham.» Da svarer Kongen: «Sligt skal Du ikke tale, Hjalte, men ikke vil jeg tage Dig disse Ord ilde op, thi Du ved ikke, hvad man skal agte sig for: ikke skal man kalde den digre Mand «Konge» her i min Hird, og han er meget mindre værd, end mange siger, og det vil Du skjønne, naar jeg siger Dig det, at det Svogerskab ikke kan være passende, thi jeg er den 10de Konge i Upsaler saaledes, at hver af os Frænder har taget Arv, den ene efter den anden, og været Enevoldskonge over Sveavælde og mange andre store Lande, og alle har været Overkonger over andre Konger i NordLandene.n524 Men Norge er lidet bygget og desuden spredt; der har været Smaakonger, men Harald Haarfagre var den mægtigste Konge i det Land, og han havde Kampe med Fylkeskongerne og brød dem under sig; han skjønte sin egen Fordel, ikke at være grisk efter Sveakongens Vælde, derfor lod Sveakongerne ham sidde i Fred; desuden kom det til, at der var Frændskab mellem dem. Men da Haakon Adalsteinsfostre var i Norge, sad han i Fred, indtil han herjede i Gautland og Danmark. Men siden blev der reist en Flok mod ham, og han blev fældet fra Landene. Gunhilds Sønner blev ligeledes tagne af Live, saasnart de blev ulydige mod Danekongen. Harald Gormsøn lagde da Norge til sit Rige og gjorde det skatskyldigt, men dog tyktes os Kong Harald Gormsøn at staa langt tilbage for Upsalekongen, thi vor Frænde Styrbjørn kuede ham, og Harald blev hans Mand, men min Fader Eirik Seiersæle steg dog over Styrbjørns Hoved, da de maalte Styrke med hinanden. Men da Olav Trygvesøn kom til Norge og kaldte sig Konge, lod vi ham ikke fuldende det; jeg og Svein Danekonge fór og tog ham af Dage. Nu har jeg tilegnet mig Norge, og ikke med mindre Magt, end Du nu kunde høre, og ikke med mindre Adkomst, end at jeg har søgt det i Kamp og seiret over den Konge, som før raadede for det. Du kan forstaa, som en klog Mand, at det mon være langt fra, at jeg giver det Rige løst for den digre Mand, og det er underligt, at han ikke mindes det, at han med Nød og neppe kom ud af Lågen,n525 da vi havde stængt ham inde; jeg tænker, at der da var ham andet i Hu – om han kunde komme bort med Livet – end det, oftere at holde Strid mod os, Svearne. Nu skal Du, Hjalte, ikke oftere tage i Din Mund at tale om dette for mig.» Hjalte fandt, at der var liden Udsigt til, at Kongen vilde høre paa Forsøgene til Forlig; han holdt da op og tog paa at tale om noget andet. Noget senere, da Hjalte talte sammen med Kongedatteren Ingegerd, sagde han hende hele sin Samtale med Kongen. Hun sagde, at hun havde ventet sig [239] slige Svar af Kongen. Hjalte bad hende lægge nogle Ord til hos Kongen og mente, at det snarest skulde nytte. Hun sagde, at Kongen ikke vilde høre paa, hvad hun end sagde: «men jeg kan tale om det, hvis Du vil,» siger hun. Hjalte svarede, at han vilde være taknemlig derfor. Kongedatteren Ingegerd var en Dag i Samtale Med sin Fader, og da hun fandt, at Kongen var vel tilmode, sagde hun: «Hvad Mening har Du om Uvenskabet mellem Dig og Olav Digre? Mange Mænd klager nu over denne Strid; nogle siger, at de har mistet Gods, nogle Frænder mod Nordmændene, og ingen af Eders Mænd kan komme til Norge under disse Forhold. Det var meget uheldigt, at I gjorde Krav paa Riget i Norge. Det Land er fattigt og slemt at fare over og Folket ikke at lide paa; Mændene der i Landet vil heller have enhver anden til Konge end Dig. Nu hvis jeg kunde raade, skulde Du lade af at kræve Norge, men heller bryde Dig til det Rige i Østervei, som de tidligere Sveakonger havde havt, og som nu nylig vor Frænde Styrbjørnn526 lagde under sig, men lade Olav Digre have sit Ætteland og gjøre Forlig med ham.» Kongen svarer vredelig: «Det er Dit Raad, Ingegerd, at jeg skal give op Riget i Norge, men gifte Dig med Olav Digre. Nei», siger han, «andet skal før ske. Heller skal det hænde, at jeg i Vinter paa Upsale-Ting skal kundgjøre for alle Svear, at der skal være Almenning ude, førend Isen gaar af Vandene; da skal jeg fare til Norge og øde det Land med Odd og Egg og brænde alt og saaledes betale dem deres Utroskab.» Kongen blev nu saa rasende, at hun ikke fik svare et eneste Ord. Hun gik da bort. Hjalte passede paa og gik strax at finde hende; han spørger hende derpaa, hvorledes hendes Erende gik hos Kongen. Hun svarede, at det gik, som hun ventede, at man ikke kunde komme til Orde med Kongen, og at han brugte Trusler til Gjengjæld; hun bad Hjalte aldrig nævne den Sag for Kongen. Naar Ingegerd og Hjalte talte sammen, talte de ofte om Olav Digre; han fortalte hende ofte om ham og hans Sedvaner, og han roste ham, som han kunde, og det var ogsaa sandt, hvad han sagde; hun syntes godt om det. Og en Gang, da de talte sammen, sagde Hjalte: «Skal jeg, Kongedatter, tale med Dit Samtykke om det, som ligger mig paa Hjerte?» «Tal Du,» siger hun, «saa at jeg alene hører det.» Da sagde Hjalte: «Hvorledes vilde Du svare, om Olav, Norges Konge, sendte Mænd til Dig med det Erende at beile til Dig?» Hun rødmede og svarede langsomt og sindig: «Ikke har jeg fæstet i min Hu at svare paa det, thi jeg tænker, at jeg ikke vil trænge til at give Svar om det. Men hvis Olav er slig en Mand i alle Deler, som Du siger om ham, da vilde jeg ikke kunne ønske min Mand anderledes, om det ikke er saa, at I har rost ham formeget i mange Ting.» Hjalte siger, at han ingenlunde har talt bedre om Kongen, end sandt var. De talte meget ofte om dette mellem sig. Ingegerd bad Hjalte at vogte sig for at tale om dette i andres [240] Nærvær – «af den Aarsag, at Kongen vil blive vred paa Dig, om han faar vide det.» Hjalte siger dette til Skaldene Gissur og Ottar; de sagde, at det vilde være det lykkeligste Raad, om det kunde faa Fremgang. Ottar var djerv i Tale og elsket af Høvdinger; han var snart i Samtale om dette med Kongedatteren, og ligesom Hjalte regnede han op for hende Kongens gode Egenskaber. Hun og Hjalte og Ottar talte ofte allesammen om denne Sag, og da Hjalte nu havde faaet fuld Vished om sit Erendes Udfald, sendte han bort de gautske Mænd, som havde fulgt ham did, og lod dem fare tilbage til Jarlen med de Brever, som Kongedatteren Ingegerd og Hjalte sendte til Jarlen og Ingebjårg. Hjalte lod ogsaa et Vink falde om de Sager, han havde bragt paa Bane for Ingegerd, og ligesaa om hendes Svar. Sendemændene kom til Jarlen noget før Jul.

73. Da Kong Olav havde sendt Bjørn og hans Følge øster til Gautland, sendte han andre Mænd til Oplandene med de Erender at byde Gjestebud for sig; han vilde den Vinter fare paa Gjestning over Oplandene, thi det havde været de forrige Kongers Sed at fare paa Gjestning over Oplandene hver tredje Vinter. Han tog paa Færden om Høsten fra Borg af. Kongen fór først til Vingulmark;n527 han indrettede Færden saa, at han tog Gjestning oppe i Nærheden af Skogbygden og stævnede til sig alle Bygdens Mænd og især alle dem, som boede fjernest fra Storherrederne. Han ransagede hos dem om Kristendomsholdet, og der han syntes Forbedringer trængtes, lærte han dem rette Seder og lagde saa stor Straf paa dem, – om der var saadanne, som ikke vilde give op Hedendommen, – at han drev nogle bort fra Landet, nogle lod han lemlæste paa Hænder eller Fødder eller stikke Øinene ud paa, nogle lod han hænge eller halshugge, men ikke lod han nogen ustraffet, som ikke vilde tjene Gud. Saaledes fór han over hele det Fylke. Lige strengt straffede han mægtige som ringe. Han gav dem Prester og satte saa mange af dem i Herrederne, som han saa der trængtes. Han havde 300 kampdygtige Mænd, da han fór op paa Raumarike. Han fandt snart, at Kristendomsholdet blev stadig mindre, jo mere han søgte op i Landet; han holdt dog frem paa samme Vis og vendte hele Folket om til den rette Tro og gav dem store Refselser, som ikke vilde lyde hans Ord.

74. Da den Konge, som raadede der for Raumarike, spurgte dette, tyktes det ham at være en meget vanskelig Sag, thi hver Dag kom der til ham mange Mænd, som klagede over sligt for ham, mange mægtige, andre ringe. Kongen tog det Raad, at han fór op paa Hedemarken til Kong Rørek, thi han var den viseste af de Konger, som da var der. Men da Kongerne havde talt sig imellem, blev de enige om at sende Bud nord i Dalenen528 til Kong Gudrød og saa til Hadeland til den Konge, som der var, og bede dem komme til Hedemarken til Møde med dem. De vægrede sig ikke for Færden, [241] og saaledes mødtes de fem Konger paa Hedemarken der, som heder Ringsaker; Ring var der den femte Konge, Broder til Kong Rørek. Kongerne gik først i Enrum til Samtale. Den Konge, som var kommen fra Raumarike, tog først til Orde og fortalte om Olav Digres Færd og om den Ufred, han gjorde, ved baade at dræbe og at lemlæste Mænd, nogle drev han fra Land, og Gods tog han til sig fra alle dem, som paa nogen Vis talte ham imod, og han fór med en hel Hær om i Landet, men ikke med det Folketal, som Loven tillod; han siger ogsaa, at for den Ufred havde han flyet did, og at tillige mange andre Stormænd fra Raumarike havde flyet fra sin Odel: «men om end denne Strid nu er os nærmest, saa vil det vare kort Tid til, at I vil komme ud for det samme, og derfor er det bedst, at vi alle sammen raadslaar om, hvad Raad vi skal tage op.» Og da han endte sin Tale, vendte Kongerne sig til Rørek om Svar. Han talte: «Nu er det kommet frem, som jeg anede skulde hænde, – da vi holdt Stævne paa Hadeland og I alle var ivrige for at løfte ham op over vore Hoveder –, at han vilde blive os «haard at tage i Horn», naar han havde ene Magt over Landet. Nu er her to Vilkaar for Haanden: det ene, at vi alle farer til ham og overlader ham at «skjære og skabe» alt mellem os, – og det tror jeg er det bedste, vi kan gjøre –; men det andet, at reise os nu imod ham, medens han endnu ikke har faret videre over Landet. Men om han end har 300 eller 400 Mænd, saa er det ikke Overmagt imod os, hvis vi alle tager ét Raad. Men ofte er det vanskeligere at seire for dem, hos hvem flere er lige mægtige, end der, hvor én er Leder for Hæren, og mit Raad er det helst, at vi ikke vaager os paa at prøve Lykke [242] med Olav Haraldsøn.» Efter dette talte hver af Kongerne sligt, som han syntes; nogle advarede, andre opmuntrede, og der blev ingen Afgjørelse; man mente, at paa begge Veier var der Vanskeligheder. Da tog Dalekongen Gudrød til Orde og talte saa: «Underligt tykkes det mig, at I vakler saa om at afgjøre denne Sag; I er ogsaa tilgavns rædde for Olav. Vi er her fem Konger, og ingen af os er af ringere Æt end han. Nu ydede vi ham Støtte til at stride imod Svein Jarl, og han har med vor Magt tilegnet sig dette Land. Men hvis han nu vil formene hver af os det lille Rige, som vi hidtil har havt, og bruge Pinsler og Tvang imod os, da kan jeg sige det for min Del, at jeg vil ikke finde mig i Kongens Underkuelse, og kalder jeg den af Eder en daarlig Mand, som er ræd for at tage Olav af Dage, naar han farer os i Hænderne hid til Hedemarken; thi det maa siges Eder, at aldrig bærer vi Hovedet frit, saalænge Olav er i Live.» Efter denne Eggelse vender de sig alle til det Raad. Da talte Rørek: «Saa synes det mig om dette Raad, at vi nu trænger til at gjøre vort Sambaand sterkt, saa at ingen vakler i Troskab imod den anden. Nu tænker I, naar Olav kommer hid til Hedemarken, at falde over ham ved aftalt Stævne, men da vil jeg ikke have den Tillid til Eder, naar nogle af Eder kan være nord i Dalene, andre længer ude paa Hedemarken. Hvis dette Raad skal stadfæstes mellem os, vil jeg, at vi skal være sammen Dag og Nat, indtil dette Raad vinder Fremgang.» Kongerne samtykte i dette og fór nu alle tilsammen. De lader rede Gjestebud for sig ude paa Ringsaker og drikker der paa Omgang, men sender Speidere fra sig ud paa Raumarike; de lader strax nogle Speidere fare ud, men andre vende tilbage, saa at de vidste hver Dag og Nat, hvorledes det havde sig med Olavs Færder og hans Folketal. Kong Olav fór paa Gjestning ind over Raumarike, og overalt paa samme Vis, som før blev sagt. Men da Gjestebudskosten ikke strak til for Folkemængdens Skyld, lod han Bønderne tilholde at øge Gjestebudene der, hvor det tyktes ham nødvendigt at dvæle; men paa somme Steder dvælte han kortere Tid end forudsat, og derfor blev hans Færd op til Vandetn529 raskere, end det var aftalt. Men da Kongerne havde stadfæstet dette Raad sig imellem, sendte de Bud og stævnede til sig Lendermænd og mægtige Bønder fra alle disse Fylker; men da de kom did, holdt Kongerne Stævne med dem i Enrum og aabenbarede for dem dette Raad og fastsatte en Stævnedag, naar denne Plan skulde have Fremgang; de aftalte, at hver af disse Konger skulde have 300 Mænd. De sender da Lendermændene tilbage, for at de skulde samle Mænd og komme til Kongerne der, det var aftalt. Denne Plan likte de fleste Mænd vel; men dog var det, som talt er, at «enhver har en Ven blandt Uvenner».

75. Paa denne Stævne var Ketel af Ringanes. Da han kom hjem om Kvelden, fik han Mad til Natverd,n530 men saa klædte han og hans Huskarler sig, og han fór ned [243] til Vandet og tog den Karve, som Ketel eiede, og som Kong Olav havde givet ham, og satte frem Skibet; der i Nøstet var al Redskaben. De tager da og sætter sig til Aarerne og ror ud efter Vandet. Ketel havde 40 Mænd, alle vel væbnede. De kommer tidlig om Dagen ud til Vasenden;n531 derfra fór Ketel med 20 Mænd, men lod de andre 20 være efter for at vogte Skibet. Kong Olav var da paa Eidn532 paa øvre Raumarike. Ketel kom did, da Kongen gik fra Ottesang; han hilste Ketel venlig. Ketel siger, at han maa strax tale med Kongen. De gaar til Samtale, de to sammen. Da siger Ketel til Kongen, hvilket Raad Kongerne har under Hænderne, og hele den Plan, som han har faaet Vished om. Men da Kongen blev det var, kaldte han Mænd til sig, sendte nogle ud i Bygden og bød dem stævne til sig Rideskyds, andre sendte han til Vandet at tage de Roskibe, som de kunde faa fat paa, og føre ham imøde. Derpaa gik han til Kirke og lod synge Messe for sig; siden gik han strax tilbords. Men da han havde faaet Mad, gjorde han sig skyndsomt rede og fór op til Vandet; der kom Skibe ham imøde. Steg han da selv i Karven og med ham saa mange Mænd, som Karven rummede; men alle de andre skaffede sig Skibe, som de bedst kunde. Da det led paa Kvelden, satte de fra Land; der var stille Veir, og de roede op efter Vandet. Kongen havde da nær 400 Mænd. Førend det dagede, kom han op til Ringsaker; Vagtmændene blev ikke noget var, førend Hæren kom op til Gaarden. Ketel og hans Mænd vidste nøie, i hvilke Herberger Kongerne sov; Kongen lod tage alle disse Herberger og vogte, for at ingen Mand skulde komme bort, og biede saa paa Lysningen. Kongerne havde ikke Folkemagt til at verge sig, og blev de alle tagne til Fange og førte for Kongen. Kong Rørek var en meget forstandig Mand og haard i Raad; Kong Olav tyktes, at han ikke kunde lide paa ham, om han end gjorde Forlig med ham; han lod blinde Rørek paa begge Øine og havde ham hos sig. Men han lod skjære Tungen af Gudrød Dalekonge. Ring og to andre lod han sverge sig Ed paa, at de skulde fare bort fra Norge og aldrig komme tilbage; men af Lendermænd og Bønder, som var sandskyldige i disse Svigeraad, drev han somme fra Land, somme blev lemlæstede, og af somme tog han imod Forlig. Om dette siger Ottar Svarte:

Guld-delende Fyrste!

Gjengjælde har Du kunnet

med ondt de onde Rænker

fra alle Landsherrerne.

Hærfører, fordum lod Du

de hedemarkske Konger,

de som Svigeraad brugte,

sømmelig Løn have.

Krigsfyrste! Du hav drevet

Dåglingern533 bort fra Landet.

Sverd-svinger! Din Styrke

større var end hines.

Hver en Konge flygtede

fjernt fra Dig (det alle

véd), men siden tog Du

Tungen fra ham, som sad nordligst.

Nu Du for alt det Rige

raader, som fem Konger

fordum eiede (Gud har

givet Dig stor Seier).

De brede Ætlande øster

til Eidn534 under Dig ligger.

Ingen Sverd-svinger fordum

sligt et Land eiede.

[244] Kong Olav lagde da under sig det Rige, som disse fem Konger havde havt, og tog Gisler af Lendermænd og Bønder. Han tog Gjestningspenger nordenfra Dalene og vidt om paa Hedemarken og vendte sig saa atter ud til Raumarike og derefter vester til Hadeland. Den Vinter døde Sigurd Syr, hans Stefader. Da drog Kong Olav til Ringerike, og hans Moder Aasta gjorde et stort Gjestebud for ham. Da bar Olav ene Kongenavn i Norge.

76. Saa er sagt, da Kong Olav var i Gjestebudet hos sin Moder Aasta, at hun leiede frem sine Børn og viste ham. Kongen satte paa sit Knæ sin Broder Guthorm, men paa det andet Knæ sin Broder Halvdan. Kongen saa paa Guttene; da satte han Rynker op og saa vredt til dem; da blev Guttene rædde. Da bad Aasta til ham sin yngste Søn, som hed Harald; han var da tre Vintre gammel. Kongen satte Rynker imod ham, men han saa op imod ham. Da tog Kongen Gutten i Haaret og rev i det; men Gutten tog op i Kongens Skjeg og sled i det. Da sagde Kongen: «Hevnlysten vil Du blive siden, Frænde.» Dagen efter drev Kongen ude paa Gaarden og hans Moder Aasta med ham. Da gik de til et Tjern. Der var da Guttene Guthorm og Halvdan, Aastas Sønner, og legte. Der havde de laget store Gaarder og store Kornlader, mange Kjør og Sauer; det var deres Leg. Kort derfra ved Tjernet ved en Lervig var Harald og havde der Træfliser, som flød i Mængde nær Landet. Kongen spurgte ham, hvad det skulde være. Det var hans Hærskibe, sagde han. Da lo Kongen til det og sagde: «Det kan være, Frænde, at det vil komme dertil, at Du raader for Skibe.» Da kaldte Kongen Halvdan og Guthorm did. Da spurgte han Guthorm: «Hvad vilde Du eie flest af, Frænde?» «Akrer,» sagde han. Kongen talte: «Hvor vide Akrer skulde Du ville eie?» Han [245] svarer: «Det vilde jeg, at der hver Sommer var saaet over hele dette Neset, som gaar ud i Vandet.» Men der stod 10 Gaarder. Kongen svarer: «Meget Korn kunde der staa paa det.» Da spurgte Kongen Halvdan, hvad han vilde eie flest af. «Kjør,» siger han. Kongen spurgte ham: «Hvor mange Kjør vilde Du eie?» Halvdan sagde: «Naar de gik til Vands, skulde de staa som tyktest rundt om Vandet.» Kongen svarer: «Store Gaarder vil I eie; det er ligt Eders Fader.» Da spørger Kongen Harald: «Hvad vilde Du eie flest af?» «Huskarler,» svarer han. Kongen sagde: «Hvor mange vil Du da eie?» «Det vilde jeg, at de i ét Maal skulde æde min Bror Halvdans Kjør.» Kongen lo til det og sagde til Aasta: «Her føder Du vist op en Konge, Moder.» Ikke er det talt om flere Ord af dem dennegang.

77. I Svitjod var det ældgammel Lands-sed, medens der var Hedendom, at der skulde være et Hovedblot i Upsaler ved Gomaaned;n535 da skulde man blote til Fred og Seier for sin Konge, og did skulde man da søge rundt hele Sveavælde; der skulde da ogsaa være alle Svears Ting. Der var da ogsaa Marked og Kjøbstævne, og den varede en Uge. Men da Kristendommen var kommen til Svitjod, holdt sig dog Lagting og Marked der. Men nu, siden Kristendommen var trængt igjennem i Svitjod og Kongerne holdt op at sidde i Upsaler, blev Markedet flyttet og holdt ved Kyndelsmesse;n536 det har holdt sig altid siden, men varer nu ikke mere end tre Dager. Der er Svearnes Ting, og dertil søger de over hele Landet. Sveavælde ligger i mange Deler. En Del er vestre Gautland med Vermeland og Markern537 og det, som ligger dertil,n538 og det er saa stort Rige, at under den Biskop, som er over det, er der 11 Hundrede Kirker.n539 Den anden Del af Landet er østre Gautland; der er en anden Biskopstol; der med følger nu Gotland og Øland, og det er tilsammen et meget større Biskopsdømme.n540 I selve Svitjod er der en Landsdel, som heder Sudermannaland; det er et Biskopsdømme.n541 Dernæst heder en Del Vestmannaland eller Fjadrundaland; det er et Biskopsdømme.n542 Dernæst heder den tredje Del af Svitjod Tiundaland, den fjerde Aattundaland; saa er den femte Sjaaland og det, som ligger dertil øster langs Havet.n543 Tiundaland er den gjæveste og bedste Bygd i Svitjod; dertil helder hele Riget, der er Upsaler, der er Kongestolen og der er Erkebiskopstolen, [246] der efter er opkaldt Upsaleøde; Svearne kalder Sveakongens Gods «Upsaleøde». I hver af disse Landsdeler er eget Lagting og egen Lov i mange Stykker;n544 over hver Lov staar en Lagmand, og han raader mest hos Bønderne, thi det skal være Lov, som han lader sige frem. Men om Konge eller Jarl eller Biskoper farer over Landet og holder Ting med Bønderne, da svarer Lagmanden paa Bøndernes Vegne; men de støtter ham alle, saa at neppe tør overmægtige Mænd komme paa deres Alting, om ikke Bønderne og Lagmanden tillader dem det. Men i alle Ting, hvori Lovene er forskjellige, skal de rette sig efter Upsale-loven, og alle andre Lagmænd skal være den Lagmands Undermænd, som er i Tiundaland.

[247] 78. Da var i Tiundaland den Lagmand, som hed Torgny; hans Fader hed Torgny Torgnysøn. Hans Forfædre havde været Lagmænd i Tiundaland i mange Kongers Tid. Torgny var da gammel; han havde en stor Hird om sig, han blev kaldt den viseste Mand i Sveavælde; han var Ragnvald Jarls Frænde og Fosterfader. Nu skal vi fortælle om, at de Mænd kom til Ragnvald Jarl, som Kongedatteren Ingegerd og Hjalte havde sendt østenfra; de bar frem sine Erender for Ragnvald Jarl og hans Hustru Ingebjårg og sagde, at Kongedatteren ofte havde talt til Sveakongen om Forlig mellem ham og Kong Olav Digre og hun var Kong Olavs bedste Ven, men Sveakongen blev vred hver Gang, hun nævnte Olav, og der syntes hende under slige Forhold at være lidet Haab om Forlig. Jarlen siger til Bjørn, hvad han havde spurgt østenfra; men Bjørn siger fremdeles det samme, at han ikke vil vende tilbage, for end han har mødt Sveakongen, og siger, at Jarlen har lovet ham det, at han skal følge ham til Sveakongen. Nu lider det fremover Vinteren, og strax efter Julen gjør Jarlen sig rede til Færden og har 60 Mænd; der i hans Følge var Bjørn Stallare og hans Reisefæller. Jarlen fór helt øster i Svitjod; men da han søgte op i Landet, sendte han sine Mænd forud til Upsaler og sendte Bud til Kongedatteren Ingegerd, at hun skulde fare ud til Ulleraker imod ham; der havde hun store Gaarder.n545 Men da Jarlens Ord kom til Kongedatteren, opsatte hun ikke Færden, men gjorde sig rede med mange Mænd. Hjalte vilde fare med hende. Men før end han fór bort, gik han for Kong Olav og sagde: «Levvel, Konge; det er sandt at sige, at jeg ingensteds har seet noget saa storartet, som her hos Eder; det Ord skal jeg bære frem, hvor jeg end kommer siden. Om det vil jeg bede Eder, Konge, at I vil være min Ven.» Kongen svarer: «Hvorfor taler Du, som om Du har Lyst til at fare bort? Hvor skal Du fare?» Hjalte svarer: «Jeg skal ride ud paa Ulleraker med Din Datter Ingegerd.» Kongen sagde: «Far da vel. Du er en vís Mand og af gode Seder og forstaar vel at færdes blandt Høvdinger.» Derefter gik Hjalte bort. Kongedatteren Ingegerd red ud til sin Gaard paa Ulleraker og lod der rede et stort Gjestebud til Jarlen. Saa kom Jarlen did og blev vel modtaget; han dvælte der nogle Nætter. Han og Kongedatteren talte meget sammen, og mest om Sveakongen og Norges Konge; hun siger Jarlen, at det tyktes hende være ringe Haab om Forlig. Da sagde Jarlen: «Hvorledes er Du tilsinds, Frænke, om Olav, Norges Konge, beiler til Dig? Os synes det, som det snarest maatte være Udsigt til Forlig, om sligt Svogerskab kunde stiftes mellem Kongerne; men ikke vil jeg tage i med den Sag, om jeg ved, at det er tvert imod din Vilje.» Hun svarer: «Min Fader vil vel raade for mit Giftermaal; men af mine andre Frænder er Du [248] den, som jeg vil helst lægge mine Raad under, slige som tykkes mig vigtige. Eller hvor raadeligt synes Dig dette?» Jarlen eggede hende meget og regnede op til Kong Olavs Ros mange Ting, som var meget hæderlige, og fortalte hende nøiagtig om de Hændelser, som da ganske nylig var skeet, at Kong Olav havde taget til Fange paa én Morgen fem Konger og taget Riget fra dem alle, men lagt deres Eiendommer og Riger under sit Vælde. Mangt talte de sammen om denne Sag og blev enige om alt sig imellem. Jarlen fór bort, da han var rede, og Hjalte med ham.

79. Ragnvald Jarl kom en Dag henimod Kvelden til Torgny Lagmands Gaard; der var store og staselige Huser, og mange Mænd stod ude. De hilste Jarlen vel og tog imod deres Hester og Sager. Jarlen gik ind i Stuen; der var inde en stor Mængde Folk. Der sad i Høisædet en gammel Mand, og saa stor en Mand havde Bjørn og hans Mænd aldrig seet. Hans Skjeg var saa sidt, at det laa i hans Skjød og bredte sig over hele Bringen; han var en vakker og gjæv Mand. Jarlen gik til ham og hilste ham; Torgny tog vel imod ham og bad ham gaa til det Sæde, han var vant til at sidde i. Jarlen satte sig da paa den anden Side midt imod Torgny. De var der nogle Nætter, før end Jarlen bar sine Erender frem; han bad, at Torgny skulde gaa til Maalstuen med dem. Bjørn og hans Mænd gik did med Jarlen. Da tog Jarlen til Orde og fortalte om det, at Norges Konge Olav havde sendt sine Mænd øster til ham for at gjøre Fred, og talte længe om det, hvor vanskeligt det var for Vestergauterne, at der var Ufred mellem dem og Norge. Han fortalte ogsaa om, at Olav Norges Konge havde sendt did Mænd, – og her var nu Kongens Sendemænd, – og han havde lovet dem det, at følge dem til Sveakongen. Han siger, at Sveakongen tog denne Sag saa tungt, at han sagde, det skulde ikke nytte nogen at komme med den Sag til ham: «Nu er det saa, Fostre,» siger Jarlen, «at jeg ikke er nok til denne Sag; derfor har jeg søgt til Dig, og der venter jeg gode Raad og Din Støtte.» Men da Jarlen endte sin Tale, tiede Torgny en Stund; men da han tog til Orde, sagde han: «Underlig bærer I Eder ad; I er lystne efter at tage Fyrste-navn, men I forstaar ikke at styre eller lægge Raad op, saasnart I kommer i nogen Vanskelighed. Hvorfor skulde Du ikke forud tænke paa det, før end Du lovede denne Færd, at Du ikke har Magt til at tale imod Kong Olav? Det tykkes mig ikke mindre hæderligt at regnes blandt Bønder, men at have Frihed til at tale sligt, som en vil, om end Kongen er tilstede. Nu skal jeg komme til Upsale-ting og yde Dig slig Hjælp, at Du kan tale uræd for Kongen sligt, som Du har Lyst til.» Jarlen takkede ham meget for dette Løfte og dvælte hos Torgny og red med ham til Upsale-ting. Der var en stor Mængde Folk; der var Kong Olav med sin Hird.

80. Den første Dag, da Tinget var sat, sad Kong Olav i sin Stol, og der sad Hirden rundt om ham. Men paa den anden Side paa Tinget sad Ragnvald Jarl og Torgny i én Stol, og der sad foran dem Jarlens Hird og Torgnys Huskarler; [249] men bag Stolen stod Bondealmuen og rundt omkring; nogle fór op paa Høider og Hauger for at høre paa derfra. Men da Kongens Erender var talte, slige som det var Skik at tale paa Tingene, og det var forbi med det, stod Bjørn Stallare op ved Jarlens Stol og sagde høit: «Kong Olav sendte mig hid i det Erende, at han vil byde Sveakongen Forlig og det Landeskifte, som fra gammel Tid har været mellem Norge og Svitjod.» Han talte høit, saa at Sveakongen hørte det nøie; men i Førstningen, da Sveakongen hørte «Kong Olav» nævne, tænkte han, at den Mand vilde føre noget Erende frem for ham; men da han hørte Tale om Forlig og Landeskifte mellem Svitjod og Norge, skjønte han, hvor det kom fra. Da løb han op og raabte høit, at den Mand skulde tie, og at sligt ikke kunde nytte. Bjørn satte sig da ned. Men da det blev stilt, stod Jarlen op og talte; han fortalte om Olav Digres Ordsending og Forligstilbud til Olav Sveakonge og om, at Vestergauterne sendte alle Bud til Kong Olav, for at der skulde blive gjort Forlig med Norges Mænd; han nævnte, hvor vanskeligt det var for Vestergauterne at savne alle de Ting fra Norge, som de trængte til Underhold, og paa den anden Side at sidde udsat for Overfald og Hærfærd, om Norges Konge samlede Hær sammen og herjede paa dem. Jarlen siger ogsaa, at Norges Konge Olav havde sendt Mænd did med det Erende, at han vil bede om hans Datter Ingegerd. Men da Jarlen holdt op at tale, stod Sveakongen op. Han afviste Forliget, men gav [250] Jarlen haard Tiltale for hans Djervhed, at han havde gjort Grid og Fred med den digre Mand og stiftet Venskab med ham, holdt ham sandskyldig i Landraad imod ham og fandt det rimeligt, at Ragnvald blev drevet fra Riget: «alt sligt,» sagde han, «fik han af sin Kone Ingebjårgs Opeggelse, og det var det uklogeste Raad, at han skulde have fulgt sin Lyst at tage slig en Kone»; han talte længe og haardt og vendte da atter Talen imod Olav Digre. Men da han satte sig, var det i Førstningen stilt; men saa stod Torgny op. Men da han stod op, reiste alle Bønder sig op, de som før havde siddet, og alle strømmede til, de som havde været paa andre Kanter, og vilde lytte til, hvad Torgny talte. Der var da megen Uro af Folkesværmen og af Vaabnene. Men da det blev stilt, talte Torgny: «Anderledes er nu Sveakongernes Sindelag, end det fordum har været. Torgny, min Farfader, mindedes Upsalekongen Eirik Emundsøn og fortalte det om ham, at saalænge han var i den raskeste Alder, havde han hver Sommer Leding ude og fór til mange Lande og lagde under sig Finland og Karelernes Land,n546 Estland og Kurland og mange Østerlande, og endnu kan man se de Jordborger og andre Storverk, som han gjorde der; han var ikke saa overmodig, at han ikke vilde høre paa Folk, naar de skulde tale med ham om noget. Torgny, min Fader, var i lang Tid hos Kong Bjørn og kjendte hans Seder; i Bjørns Tid stod hans Rige i stor Magt og tog ikke af, han var omgjængelig med sine Venner. Jeg kan mindes Kong Eirik den seiersæle, og jeg var med ham i mangen Hærfærd; han øgede Svearnes Rige og vergede det stridbart; vi havde let for at give ham Raad. Men den Konge, som nu er, lader ingen Mand vove at sige til ham andet end det ene, som han selv vil have, og derpaa lægger han al Kraft, men han lader sine Skatlande gaa fra sig af Kraftløshed og Svaghed. Han attraar at holde Norges-vælde under sig, som ingen Sveakonge fordum har attraaet, og det skaber mangen Mand Uro. Nu vil vi Bønder, at Du skal gjøre Forlig med Olav Digre, Norges Konge, og gifte Din Datter Ingegerd med ham. Men hvis Du vil vinde tilbage under Dig de Riger i ØsterLandene, som Dine Frænder og Forfædre har havt der, saa vil vi alle følge Dig til det. Men om Du ikke vil have det, som vi siger, saa vil vi gaa imod Dig og dræbe Dig og ikke taale Ulov og Ufred af Dig. Saa har vore Forfædre gjort før; de stupte ned i en Kilde paa Mulatingn547 fem Konger, som havde været fulde af Overmod, som Du nu imod os. Sig nu strax, hvad Kaar Du vil vælge.» Da gjorde Mængden strax Vaabenbrag og stort Gny. Kongen stod da op og talte; han siger, at han vil lade alt være, som Bønderne vil: «saa har alle Sveakonger gjort, at lade Bønderne raade med sig i alt det, de vilde.» Da stansede Bøndernes [251] Raab. Men derefter talte Høvdingerne, Kongen og Jarlen og Torgny, og de gjør da Fred og Forlig paa Sveakongens Vegne efter det, som Norges Konge forud havde sendt Bud om. Paa det Ting blev det aftalt, at Kong Olavs Datter Ingegerd skulde giftes med Kong Olav Haraldsøn. Kongen gav Jarlen dette Fæstemaal i Haand og overdrog ham alt sit Ombud om dette Giftermaal, og de skiltes der paa Tinget, efter at Sagen var kommen saa langt. Men da Jarlen fór hjemad, kom han sammen med Kongedatteren Ingegerd, og de talte med hinanden om Sagen. Hun sendte til Kong Olav en Kaabe af Pell, guldsømmet og med Silkeremmer. Jarlen fór tilbage til Gautland og Bjørn med ham. Bjørn dvælte en kort Tid der og fór saa tilbage til Norge med sit Følge. Og da han mødte Kong Olav og fortalte ham om, hvad Udfald hans Erende havde havt, da takkede Kongen ham meget for Færden og sagde, som sandt var, at Bjørn havde havt Lykke med sig, naar han i slig Ufred kunde faa fuldført sit Erende.

81. Da det vaarede, fór Kong Olav ud til Sjøen, lod gjøre sine Skibe rede, stævnede Mænd til sig og fór om Vaaren ud efter Viken helt til Lidandesnes, og saa fór han nord til Hordaland; han sendte da Bud til Lendermændene, opnævnte alle de mægtigste Mænd fra Herrederne og rustede den Færd prægtig ud, da han vilde fare imod sin Fæstemø. Det Bryllup skulde staa om Høsten øster ved Elven ved Landemerket.

Kong Olav havde hos sig Kong Rørek den blinde. Da hans Saar var groede, satte Kong Olav to Mænd til Tjeneste hos ham og lod ham sidde i Høisæde hos sig og holdt ham i Drik og i Klæder ligesaa godt, som han før havde holdt sig selv. Rørek var faamælt og svarede tvert og kort, naar man talte til ham. Det var hans Sedvane, at han lod sin Skosvend leie sig ude om Dagen bort fra andre Mænd; da bankede han Gutten; men naar han løb fra ham, sagde han til Kong Olav, at Svenden ikke vilde tjene ham. Da skiftede Kong Olav Tjenestefolk for ham; men det gik alt som før, at ingen Tjenestegut holdt ud med Kong Rørek. Da satte Olav til at følge og passe Rørek den Mand, som hed Svein, og han var Kong Røreks Frænde og havde før været hans Mand. Rørek holdt ved sin sedvanlige Vis med Tverhed og ligesaa med sine ensomme Færder. Men naar han og Svein var alene sammen, var Rørek lystig og snaksom; han mindedes da mange Ting, som før havde været, og som havde hændt i hans Dager, dengang han var Konge; han mindedes sin forrige Magt og ligesaa, hvem der havde voldt Forandringen i det, i hans Magt og hans Lykke, men gjort ham til Almissemand: «men det tykkes mig dog allertungest,» sagde han, «at Du og mine andre Frænder, som gav Haab om at blive mandige, nu skal blive saa vanslegtede, at de ikke skal hevne noget af den Skam, som er gjort imod vor Æt.» Slig harmfuld Tale førte han ofte [252] i Munden. Svein svarer og siger, at de havde at kjæmpe med Overmagt, men havde selv ringe Kraft. Rørek talte: «Hvorfor skal vi leve længe med Skam og Lemlæstelse, uden fordi det kunde hænde, at jeg blind fik Seier over den, som vandt Seier over mig, da jeg sov? Lad os friste Lykken og dræbe Olav Digre. Han frygter nu intet. Jeg skal lægge Raad til, og ikke vilde jeg heller spare Hænderne dertil, om jeg kunde have Nytte af dem; men det kan jeg ikke for min Blindheds Skyld, og derfor skal Du bære Vaaben paa ham. Men naar Olav er dræbt, ved jeg og kan forud se det, at Riget kommer under hans Uvenner. Da kan det være, at jeg blir Konge, og da skal Du være min Jarl.» Saa virkede hans Overtalelser, at Svein lovede at følge dette Uraad. Saa blev det aftalt, at da Kongen skulde gaa til Aftensang, stod Svein ude i Svalen foran ham og havde draget Sverd under Overkappen. Men da Kongen gik ud af Stuen, gik han fortere imod ham, end Svein ventede, og han saa Kongen i Ansigtet; da blegnede han, blev hvid som et Lig, og hans Hænder sank. Kongen merkede hans Rædsel og sagde: «Hvad er det nu, Svein? Vil Du svige mig?» Svein kastede Overkappen og Sverdet fra sig, faldt Kongen til Fode og sagde: «Alt i Guds og Eders Vold, Konge!» Kongen bød sine Mænd tage Svein, og han blev sat i Jern. Da lod han Røreks Sæde flytte over paa den anden Bænk,n548 men han gav Svein Grid, og han fór bort fra Landet. Kongen gav nu Rørek et andet Herberge at sove i end det, han selv sov i; i det Herberge sov mange Hirdmænd. Han satte to Hirdmænd til at følge Rørek Dag og Nat; de havde længe [253] været hos Kong Olav, og de var prøvede i Troskab imod ham. Ikke er det omtalt, at de var ætstore Mænd. Kong Rørek bar sig nu saa ad, at han var taus i mange Dager, saa at ingen fik et Ord af ham; men stundom var han saa lystig og glad, at der tyktes dem Gammen i hvert Ord, han sagde, og stundom talte han meget, dog ondt alene. Saa var det og, at stundom drak han enhver af Bænken og gjorde alle uføre, som var nær ham; men oftest drak han lidet. Kong Olav gav ham rigelige Tærepenge. Ofte gjorde han det, naar han kom til Herberget, og inden han lagde sig til at sove, at han lod bære ind Mjød, nogle Bøtter, og gav alle Herbergesmændene at drikke. Af det blev han meget yndet.

82. En Mand hed Finn Litle, fra Oplandene, men nogle siger, at han var finsk af Æt; han var mindre end de fleste og meget fodrap, saa at ingen Hest kunde tage ham igjen; han var fremfor alle øvet i at gaa paa Ski og skyde med Bue. Han havde længe været Kong Røreks Tjenestemand og ofte faret hans Erender, slige som krævede Troskab. Han kjendte Veier over hele Oplandene, han var ogsaa kjendt med alle Stormændene der. Men da Rørek var sat under nogle Mænds Varetægt, slog Finn sig i Færd med dem, og han fór ofte i Følge med Svendene og Tjenestefolkene, og hver Gang, han kunde, kom han og tjente Kong Rørek og talte med ham; men Kongen vilde ikke tale med ham længe ad Gangen og ikke lade Folk faa Mistanke til deres Tale. Men da det led ud paa Vaaren og de søgte ud i Viken, blev Finn borte fra Hæren i nogle Dager; saa kom han igjen tilbage og dvælte der en Tid. Saa gik det ofte, og ingen lagde Merke til det, thi der var mange Omløbere med Hæren.

83. Kong Olav kom til Tunsberg før Paasken549 og dvælte der meget længe om Vaaren; der kom da mange Kjøbsklbe til Byen, baade Saxer og Daner og Folk østenfra Viken og fra nord i Landet; der var en meget stor Mængde. Dengang var der god Aaring og mange Drikkelag. Det hændte en Kveld, at Kong Rørek var kommet til Herberget temmelig sent og havde drukket meget og var da meget lystig; did kom da Finn Litle med en Bøtte Mjød, og den var krydret og meget sterk. Da lod Kongen give at drikke til alle dem. som var inde, lige til at enhver sovnede i sit Rum. Finn var da gaaet bort, men Lys brandt i Herberget. Da vakte Rørek de Mænd, som var vante til at følge ham, og sagde, at han vilde gaa i Gaarden. De havde en tændt Lygte med sig, men ude var der belgmørkt. Der var et stort Udhus i Gaarden, bygget paa Stokker, men en Trappe at gaa op til Døren. Medens Rørek og hans Mænd sad der, hørte de, at en Mand raabte: «hug den Fandens Karl!» Derefter hørte de Brag og en Lyd, som om noget faldt. Kong Rørek sagde: «De har nok drukket ordentlig, de som slaas der; far strax til og skil dem ad!» De gjorde sig strax færdige og løb ud; men [254] da de kom ud paa Trappen, blev han hugget først, som gik bagerst, og begge dræbte. Der var da Kong Røreks Mænd komne: Sigurd Hit, som havde været hans Merkesmand, og 11 andre; der var da Finn Litle. De drog Ligene op mellem Husene, men tog Kongen og havde ham med sig, løb derpaa ud paa en Skute, som de havde, og roede bort. Sigvat Skald sov i Kong Olavs Herberge; han stod op om Natten og hans Skosvend med ham, og de gik ud til det store Udhus. Men da de skulde gaa tilbage og nedad Trappen, gled Sigvat og faldt paa Knæ og tog ned med Hænderne og kjendte, at der var vaadt under. Han sagde: «Det tænker jeg, at nu i Kveld har nok Kongen gjort os ustø paa Fødderne,» – og lo dertil. Men da de kom i Herberget, hvor der brandt Lys, spurgte Skosvenden: «Har Du strubbet Dig, eller hvorfor er Du blodig overalt?» Han svarer: «Ikke har jeg skrubbet mig, men dette maa dog vidne om Tidender.» Han vakte da Tord Folesøn, Merkesmanden, sin Senge-fælle, og de gik ud og havde med sig en tændt Lygte og fandt strax Blodet. Saa ledte de og fandt snart Ligene og bar Kjendsel paa dem; de saa ogsaa, at der laa en stor Træstubbe og i den mange Hug, og det spurgtes siden, at det havde været gjort paa Skrømt for at lokke ud dem, som blev dræbte. Sigvat og Tord sagde sig imellem, at det var nødvendigt, at Kongen fik vide disse Tidender saa snart som muligt. De sendte strax Svenden til det Herberge, som Kong Rørek havde været i; der sov alle, men Kongen var borte. Han vakte de Mænd, som var inde der, og sagde dem Tidenden; de stod op og fór ud i Gaarden did, hvor Ligene laa. Men skjønt det tyktes nødvendigt, at Kongen fik som snarest disse Tidender at vide, turde ingen vække ham. Da sagde Sigvat til Tord: «Hvad vil Du helst, Ven, vække Kongen eller sige ham Tidenden?» Tord sagde: «Ikke tør jeg for nogen Pris vække ham, men sige ham Tidenden skal jeg.» Da sagde Sigvat: «Endnu er der meget igjen af Natten, og det kan hænde, at Rørek før Dag har fundet sig et Gjemmested, saa at han siden ikke blir let at finde; men de kan endnu ikke være komne langt, thi Ligene var varme; den Skam skal aldrig hænde os, at vi ikke lader Kongen faa vide denne Svig; gaa Du ind i Herberget, Tord, og bi der paa mig.» Da gik Sigvat til Kirke og vakte Klokkeren og bad ham ringe for Hirdmændenes Sjæl, – og nævnte de Mænd, som var dræbte. Klokkeren gjorde, som han bad. Men ved Ringningen vaagnede Kongen og satte sig op; han spurgte, om det da var Ottesangs Tid. Tord svarer: «Der er værre Ting paafærde: store Tidender er sket! Kong Rørek er kommen bort, men to af Eders Hirdmænd er dræbte.» Da spurgte Kongen efter, hvad der var hændt; Tord siger sligt, som han vidste. Da stod Kongen op og lob blæse til Hirdstævne; men da Hirden kom sammen, valgte Kongen Mænd til at fare alle Vegne fra Byen for at lede efter Rørek paa Sjø eller Land. Tore Lange tog en Skute og fór med 30 Mænd, og da det blev lyst, saa de to smaa Skuter fare foran dem. Da de saa hverandre, roede begge, som de bedst kunde. Der var Kong Rørek og havde 30 Mænd. [255] Men da de kom nærmere sammen, vendte Røreks Mænd ind mod Land, og de løb alle iland der; men Kongen satte sig op i Løftingen og ønskede dem at leve vel og mødes igjen uskadte. Dernæst roede Tores Mænd til Land. Da skjød Finn Litle en Pil, og den kom midt paa Tore, som fik sin Bane af den. Sigurd og hans Mænd løb alle til Skogen, men Tores Mænd tog hans Lig og Kong Rørek og flyttede dem ud til Tunsberg. Kongen tog da Kong Rørek i sin Forvaring; han lod dem vogte ham og viste stor Forsigtighed mod hans Svigeraad, fik Mænd til at gjæte ham Nat og Dag. Kong Rørek var da meget lystig, og ingen merkede paa ham, at han ikke likte sig som bedst.

84. Det hændte Himmelfartsdagen,n550 at Kong Olav gik til Høimesse; da gik Biskopen med Procession om Kirken og ledsagede Kongen, men da de kom tilbage i Kirken, førte Biskopen Kongen til hans Sæde norden til i Koret. Der sad Kong Rørek nærmest, som han var vant til; han havde Kappen for sit Ansigt. Da Kong Olav havde sat sig ned, tog Kong Rørek ham med Haanden i Axelen og trykkede; han sagde da: «Pell-klæder har Du nu, Frænde.» Kong Olav svarer: «Ja, nu holdes en stor Høitid til Minde om, at Jesus Krist steg fra Jorden til Himmelen.» Kong Rørek svarer: «Ikke skjønner jeg det, I siger mig om Kristus, saa at det fæster sig i min Hu. Mangt af, hvad I [256] siger, tykkes mig noget utroligt, men dog har meget underligt hændt i Fortiden.» Men da Messen var inde, stod Kong Olav op og løftede Hænderne op over sit Hoved og bøiede sig imod Alteret, og da gled Kappen bagover fra hans Herder. Da sprang Kong Rørek raskt og haardt op og stak derefter til Kong Olav med en slig Kniv, som kaldes en Ryting.n551 Stikket kom i Kappen ved Herderne, da Kongen havde ludet sig ned; Klæderne fik store Skaar, men Kongen blev ikke saaret. Men da Kong Olav merkede Hensigten, løb han frem derved paa Gulvet. Kong Rørek stak til ham anden Gang med Kniven, men naaede ham ikke og sagde: «Flyr Du nu, Olav Digre, for mig, som er blind?» Kongen bad sine Mænd tage ham og leie ham ud af Kirken, og saa blev gjort. Efter disse Hændelser eggede man Kong Olav til at lade Rærek dræbe: «og er det,» siger de, «at friste Lykken, Konge, at have ham hos Eder og spare ham, hvad ondt han sinder paa; han pønser jo Dag og Nat paa det, at tage Livet af Eder. Men saasnart I sender ham bort fra Eder, ser vi Ingen, som kan gjæte ham saa godt, at man ikke kan vente, at han slipper bort. Men hvis han kommer løs, vil han strax reise en Flok og gjøre meget ondt.» Kongen svarer: «I har Ret i, at mangen har faaet Døden for mindre Ugjerning end Rørek; men nødig vil jeg forspilde den Seier, jeg fik over Oplændingekongerne, at jeg tog dem alle fem paa en Morgen og fik saa hele deres Rige uden at trænge til at blive Banemand af nogen af dem; thi de var alle mine Frænder. Men dog kan jeg nu ikke vel se, om Rørek kan faa nødt mig til at lade dræbe ham eller ikke.» Af den Aarsag havde Rørek taget med Haanden paa Kong Olavs Axel, at han vilde vide, om han havde Brynje paa.

85. En Mand hed Tóraren Nevjolvsøn; han var en Islænding og havde sin Herkomst fra Nordlandet; han var ikke af stor Æt, men klog og ordspag og djerv i Tale med Fyrster. Han var en stor Farmand og var lange Tider udenlands.n552 Toraren var en styg Mand, især fordi han var daarlig skabt i Lemmerne; han havde store og stygge Hænder, men Fødderne var dog meget styggere. Toraren var tilstede i Tunsberg, da disse Tidender hændte, som før er fortalt om; han var i Kjendskab med Kong Olav. Toraren gjorde det Kjøbskib rede, som han eiede, og vilde til Island om Sommeren. Kong Olav havde Toraren til Gjest nogle Dager og talte meget med ham; Toraren sov i Kongens Herberge. Det var en Morgen tidlig, at Kongen laa vaagen, men andre Mænd sov i Herberget; da var Solen nylig staaet op, og det var meget lyst inde. Kongen saa, at Toraren havde rakt den ene Fod frem fra Sengklæderne; han saa paa Foden en Stund. Da vaagnede man i Herberget. Kongen sagde til Toraren: «Jeg har været vaagen en Stund, og jeg har seet det Syn, som tykkes meget værd; men det er en Mandsfod saa styg, at jeg tror, at der ikke skal være nogen styggere her i Kjøbstaden,» [257] – og bad de andre se til, om de ikke syntes det samme. Men alle, som saa den, sandede, at saa var det. Toraren skjønte, hvad der taltes om, og svarede: «Der er faa Ting, som er saa særlige, at man ikke kan vente at finde dens Mage, og det er rimeligt, at det ogsaa her er saa.» Kongen sagde: «Det vil jeg dog heller holde paa, at der ikke mon findes saa styg en Fod, om jeg end skulde vedde derom.» Da svarede Toraren: «Jeg er rede til at vedde med Eder om det, at jeg her i Kjøbstaden kan finde en styggere Fod.» Kongen siger: «Da skal den af os, som har Ret, kunne kræve en Bøn af den anden.» «Saa skal det være,» siger Toraren; han stak da frem fra Sengklæderne den anden Fod, og den var ingen Mon fagrere, og paa den var Stortaaen af. Da sagde Toraren: «Se nu her, Konge, en anden Fod, og den er saa meget styggere, som her er en Taa borte; jeg har vundet Veddemaalet.» Kongen siger: «Den første Fod er saa meget fælere, som der er fem fæle Tær paa den, men her bare fire; jeg har Ret til at kræve en Bøn af Dig.» Toraren siger: «Kostbart er Kongens Ord; men hvilken Bøn vil Du kræve af mig?» Han siger: «Den, at Du flytter Rørek til Grønland og fører ham til Leiv Eiriksøn.» Toraren svarer: «Ikke har jeg kommet til Grønland.» Kongen siger: «Slig Farmand som Du er, da er der nu Tid at fare til Grønland, om Du ikke har været der.» Toraren svarer i Førstningen lidet paa den Sag; men da Kongen holdt ved med at faa den Sag afgjort, viste Toraren den ikke ganske fra sig og sagde saa: «Jeg skal lade Eder høre, Konge, den Bøn, som jeg havde tænkt at bede om, hvis jeg havde [258] vundet; men det er, at jeg vilde bede om at blive Eders Hirdmand. Hvis I opfylder den, da bliver jeg mere skyldig til ikke at negte, hvad I vil kræve.» Kongen samtykte i det, og Toraren blev hans Hirdmand. Da gjorde Toraren sit Skib rede, og da han var færdig, tog han imod Kong Rørek. Men da de skiltes, Kong Olav og Toraren, sagde Toraren: «Om det nu bærer saa til, Konge, som ikke er uventendes og ofte kan hænde, at vi ikke kommer til Grønland, men vi driver til Island eller andre Lande, hvorledes skal jeg nu saa skilles fra denne Konge, at I liker det?» Kongen siger: «Om Du kommer til Island, skal Du give ham til Gudmund Eyjolvsønn553 eller Skafte Lovsigemand eller andre Høvdinger, som vil tage imod mit Venskab og mine Jertegn. Men om Du kommer til andre Lande, som er nær her, saa faar Du indrette det saaledes, at Du vist ved, at Rørek aldrig siden kommer levende til Norge; men det faar Du gjøre da alene, naar Du ikke ser anden Udvei.» Men da Toraren var færdig og der blev Bør, seilede han den ydre Led udenfor Øerne og nord (vest) forbi Lidandesnes, stævnede saa ud i Havet; han fik sent Bør, men han agtede sig mest for at komme til Land. Han seilede søndenfor Island og havde Landkjending og derefter vest forbi Landet i Grønlandshavet; da fik han svært Uveir og Bølgegang, men da det led paa Sommeren, naaede han Island i Breidefjorden. Torgils Aresønn554 var den første Høvding, som kom til dem; Toraren fortæller ham om Kong Olavs Ordsending og Venskabs-løfte og Jertegn, som fulgte med at tage imod Kong Rørek. Torgils svarede venlig og bød Kong Rørek til sig, og han var hos Torgils Aresøn om Vinteren. Han likte sig ikke der og bad Torgils at give ham Følge til Gudmund; han siger, at han tyktes have spurgt, at hos Gudmund var den største Pragt paa Island og han skulde være sendt til ham. Torgils gjorde, som han ønskede, og fik Mænd til at følge ham til Gudmund paa Mådroveller. Gudmund tog vel imod Rørek for Kongens Ordsendinger, og han var den anden Vinter hos Gudmund; da likte han sig ikke længer der. Da skaffede Gudmund ham Ophold paa en liden Gaard, som heder Kalvskind,n555 og der var faa Husfolk. Der var Rørek den tredje Vinter og sagde saa, at siden han mistede Kongedømmet, havde han likt sig bedst der, thi der blev han af alle sat høiest. Sommeren efter fik Rørek en Sygdom, som bragte ham Døden. Saa er sagt, at han er den eneste Konge, som hviler paa Island. Toraren Nevjolvsøn var siden lange Tider i Sjøfærder, men var stundom hos Kong Olav.

86. Den Sommer, da Toraren fór med Rørek til Island, fór ogsaa Hjalte Skjeggesøn til Island, og Kong Olav ledsagede ham bort med Vennegaver, [259] da de skiltes. Den samme Sommer fór Øivind Urarhorn i Vesterviking og kom om Høsten til Irland til Kong Konofogor. Ire-kongen og Einar Jarl fra Orknøerne mødtes om Høsten i Ulvreksfjord,n556 og der blev en skarp Strid; Kong Konofogorn557 havde meget større Hær og vandt Seier, men Einar Jarl flyede med et eneste Skib og kom saaledes tilbage til Orknøerne om Høsten, at han havde mistet næsten alle sine Mænd og alt Hærfang, som de havde taget, og Jarlen var ilde tilfreds med sin Færd og gav de Nordmænd, som havde været med Ire-kongen i Striden, Skyld for sin Useier.

87. Nu maa vi tage fat paa den Sag, som vi før har vendt os fra, at Kong Olav den digre fór i Brudefærd for at hente sin Fæstemø Ingegerd, Datter af Olav Sveakonge. Kongen havde mange Mænd og saa udvalgte, at der fulgte ham alle de Stormænd, han kunde faa, og hver af de mægtige Mænd havde med sig udvalgte Mænd baade i Æt og i Kjækhed. Hele Hæren var udstyret paa det bedste, baade i Skibe og Vaaben og Klæder. De styrede sine Skibe øster til Konungahella. Men da de kom did, hørte de ikke noget til Sveakongen; der var heller ikke kommer nogen paa hans Vegne. Kong Olav dvælte længe om Sommeren ved Kongungahella og spurgte meget efter, hvad [260] Folk kunde sige ham om Sveakongens Færder eller Formaal; men ingen kunde sige ham noget vist om det. Da sendte han sine Mænd op i Gautland til Ragnvald Jarl og lod spørge ham, om han vidste, hvad der var Aarsag til, at Sveakongen ikke kom til Stævnen, som aftalt var. Jarlen sagde, at han ikke vidste det, – «men om jeg blir det var,» siger han, «skal jeg strax sende mine Mænd til Kong Olav og lade ham vide, hvad Grunden er, om denne Opsættelse kommer af noget andet end af de mange Forretninger, som det ofte kan hænde sinker Sveakongens Reiser mere, end han forud tænker.»

88. Sveakongen Olav Eiriksøn havde først en Frille, som hed Edla, Datter af en Jarl fra Vendland; hun havde forud været hærtagen og været kaldt Kongens Trælkvinde. Deres Børn var Emund, Astrid og Holmfrid.n558 Men siden fik han med Dronningen en Søn, og han var født Jakobsmesse-dag.n559 Da Barnet skulde døbes, lod Biskopen ham hede Jakob; dette Navn likte Svearne ikke og sagde, at aldrig havde en Sveakonge havt Navnet Jakob. Alle Kong Olavs Børn var vakre og havde god Forstand. Dronningen var herskelysten og ikke venlig mod sine Stebørn. Kongen sendte sin Søn Emund til Vendland; han fødtes op der hos sine Moderfræmder og holdt ikke længe fast ved Kristendommen. Kongedatteren Astrid fødtes op i Vestergautland hos en gjæv Mand, som hed Egil; hun var en skjøn Kvinde og veltalende, gladmælt, nedladende og gavmild paa Gods. Da hun blev voxen, var hun ofte hos sin Fader og blev godt likt af alle. Kong Olav var storsindet og uvenlig i Tale; han var meget harmfuld over, at Landshæren havde gjort Uro mod ham paa Upsale-ting og truet ham med haarde Vilkaar, og gav mest Ragnvald Jarl Skylden for det. Han gjorde intet rede til Brudefærden, saa som havde været aftalt om Vinteren, at han skulde gifte sin Datter Ingegerd med Olav Digre, Norges Konge, og fare nu om Sommeren til Landemerket. Men da Tiden led, blev man meget nysgjerrig efter at faa vide, hvad Kongen agtede, om han vilde holde Aftalen med Norges Konge, eller om han vilde bryde Forliget og tillige Freden. Mange var hugsyge over dette, men ingen var saa djerv, at han turde spørge Kongen derom. Mange klagede derover til Kongedatteren Ingegerd og bad hende om at faa Vished om, hvad Kongen vilde. Hun svarede: «Jeg har ikke Lyst til at tale med Kongen om Skiftet mellem ham og Olav Digre, thi ingen af dem er den andens Ven; den ene Gang, da jeg talte Olav Digres Sag, har han svaret mig ilde.» Denne Sag gav Kongedatteren Ingegerd megen Ængstelse; hun blev hugsyg og uglad, og hun vilde gjerne vide, hvad Kongen vilde gjøre. At han ikke vilde holde sine Ord til Norges Konge, anede hun saa meget mere, som man merkede, at han blev vred hver Gang, naar Olav Digre kaldtes «Konge».

[261] 89. Det hændte en Dag tidlig, at Kongen red ud med sine Høger og Hunder og med ham hans Mænd. Men da de slap Høgene, dræbte Kongens Høg i et Rend to Aarhaner, og strax efter rendte den atter frem og dræbte da tre Aarhaner. Hundene løb efter og tog hver Fugl, som kom til Jorden. Kongen red efter og tog selv sin Fangst og roste sig meget og sagde: «De fleste af Eder faar holde længe paa, før I veider saaledes.» De sandede det og sagde, at de troede, ingen Konge kunde have saa stort Held i sin Fangst. Kongen red siden hjem med sine Mænd og var da meget glad. Kongedatteren Ingegerd gik ud af Herberget; da hun saa, at Kongen red ind i Gaarden, vendte hun sig imod ham og hilste ham. Han tog imod hende leende og bar strax frem Fuglene, fortalte om sin Fangst og sagde: «Hvor ved Du den Konge, som har faaet saa stor Fangst paa saa liden en Stund?» Hun svarer: «God Morgenfangst er dette, Herre, at I har fanget fem Aarhaner; men mere er det, at Olav, Norges Konge, tog paa én Morgen fem Konger og vandt hele deres Rige.» Og da han Hørte det, løb han af Hesten, vendte sig imod hende og sagde: «Det skal Du vide, Ingegerd, at saa megen Elsk, som Du har lagt paa den digre Manden, skal Du dog aldrig faa ham, og han ikke Dig. Jeg skal gifte Dig med en eller anden Høvding, som jeg kan have Venskab med; men aldrig kan jeg blive en Ven af den Mand, som har taget mit Rige med Hærfang og gjort mig mangen Skade i Ran og Manddrab.» Saa endte de sin Tale, og hver gik sin Vei.

90. Kongedatteren Ingegerd havde nu faaet Sandheden at vide om sin Faders Sindelag og sendte strax Mænd ned i vestre Gautland til Ragnvald Jarl og lod ham sige, hvorledes det var fat med Sveakongen, og at al Aftale med Norges Konge var brudt; hun bad Jarlen og andre Vestergauter tage sig ivare, thi de kunde ikke vente sig Fred af Norges Mænd. Men da Jarlen spurgte disse Tidender, sendte han Bud over hele sit Rige og bad dem vogte sig, om Norges Mænd vilde herje paa dem. Jarlen sendte ogsaa Mænd til Kong Olav Digre og lod sige ham de Ord, han havde spurgt, og tillige at han selv vilde holde Forlig og Venskab med Kong Olav; han bad ogsaa om, at Kongen ikke skulde herje paa hans Rige. Men da denne Ordsending kom til Kong Olav, blev han meget vred og hugsyg, og det varede i nogle Dager, at ingen Mand fik et Ord af ham. Efter dette havde han Husting med sine Mænd. Da stod Bjørn Stallare først op og nævnte først i sin Tale, at han Vinteren forud var faret øster for at faa Fred istand; han siger, hvorledes Ragnvald Jarl havde taget vel imod ham; han siger ogsaa, hvor tvert og tungt Sveakongen i Førstningen havde taget denne Sag; «men det Forlig, som blev gjort,» siger han, «kom mere istand ved Mængdens Støtte og Torgnys Magt og Ragnvald Jarls Hjælp end med Sveakongens gode Vilje. Af [262] den Aarsag tykkes vi at vide, at Kongen vist volder, at Forliget er brudt, men ikke giver vi Jarlen Skyld for det; i ham fandt vi en sand Ven af Kong Olav. Nu vil Kongen vide af Høvdingerne og andre Hærmænd, hvad Raad han skal tage op, om han skal gaa op i Gautland og herje med den Hær, vi nu har, eller I synes om at vælge et andet Raad?» Han talte baade længe og klogt. Efter det talte mange Stormænd, og næsten alles Tale endte med det samme, at alle raadede fra Hærfærden og talte saa: «Om vi end har mange Mænd, saa er dog her samlet mægtige og gjæve Mænd, men til at fare i Hærfærd er unge Mænd lige saa stikkede, som synes godt om at vinde sig Gods og Hæder. Det er ogsaa Hærmænds Vis, naar de skal fare i Kamp eller Strid, at de har med sig mange Mænd til at gaa foran og verge sig, men ofte kjæmper de Mænd bedre, som har lidet Gods, end de, som er opfødte i Rigdom.» Efter deres Forslag tog Kongen det Raad at hæve Ledingen og gav da hver Mand Orlov at fare hjem; men han lyste, at næste Sommer skulde han have Leding ude fra hele Landet og da fare imod Sveakongen og hevne hans Løftebrud. Det likte alle vel. Fór da Kong Olav nord i Viken og satte sig om Høsten i Borg og lod drage did al Kost, han trængte til Vinterophold; han sad der om Vinteren med mange Folk.

91. Man talte meget forskjellig om Ragnvald Jarl. Nogle sagde, at han var Kong Olavs sande Ven, men dette syntes nogle ikke troligt, og de sagde, at han nok kunde udvirke hos Sveakongen, at han holdt sit Ord og Aftaten med Kong Olav Digre. Sigvat Skald var i sine Ord Ragnvald Jarls Ven og talte ofte om det til Kong Olav; han tilbød Kongen at fare til Ragnvald Jarl og udforske, hvad han kunde faa vide om Sveakongen, og friste, om han kunde faa istand noget Forlig; det likte Kongen vel, thi han syntes godt om at tale ofte med sine fortrolige Mænd om Kongedatteren [263] Ingegerd. I Førstningen af Vinteren fór Sigvat Skald og to Mænd med ham fra Borg og øster over Markernen560 og saa til Gautland. Og førend Kong Olav og Sigvat skiltes, kvad han et Vers:

Sid Du nu, Olav Konge!

uskadt, indtil jeg kommer

hid tilbage til Hallen

og her vi mødes atter!

Skaldens Bøn er, at Lykke

og Liv Kongen maa have

og herske her i Landet

til Hæder (nu ender jeg Verset).

Nu er de Ord, som af alle

for os er vigtigst, talte.

Konge! men vi har Skjøn paa

Sager mange flere.

Haardsindet Fyrste! Lade

Gud Dig Landet holde,

thi dertil er Du baaren

(det er mit Ønske altid).

Siden farer de øster til Eidarn561 og fik en daarlig Farkost over Aaen, en Eke, og kom med Nød og neppe over Aaen. Sigvat kvad:

Vaad lod til Eid jeg drage

den vaklende Baad; jeg frygted'

tilbage at maatte vende;

vi kom i Fare paa Baaden.

Gid Haugtusserne Skibet

havde (det værste, jeg kjendte)!

I Livsfare var jeg paa Baaden,

men bedre det gik, end jeg tænkte.

Siden fór de over Eidaskogen;n562 Sigvat kvad et Vers:

Ei var det lystigt at fare

fra Eidene, da jeg gik harmfuld

(tunge Men vi mødte)

tretten Mil over Skogen.

Kongsmændene Blemmer

bar under saare Fødder,

men dog gik vi did raskt

denne Dag fremover.

Siden fór de gjennem Gautland og kom om Kvelden til den Gaard, som heder Hov;n563 der var Døren lukket, og de fik ikke komme ind. Folkene sagde, at der var helligt. Bort gik de derfra. Sigvat kvad:

Heftig til Hov løb jeg,

men lukket var Døren, og bønlig

ude jeg spurgte mig for,

mens ind Næsen jeg satte.

Faa Ord fik jeg, men helligt

Folkene sagde der være.

Hedninger bort mig jaged',

men jeg bad Trold dem tage.

[264] Derefter kom han til en anden Gaard; der stod Husfruen i Døren og bad ham ikke komme ind der: «de havde Alve-blot,»n564 sagde hun. Sigvat kvad:

«Gaa ikke ind længer,

arme Dreng,» sa' Konen:

«hedenske er vi, og Odens

Uvenskab vi frygter.»

Alve-blot havde de inde,

den usle Kjærring sagde;

ud hun jog mig af Gaarden,

som jeg en Ulv havde været.

Kvelden efter kom han til tre Bønder, som alle kaldte sig Alve, og alle drev ham ud. Sigvat kvad:

Nu har trende Navner,

som Nakken til mig vendte,

drevet mig ud (de neppe

nidkjære er for sin Ære).

Nu jeg er ræd, at alle

Mænd, som Navn af Alve

bærer, vil drive siden

sine Gjester fra Gaarden.

De fór derefter videre om Kvelden og kom til den fjerde Bonde; han havde Ord for at være den bedste af dem, men ud drev han dem. Sigvat kvad:

Siden fór jeg at finde

(Fred jeg vented') en Bonde,

ham, som den aller bedste

af alle Mænd man kaldte.

Bonden saa til mig bare;

om den bedste er denne,

da er ond den værste

(ugjerne Folk jeg laster).

Østen for Eidaskogen

ikke jeg fandt paa Færden

Husly, da jeg krævede

Herberg hos ukristne.

Ikke den mægtige Saxe's

Søn jeg fandt, men Gjestftihed

savnedes inde (paa én Kveld

ud jeg kom fire Ganger).

Men da de kom til Ragnvald Jarl, sagde Jarlen, at de havde havt en tung Færd. Sigvat kvad:

Sendemænd fra Sogningers

Herre, de som søgte

hid med Kongens Erende,

havde saa tung en Reise.

Mindst vi os spared', men meget

maatte vi stræve paa Færden.

Norges Konge raadede,

at nordfra hid vi har faret.

Dryg at gaa for Drengene

(dog jeg Kongen priser)

var over Eidaskogen

Veien øster til Jarlen.

Høvdingens Mænd skulde ikke

have bort mig drevet,

inden jeg min milde

Herre kom at møde.

Ragnvald Jarl gav Sigvat en Guldring. En Kvinde sagde, at han dog faret til noget med de svarte Øinene. Sigvat kvad:

[265] Os har disse islandske

Øine svarte, Kvinde!

bragt til Ringen den blanke

langt ad bratte Stier.

Mjød-skjænkerske! Disse

mine Fødder har gaaet

ihærdig Veiene gamle,

som ikke Din Husbond kjender.

Men da Sigvat kom hjem til Kong Olav og han gik ind i Hallen, kvad han (han saa paa Væggen):

Hirdmænd smykker Kongens

Sal – de, som Ørnene mætter –

med Hjelmer og Brynjer (af begge

her ser jeg Væggene fulde).

Knapt nogen ung Konge

kan sig rose af bedre

Hus-udstyr (det er sikkert):

Hallen er herlig at skue.

Siden fortalte han om sin Færd og kvad disse Vers:

Den heftige Konges hugstore

Hird jeg beder at høre,

hvad for Slid jeg har døiet

(disse Vers jeg gjorde):

Op i Høst jeg sendtes

fra Havets Ski øster

saa lang en Led til Svitjod,

lidet sov jeg siden.

Men da han talte med Kongen, kvad han:

Ærlig mod Dig, Kong Olav,

Erendet mit jeg røgted',

da jeg mødte den kjække,

den mægtige Jarl Ragnvald.

Mange Ord med den milde

Malm-kriger jeg delte,

aldrig i Hirdmands Haller

Hørte jeg greiere Taler.

Da jeg kom vestenfra,

vilde mange raadslaa,

saa som før Eiriks

Ætling til Svig hidsede;

men Du, som ene Jarlernes

Jord fra Svein har vundet,

Du vil hos Ulvs Frænde

finde broderlig Støtte.

Dig bad, Guld-fiende!

Jarlers Frænde at holde

vel hver hans Huskarl,

som hid vilde komme.

Men hver af Dine Drenger

(det er ligesaa sikkert),

som vil østpaa reise,

ham vil Ragnvald hjælpe.

Ulvs Søn sagde, Olav!

at mellem Eder begge

Forlig nys var laget

(lægge I ned Klagerne!);

Ragnvald sagde, at snarest

stod det til Dig at hindre,

Du Tyvebanders Forfølger!

at Fiendskabet vaktes.

I Førstningen af Vinteren fór Sigvat Skald og to Mænd sammen med ham fra Borg og øst over Marker og derefter til Gautland og fik i den Færd ofte ond Modtagelse; paa én Kveld kom han til tre Bønder, som alle drev ham ud. Da kvad Sigvat Skald Østerfærd-viserne om sin Færd.

[266] Sigvat Skald kom til Ragnvald Jarl og var der en lang Stund i gode Kaar. Da fik han af Ingegerd Kongedatters Brevsendinger spurgt, at der var kommet Sendemænd til Olav Sveakonge fra Kong Jarisleivn565 østen fra Holmgaard for at beile for Jarisleiv til Ingegerd, Olav Sveakonges Datter, og det tillige, at Kong Olav tog dette meget venlig. Dengang kom ogsaa Astrid, Kong Olavs Datter, til Ragnvald Jarls Hird; der blev da gjort et stort Gjestebud. Sigvat Skald blev snart kjendt med Kongedatteren; hun kjendtes ogsaa ved ham og hans Slegt, thi Ottar Skald, Sigvats Søstersøn, havde været længe der i Venskab med Olav Sveakonge. Nu blev der mange Samtaler; Ragnvald Jarl spurgte, om Olav, Norges Konge, kunde ville gifte sig med Astrid: «og hvis han vil det,» siger han, «saa tænker jeg, at om det Giftermaal spørger vi ikke Sveakongen.» Det samme sagde Astrid Kongedatter. Efter det fór Sigvat og hans Følge hjem og kom lidt før Jul til Borg til Kong Olav. Strar fortæller Sigvat Kong Olav de Tidender, han havde spurgt. Kongen blev først meget uglad, da Sigvat fortalte ham om Kong Jarisleivs Beilen, og Olav siger, at han ikke ventede andet end ondt af Olav Sveakonge, «naar vi nu kan faa hevnet det, saa han mindes det.» Men da det led, spurgte Kongen Sigvat om mange Tidender østen fra Gautland. Sigvat siger ham meget om Astrid Kongedatters Skjønhed og Veltalenhed og tillige, at alle Mænd sagde, at hun ikke stod tilbage i noget for sin Søster Ingegerd. Dette faldt Kongen vel i Ørene. Sigvat sagde ham alle de Samtaler, Astrid og han havde havt sig imellem, og Kongen hørte omhyggelig paa det og sagde saa: «Sveakongen tænker nok ikke, at jeg kanske tør gifte mig med hans Datter uden hans Vilje.» Men ikke blev denne Sag baaret frem for flere Mænd. Kong Olav og Sigvat Skald talte ofte om denne Sag. Kong Olav spurgte Sigvat omhyggelig efter, hvad han kunde faa vide om Ragnvald Jarl: «om han er vor Ven,» siger han. Sigvat svarer, at Jarlen var Kong Olavs bedste Ven. Sigvat kvad da:

Fast skal Du, mægtige Fyrste,

Forliget holde med Ragnvald,

den mægtige; for dit Vel han

vaager om Nat som ved Dagen;

Værdige Konge, jeg ved ei

en Ven bedre end ham,

Du eier paa Østerveiene

alt ved Havet det grønne.

Efter Julen fór Tord Skotakoll, Sigvat Skalds Søstersøn, og med ham Sigvats Skosvend lønligen fra Hirden. De fór øster til Gautland; de havde Høsten forud faret øster did med Sigvat. Men da de kom til Jarlens Hird, bar de frem for Jarlen de Jertegn, som Kong Olav selv havde sendt Jarlen i Fortrolighed. Strar gjorde Jarlen sig rede til at fare og med ham Kongedatteren Astrid, og de havde [267] nær 100 Mænd, udvalgte Folk baade af Hirden og af Storbønders Sønner, og deres Udstyr var herligt, baade i Vaaben og Klæder og Hester; de red nord til Norge til Sarpsborg og kom did ved Kyndelsmesse.n566

92. Kong Olav havde der ladet alt gjøre rede; der var alskens Drik, den bedste, man kunde faa, og af alle andre Sager var der de bedste; han havde da ogsaa stævnet til sig mange Stormænd fra Herrederne. Men da Jarlen kom did med sine Mænd, modtog Kongen ham overmaade vel, og Jarlen fik store og gode Herberger, herlig udstyrede, og dertil Tjenere og Mænd, som skulde se til, at der ikke skortede noget, som kunde pryde et Gjestebud. Men da dette Gjestebud havde varet nogle Dager, var Kongen og Jarlen og Kongedatteren i Maalstævne; men det kom ud af deres Tale, at Ragnvald Jarl fæstede Astrid, Olav Sveakonges Datter, til Olav, Norges Konge, med den Medgift, som det forud havde været aftalt, at hendes Søster Ingegerd skulde have hjemmefra. Dette Gjestebud blev nu øget, og blev Kong Olav og Dronning Astrids Bryllup nu drukket med stor Hæder. Derefter fór Ragnvald Jarl tilbage til Gautland, og ved Afskeden gav Kongen Jarlen gode og store Gaver, og de skiltes som de kjæreste Venner; det Venskab holdt de ved, saalænge de begge levede.

[268] 93. Vaaren efter kom Kong Jarisleivs Sendemænd østenfra Holmgaard til Svitjod for at faa afgjort den Sag, at Kong Olav Sommeren forud havde lovet at gifte sin Datter Ingegerd med Kong Jarisleiv. Kong Olav talte om denne Sag med Ingegerd og sagde, at det var hans Vilje, at hun skulde giftes med Kong Jarisleiv. Hun svarer: «Hvis jeg skal giftes med Kong Jarisleiv, vil jeg i Brudegave have Aldeigjaborg og det Jarls-rige, som ligger dertil.» De gerdske Sendemænd lovede dette paa sin Konges Vegne. Da sagde Ingegerd: «Hvis jeg skal fare øster i Gardarike, vil jeg vælge fra Sveavælde den Mand, som tykkes mig bedst skikket til at fare med mig; jeg vil ogsaa have aftalt, at han der øster skal have ikke mindre Titel end her, og ikke i nogen Maade mindre Ret eller Hæder, end han har her.» Dette samtykte Kongen, og ligesaa Sendemændene; Kongen gav Løfte herom, og ligesaa Sendemændene. Da spurgte Kongen Ingegerd, hvem den Mand var i hans Rige, som hun vilde vælge til Følge med sig. Hun svarer: «Den Mand er Ragnvald Jarl Ulvsøn, min Frænde.» Kongen svarer: «Anderledes har jeg tænkt at skulle lønne Ragnvald Jarl for den Drottensvig,n567 at han fór til Norge med min Datter og gav hende som Frille til den digre Manden, som han vidste var vor værste Uven, og for den Sag skal han i Sommer blive hængt.» Ingegerd bad da sin Fader at holde det Løfte, han havde givet hende; og det kom ved hendes Bønner dertil, at Kongen sagde, at Ragnvald Jarl i Fred skulde fare bort fra Sveavælde, men aldrig komme for Kongens Øine og ikke til Svitjod, saalænge Olav var Konge. Ingegerd sendte da Mænd til Jarlen og lod ham sige denne Tidende og satte ham Stævne, hvor de skulde mødes. Men Jarlen gjorde sig strax rede til Færden og red op i østre Gautland, fik sig der Skibe og førte derefter sine Mænd til Møde med Ingegerd Kongedatter. De fór da sammen øster til Gardarike om Sommeren. Derefter giftedes Ingegerd med Kong Jarisleiv. Deres Sønner var Valdemar,n568 Vissevaldn569 og Holte den modige.n570 Dronning Ingegerd gav Ragnvald Jarl Aldeigja-borg og det Jarls-rige, som fulgte dermed. Der var Ragnvald Jarl længe og var en udmerket Mand. Ragnvald Jarls og Ingebjårgs Sønner var Ulv Jarl og Eiliv Jarl.

94. En Mand hed Emund af Skara; han var Lagmand der i vestre Gautland og var en meget klog og ordsnild Mand; han var ætstor, frændesterk og meget rig; han blev regnet for en underfundig Mand og kun lidet trofast. Han var den mægtigste Mand i vestre Gautland, da Jarlen var faret bort. Den Vaar, da Ragnvald Jarl fór fra Gautland, havde Gauterne Ting mellem sig; og drøftede de ofte med [269] hverandre, hvad Sveakongen nu vilde tage sig for. De spurgte, at han var vred paa dem, fordi de havde gaaet i Venskab med Norges Konge, Olav, heller end at føre Strid med ham. Han gav ogsaa de Mænd Sag, som havde fulgt hans Datter Astrid til Norge. Nogle sagde, at de skulde søge Hjælp hos Norges Konge og byde ham sin Tjeneste, men andre raadede fra det og sagde, at Vestergauterne ikke havde Styrke til at stride mod Svearne. «Men Norges Konge er for langt borte for os,» siger de, «thi hans Hovedstyrke er os fjernere, og det første, vi har at gjøre, er at sende Mænd til Sveakongen og friste, om vi kan komme i Forlig med ham. Men hvis det ikke lykkes, da har vi det Vilkaar at søge Hjælp hos Norges Konge.» Bønderne bad da Emund at fare denne Sendefærd, og han sagde ja dertil og fór med 30 Mænd og kom frem i østre Gautland; der var mange hans Frænder og Venner, og der fik han god Modtagelse. Han havde der Samtale med de viseste Mænd om denne vanskelige Sag, og han blev enig med dem; det tyktes Mændene usømmeligt og lovløst, som Kongen gjorde imod dem. Emund fór nu op i Svitjod og holdt der Samtale med mange Stormænd, og de blev fuldt enige. Han fór videre paa sin Færd, indtil han en Aften kom til Upsaler; der tog de sig et godt Herberge og var der om Natten. Dagen efter gik Emund til Kongen, da Kongen sad i Stævne og havde mange Folk om sig. Emund gik frem for ham, bøiede sig for ham og hilste. Kongen saa paa ham, hilste ham og spurgte om Tidender. Emund svarer: «Der er bare smaa Tidender hos os Gauter; men det tykkes os en Nyhed, at Atte den dølske i Vermeland i Vinter fór op i Skogene med sine Ski og med Bue; ham kalder vi den største Veidemand. Han havde paa Fjeldet faaet saa meget Graavare,n571 at han havde fyldt sin Ski-slæde med saa meget, som han kunde føre med sig. Da vendte han hjemad fra Skogen. Han saa nu en Ekorn i et Træ, skjød efter den, men traf ikke; da blev han vred, lod Slæden løs og rendte efter Ekornen; men Ekornen fór altid der, Skogen var trangest, stundom i Trærødderne, stundom oppe i Grenene, saa svang den sig mellem Grenene til et andet Træ, og naar Atte skjød efter den, fløi den altid ovenfor eller nedenfor; men aldrig løb Ekornen saa, at Atte ikke saa den. Han blev da saa hidsig efter denne Fangst, at han skred der hele Dagen, men alligevel fik han ikke taget Ekornen. Da det blev mørkt, kastede han sig ned i Sneen, som han var vant, og laa der om Natten; Veiret var Snefok. Dagen efter fór Atte for at lede efter sin Skislæde, men fandt den aldrig siden og maatte saa fare hjem. Slige er mine Tidender, Herre.» Kongen siger: «Det er lidet til Tidende, om der ikke er mere derom at sige.» Emund svarer: «For kort Tid siden hændte fremdeles det, som maa kaldes en Tidende, at Gaute Tovesøn fór med fem Hærskibe ud efter Gautelven, men da han laa i Eikerøerne, kom der Daner med fem store Kjøbskibe. Gaute vandt snart fire af Kjøbskibene uden at miste [270] én Mand og fik meget Gods, men det femte kom unda paa Havet og fik sat Seil. Gaute fór efter dem med ét Skib og kom først nær dem; men da tog Veiret at voxe, saa Kjøbskibet gik bedre og naaede ud paa Havet. Gaute vilde da vende om; da blev der Storm, og hans Skib strandede ved Lesø; der tabtes alt Godset og den største Delen af Mændene. Hans andre Mænd skulde bie i Eikerøerne. Da kom Daner imod dem paa 15 Kjøbskibe og dræbte dem alle, men tog alt det Gods, som de før havde vundet. Det fik de for sin Vindesyge.» Kongen siger: «Dette er en stor Tidende og værd at fortælle. Men hvad er Dit Erende hid?» Emund svarer: «Jeg kommer for at søge Løsning paa vanskelige Sager, hvor vor Lov afviger fra Upsale-loven.» Kongen spørger: «Hvad er det, som Du vil klage over?» Emund siger: «Der var to ætbaarne Mænd, lige i Æt, men ulige i Eiendom og Sindelag. De trættede om Jorder og gjorde hinanden Skade, og den mest, som var mægtigst, indtil deres Trætte blev stanset og dømt paa Allemandstinget. Han maatte betale, som før var mægtigst; men ved første Betalingsfrist betalte han Gjæsling for Gaas, Gris for gammelt Svin; for en Mark brændt Guld redede han ud en halv Mark i Guld, men den anden Halvdel i Ler og Skrab, og endnu omfram truede han ham, som tog imod dette Gods for sin Ret, med Mishandling. Hvad dømmer I herom, Herre?» Kongen siger: «Han skal betale fuldt ud, hvad han blev dømt til, men til Kongen tre Ganger saa meget. Men hvis det ikke er betalt inden et Aar, skal han fare fredløs af al sin Eiendom, og hans Gods skal falde halvt i Kongens Gaard, men halvt til ham, som han skulde bøde til.» Emund krævede til Vidne paa denne Afgjørelse alle de mægtigste Mænd, som var der tilstede, og skjød Sagen til den Lov, som gik paa Upsale-ting. Derefter hilste han paa Kongen og gik siden ud. Men da førte andre Mænd sine Kjæremaal for Kongen. Men da Kongen kom til Bords, spurgte han efter, hvor Emund Lagmand var; det blev sagt ham, at han var hjemme i sit Herberge. Da sagde Kongen: «Gaa efter ham, han skal være min Gjest idag!» Der næst kom Maden ind, og der efter kom Legere med Harper og Giger og Toneredskaber, og der næst kom Skjænking. Kongen var meget lystig og havde mange Stormænd i sit Gjestebud og glemte da Emund. Hele den Dag drak Kongen og sov saa Natten efter. Men om Morgenen, da Kongen vaagnede, mindedes han, hvad Emund havde talt om Dagen forud. Da han var klædt, lod han kalde til sig sine Vismænd. Kong Olav havde hos sig tolv vise Mænd, som sad over Dommer med ham og raadede i vanskelige Sager; men det var ikke et let Arbeide, thi Kongen likte ikke, at Dommen afveg fra Retten, men det nyttede ikke at sige ham imod. Paa den Maalstævne tog Kongen til Orde og bad at kalde Emund Lagmand did. Men da Sendebudet kom tilbage, sagde han: «Herre, Emund Lagmand red bort igaar, saasnart han havde faaet Mad.» Da sagde Kongen: «Sig, I gode Høvdinger, hvad Meningen var med det Lovspørgsmaal, som Emund kom med igaar?» De svarede: «Herre, I mon have fundet det ud, om [271] det sigtede til noget andet, end han sagde.» Kongen svarede: «De to ætbaarne Mænd, som han sagde havde været uenige, og den ene mægtigst, og som hver gjorde hinanden Skade, med dem mente han mig og Olav Digre.» «Saa er det, Herre, som I siger.» Kongen siger: «Der var Dom i vor Sag paa Upsale-ting. Men hvad skulde det sige, som han fortalte om, at det var slet betalt, naar Gjæsling kom for Gaas, Gris for gammelt Svin, men halvt Ler for Guld.» Arnvid Blinde svarer: «Herre, uligt er rødt Guld og Ler, men mere ulig er Konge og Træl. I lovede Olav Digre Eders Datter Ingegerd, som er kongebaaren paa alle Sider, af Upsale-ætten, som er den ypperste i NordLandene, thi Æt er kommen fra selve Guderne; men nu har Kong Olav faaet Astrid, og om hun end er Kongedatter, saa er dog hendes Moder en Trælkvinde, og dertil vendist. Stor Forskjel er der paa de Konger, naar den ene tager imod sligt med Tak, og det er at vente, at en Nordmand ikke kan jevnes med Upsalekongen. Lad os takke for, at dette blir ved, thi Guderne har længe havt stor Omsorg for sine Ætmænd, om end nu mange forsømmer den Tro.»

De var tre Brødre: først Arnvid Blinde, – han saa saa lidet, at han neppe kunde være med i Hærfærd, men han var meget klog; den anden var Torvid Stamme, – han kunde ikke tale mere end to Ord i Sammenhæng, han var den djerveste og paalideligste; den tredje hed Frøivid Døve, – han Hørte daarlig. Disse Brødre var alle mægtige og rige Mænd, ætstore og forstandige og afholdte af Kongen. Da sagde Kong Olav: «Hvad skal det sige, som Emund sagde om Atte den dølske?» Da svarede ingen, men hver saa til den anden. Kongen sagde: «Sig det nu!» Da svarede Torvid Stamme: «Atte, trættekjær, havekjær, ildsindet; dølsk, dum.» Da sagde Kongen: «Hvem skal tage det til sig?» Da svarer Frøivid Døve:

[272] «Tale skal vi tydeligere, hvis det skal ske med Eders Lov.» Kongen sagde: «Du har mit Lov til, Frøivid, at tale det, Du vil.» Frøivid tog da til Orde: «Min Broder Torvid, som kaldes den viseste af os, kalder alt det ét: Atte og trættekjær, dølsk og dum; han kalder ham saa, som er lei af Fred, saa at han tragter efter Smaating, som han ikke faar, men mister derved store Fordeler. Nu er jeg noget døv, men dog har mange talt saaledes, at jeg har kunnet skjønne, at Folk, baade mægtige Mænd og Almuen, liker daarlig, at I, Herre, ikke holder Eders Ord til Norges Konge. Men det er værre, at I bryder Allemandsdom, som blev dømt paa Upsale-ting. Ikke trænger I at frygte Norges Konge eller Danekongen eller nogen anden, saalænge Svearnes Hær vil følge Eder; men hvis Landsfolket vender sig imod Eder, alle som én, da ser vi, Eders Venner, ikke et Raad for Haanden, som vi ved kan due.» Kongen spørger: «Hvem er Hovedmand for det, at svige Landet fra mig?» Frøivid svarer: «Alle Svear vil have sin gamle Lov og fulde Ret. Se nu til, Herre, hvor mange af Eders Høvdinger sidder nu her ved Raadslagningen med Eder. Jeg tænker, det er Sandheden, at vi sex er her, som I kalder Eders Raadgivere, men alle de andre tror jeg har redet bort og faret ud i Herredet og holder der Ting med Landsfolket, og sandt at sige, da er Hærpil skaaret op og sendt om i hele Landet, og der er stævnet Refse-ting. Alle vi Brødre har faaet Bønner om at have Del i denne Raadslagning, men ingen af os vil have det Navn, at kaldes Drotten-svigere, thi det var ikke vor Fader.» Kongen tog da til Orde: «Hvad Udvei skal vi nu finde? En stor Vanskelighed er nu for Haanden. Giv nu gode Raad til, I gode Høvdinger, at jeg faar holde Kongedømmet og min Fadersarv, men ikke vil jeg stride mod hele Svearnes Hær.» Arnvid Blinde svarer: «Herre, det synes mig raadeligst, at I rider ned til Aarosn572 med de Mænd, som vil følge Eder, og tager der Eders Skibe og farer ud i Lagen; stævn da til Eder Folk. Far nu ikke med Stridhed, men byd Mændene Lov og Landsret; og slaa ned Hærpilen, den har vel endnu ikke faret vide om i Landet, thi Tiden har været kort. Send saa Eders Mænd, dem I tror vel, til Møde med de Mænd, som har dette Raad i Hænder, for at friste, om denne Uro kan dæmpes.» Kongen siger, at han vil følge dette Raad. «Jeg vil, at I Brødre skal fare denne Færd,» siger han, «thi Eder tror jeg bedst af mine Mænd.» Da sagde Torvid Stamme: «Jeg vil blive efter, men Jakob skal fare; det trænges.» Da sagde Frøivid: «Lad os gjøre saa, Herre, som Torvid siger; han vil ikke skilles fra Eder i denne Fare; men Arnvid og jeg vil fare.» Dette Raad fik Fremgang, at Kong Olav fór til sine Skibe og styrede ud i Lågen, og blev han da snart mandsterk. Men Frøivid og Arnvid red ud til Ulleraker og tog med sig Kongesønnen Jakob, men holdt det dog hemmelige. De [273] blev snart var, at der var en stor Samling og Hærløb, idet Bønderne holdt Ting Dag og Nat. Men da Frøivid og Arnvid kom sammen med sine Frænder og Venner, sagde de, at de vil slaa sig med i Flokken, og det tager de med Glæde imod. Strax blev da alle Raad skudt hen til dem, og Mængden samlede sig om dem; men dog siger alle det samme, at de aldrig længer skal have Kong Olav over sig og ikke vil de af ham taale Ulovlighed og sligt Overmod, at han ikke vil høre paa nogen Mands Tale, om end Storhøvdinger siger ham Sandheden. Da Frøivid saa Mængdens Hidsighed, skjønte han, hvor langt det var kommet. Han holdt da Stævner med Landshøvdingerne og talte for dem og sagde saa: «Hvis dette Storraad skal fare frem, at drive Olav Eiriksøn fra Riget, synes det mig, som vi Op-svear skal gaa foran. Det har stadig her været saa, at det Raad, som Opsvearnes Høvdinger har stadfæstet sig imellem, det har de andre Landets Mænd fulgt. Ikke trængte vore Fædre til at søge Raad hos Vestergauterne om Landsstyrelsen. Nu vil vi ikke være saa vanslegtede, at Emund skal trænge til at lære os Raad; jeg vil, at vi, Venner og Frænder, binder vore Raad sammen.» Til det sagde alle ja, og det tyktes vel talt. Efter det vendte hele Mængden sig til det Forbund, som Opsvearnes Høvdinger havde gaaet ind i; Frøivid og Arnvid var nu Høvdinger for Hæren. Men da Emund merkede det, kunde han skjønne, hvad Fremgang dette Raad vilde have. Han fór da til Møde med Brødrene, og de holdt Samtale. Da spørger Frøivid Emund: «Hvad er Eders Tanke om det, hvis Olav Eiriksøn blir taget af Dage? Hvilken Konge vil I have?» Emund siger: «Den, som os tykkes bedst skikket, hvad enten han er af Høvdingeæt eller ikke.» Frøivid siger: «Ikke vil vi Opsvear, at Kongedømmet skal gaa ud af de gamle Kongers Æt i vore Dager, saalænge der er saa mange at vælge mellem som nu. Kong Olav har to Sønner; én af dem vil vi have til Konge, og er der dog stor Forskjel mellem dem: den ene er egtefødt og svensk i al sin Æt, men den anden er Trælkvindesøn og halv vendisk af Æt.» Til denne Tale blev der sterke Tilraab, og alle vilde have Jakob til Konge. Da talte Emund: «I Opsvear har Magten til at raade denne Gang; men det siger jeg Eder, hvad der nok vil hænde, at nogle af dem, som nu ikke vil høre andet, end at Kongedommet i Svitjod skal gaa i Forfædreætten, vil selv leve og gaa med paa, at Kongedømmet vil komme til andre Ætter,n573 og det vil være gavnligere.» Efter dette lod Brødrene Frøivid og Arnvid Kongesønnen Jakob leie frem paa Tinget og lod ham give Kongenavn der, og dermed gav Svearne ham Navnet Ånund, og saa blev han kaldt, saalænge han levede. Da var han ti eller tolv Vintre gammel. Efter det tog Ånund sig Hird og valgte sig Høvdinger; de havde tilsammen saa mange Mænd, som det tyktes ham, at de trængte. Men han gav da Bonde-almuen Lov til at fare hjem. Efter det fór der Sendemænd mellem Kongerne, og [274] der næst kom det dertil, at de selv mødtes og gjorde Forlig mellem sig: Olav skulde være Konge over Landet, saalænge han levede, og han skulde holde Fred og Forlig med Norges Konge og ligesaa med alle de Mænd, som havde været med i dette Foretagende; Anund skulde ogsaa være Konge og have saameget af Landet, som Faderen og han blev enige om, men han skulde være skyldig til at gaa med Bønderne, om Kong Olav gjorde slige Ting, som Bønderne ikke vilde taale af ham. Efter dette fór Sendemænd til Norge til Kong Olav med de Erender, at han skulde fare i Stævne-leding til Konungahella for at møde Sveakongen, og det tillige, at Sveakongen vilde, at de skulde gjøre sit Forlig fast. Men da Kong Olav Hørte denne Ordsending, da var han fremdeles som før tilbøielig til Fred, og han fór med sine Mænd, som aftalt var. Der kom da Sveakongen, og da han mødtes med sin Maag, bandt de mellem sig Forlig og Fred. Da var Olav Sveakonge god at tale med og myg i Sind. Saa siger Torstein Frode,n574 at den Bygd laa paa Hisingen, som snart havde fulgt med Norge, snart med Gautland.n575 Da sagde Kongerne sig imellem, at de skulde kaste Lod om den Eiendom med Terninger; den, som kastede størst Tal, skulde have den. Da kastede Svea-kongen to Sexere og sagde, at Kong Olav nu ikke trængte til at kaste. Han siger, idet han ryster Terningerne i sine Hænder: «Endnu er der to Sexere i Terningerne, og for Gud min Herre er det en let Sag at lade dem vende opad.» Han kastede, og to Sexere kom op. Da kastede Olav Sveakonge, og atter kom to Sexere. Derpaa kastede Olav, Norges Konge, og der var sex paa den ene Terning, men den anden brød i Stykker, og var der da syv. Han vandt da Bygden. Ikke har vi hørt fortælle flere Tidender fra dette Møde. Kongerne skiltes nu forligte.

95. Efter disse Tidender, som der nu er fortalt om, fór Kong Olav med sine Mænd nord i Viken; han fór da først til Tunsberg og dvælte der nogen Tid og fór saa nord i Landet og om Høsten helt nord i Trondhjem og lod der gjøre rede til Vinterophold [275] og sad der om Vinteren. Da var Olav Enevolds-konge over hele det Rige, som Harald den haarfagre havde havt, og saa meget bedre, som han var ene Konge i Landet. Han havde da med Fred og Forlig faaet den Del af Landet, som Olav Sveakonge før havde havt; men den Del af Landet, som Danekongen havde havt, tog han med Magt og raadede for den paa samme Vis som andensteds i Landet. Knut Danekonge raadede paa denne Tid baade for England og Danmark; selv sad han den meste Tid i England, men satte Høvdinger til at styre Landet i Danmark, og han gjorde paa denne Tid intet Krav paa Norge.

96. Saa er sagt, at Orknøerne byggedes i Harald den haarfagres, Norges Konges, Dage; men før var der et Vikingebøle. Sigurd hed den første Jarl paa Orknøerne, han var Søn af Øistein Glumra og Broder til Ragnvald Mørejarl, men efter Sigurd fulgte hans Søn Guthorm én Vinter. Efter ham tog Torv-Einar, Ragnvald Jarls Søn, Jarledømme og var længe Jarl og en mægtig Mand. Halvdan Haalegg, Harald Haarfagres Søn, fór imod Einar Jarl og drev ham bort fra Orknøerne. Einar kom derefter tilbage og dræbte Halvdan paa Rinansø. Efter det fór Kong Harald med Hær til Orknøerne; Einar flyede da op til Skotland. Kong Harald lod Orknøingerne sverge til ham al sin Odel. Derefter forligtes Kongen og Jarlen; Jarlen blev hans Mand og tog Landet i Len af Kongen, men skulde ikke betale Skatter deraf, thi det var udsat for Fiender. Jarlen betalte Kongen 60 Mark Guld. Da herjede Kong Harald i Skotland, saa som nævnt er i Glymdraapa. Efter Torv-Einar raadede hans Sønner Arnkel, Erlend og Torfinn Hausekljuv for Landet. I deres Dager kom Eirik Blodøx fra Norge, og Jarlerne blev ham undergivne. Arnkel og Erlend faldt i Hærfærd, men Torfinn raadede for Landet og blev gammel. Hans Sønner var Arnfinn, Haavard, Lådve, Tjot og Skule; deres Moder var Grelåd, Datter af Dungad Jarl af Katanes; hendes Moder var Groa, Datter af Torstein Røde. I Torfinn Jarls senere Tid kom Blodøxes Sønner fra Norge, da de havde flyet for Haakon Jarl; deres Fremfærd paa Orknøerne var meget voldsom. Torfinn Jarl døde Sottedød. Efter ham raadede hans Sønner, og om dem er der mange Frasagn. Lådve levede længst af dem, og han raadede tilsidst alene. Hans Søn var Sigurd Digre, som tog Jarledømme efter ham; han var mægtig og en stor Hærmand. I hans Dager fór Olav Trygvesøn med sin Hær fra Vesterviking og lagde til Orknøerne og tog Sigurd Jarl tilfange i Ragnvaldsø; han havde ligget der med ét Skib. Olav bød Jarlen til Løsning af sit Liv, at han skulde tage Daab og den rette Tro, blive hans Mand og byde Kristendom over alle Orknøer. Kong Olav tog til Gissel hans Søn, som hed Hunde eller Hvelp. Derfra fór Olav til Norge og blev Konge der. Hunde var hos Kong Olav nogle Vintre og [276] døde der; men siden viste Sigurd Jarl ingen lydighed mod Kong Olav; han giftede sig da med en Datter af Skotekongen Melkolm,n576 og deres Søn var Torfinn; Sigurd Jarls ældre Sønner var Sumarlide, Bruse og Einar Vrangmund. Fem eller fire Vintre efter Olav Trygvesøns Fald fór Sigurd Jarl til Irland, men satte sine ældre Sønner til at raade for Landet; Torfinn sendte han til Skotekongen, hans Morfader. I den Færd faldt Sigurd Jarl i Brian-slaget.n577 Men da det spurgtes til Orknørne, blev Brødrene Sumarlide, Bruse og Einar tagne til Jarler og skiftede Landet i tre Deler mellem sig. Torfinn Sigurdsøn var fem Vintre, da Sigurd Jarl faldt. Men da hans Fald spurgtes hos Skotekongen, gav Kongen Torfinn, sin Frænde, Katanes og Suderland med Jarls-navn og satte Mænd til at styre Riget for ham. Torfinn Jarl var strax i Opvexten sterkt udviklet i al legemsfærdighed; han var stor og sterk og styg, og eftersom han voxte til, var det synligt, at han var grisk, haard, grusom og klog. Om det taler Arnor Jarleskald:

Ingen Mand under Himlen

saa ung, som Einars Broder,

sagdes mere virksom

til at verge Land og at herje.

97. Brødrene Einar og Bruse var ulige i Sindelag. Bruse var stilfærdig og forligelig, klog og maalsnild og vennesæl. Einar var stivsindet, tilbageholden og uvenlig, grisk og vindesyg og en stor Hærmand. Sumarlide var lig Bruse i Sindelag; han var ældst og levede kortest af Brødrene; han døde Sottedød. Efter hans Død krævede Torfinn sin Del af Orknøerne. Einar svarer, at Torsinn havde Katanes og Suderland [277] – det Rige, som forhen deres Fader Sigurd Jarl havde havt –, og det regnede han for meget større end en Tredjedel af Orknøerne; han vilde ikke unde Torfinn Skifte, men Bruse tillod Skifte for sin Del; «jeg vil,» siger han, «ikke kræve at have mere af Landet end den Tredjedel, som jeg har frir.» Da tog Einar under sig to Tredjedeler af Øerne; han blev nu mægtig og mandsterk, var ofte om Somrene i Hærfærd og havde stort Udbud af Landet, men hans Held med at vinde Hærfang i Viking var meget vexlende. Bønderne tog til at blive leie af det Stræv, men Jarlen holdt med Haardhed alle Paalæg oppe og taalte ikke, at nogen talte imod. Einar var en meget overmodig Mand. Der blev nu Dyrtid i hans Rige af al det Stræv og de Omkostninger, Bønderne havde; men i den Del af Landet, som Bruse havde, havde Bønderne godt Aar og Rolighed; han var vennesæl.

98. En Mand hed Aamunde, mægtig og rig; han boede paa Rossøn578 i Sandvikn579 paa Laupandanes. Torkel hed hans Søn, og han var den dygtigste Mand paa Orknøerne. Aamunde var meget klog og en af de gjæveste Mænd paa Øerne. Det var en Vaar, at Einar Jarl atter havde Udbud som sedvanlig, men Bønderne knurrede og bar Sagen for Aamunde og bad ham tale med Jarlen til Hjælp for dem. Han svarer: «Jarlen har ikke Lyst til at høre Indvendinger,» og mener, det ikke nytter at bede Jarlen nogen Bøn om dette: «mit og Jarlens Venskab er godt for nærværende; men hvis vi bliver uenige, tykkes det mig farligt efter begges Sindelag; jeg vil ikke give mig af med det.» Da talte de med Torkel om dette; han vilde nødig til, men lovede det dog, da man bad ham meget derom. Aamunde mente, at han for raskt havde givet det Løfte. Men da Jarlen holdt Ting, talte Torkel paa Bøndernes Vegne, bad Jarlen give Folk lidt Lindring i Paalæg og nævnte Folks Nød; Jarlen svarede venlig og sagde, at han burde lægge megen Vegt paa Torkels Ord: «Jeg havde ønsket at have sex Skibe fra Landet, men nu skal jeg ikke have mere end tre; men Du, Torkel, bed ikke oftere slig en Bøn.» Bønderne takkede Torkel meget for hans Hjælp. Jarlen fór i Viking og kom tilbage om Høsten. Men Vaaren efter havde Jarlen samme Bud, som han var vant til, og holdt Ting med Bønderne. Da talte Torkel atter og bad Jarlen skaane Bønderne. Jarlen svarer da vredt og siger, at Bøndernes Kaar skulde nu blive værre efter hans Forbøn; han slog sig da saa vred og rasende, at han sagde, at en anden Vaar skulde ikke de to være levende paa Tinget, og dermed endte dette Ting. Da Aamunde fik høre, hvad Torkel og Jarlen havde talt imod hinanden, bad han Torkel fare bort, og fór han over paa Katanes til Torfinn Jarl. Torkel var der længe siden og var venlig imod Jarlen, mens han var ung; han blev siden kaldt Torkel «Fostre» og var en udmerket Mand. Der var flere Stormænd, som for Einar Jarls Magt flyede fra Orknøerne fra sin Odel; de fleste [278] flyede over paa Katanes til Torfinn Jarl, nogle flyede fra Orknøerne til Norge, men nogle til andre Lande. Men da Torfinn Jarl blev voxen, sendte han Bud til sin Broder Einar Jarl og krævede af ham det Rige, som han tyktes have Ret til i Orknøerne; men det var en Tredjedel af Øerne. Einar var ikke villig til at mindske sit Rige. Da Torfinn spurgte det, bød han Hær ud fra Katanes og fór ud til Øerne. Men da Einar Jarl fik vide det, samlede han Hær og vilde verge Landene. Bruse Jarl samler ogsaa Hær og farer imod dem og bærer Forligsord mellem dem. Det blev da til Forlig mellem dem, at Torfinn skulde have en Tredjedel af Landet i Orknøerne, saa som han havde Ret til. Men Bruse og Einar lagde sine Deler sammen, og Einar skulde ene raade for dem; men hvis den ene døde før den anden, skulde den af dem, som levede længst, arve Landene efter den anden. Men den Aftale tyktes ikke retfærdig, thi Bruse havde en Søn, som hed Ragnvald, men Einar var sønneløs. Torfinn Jarl satte da sine Mænd til at styre det Rige, han havde i Orknøerne, men han var oftest paa Katanes. Einar Jarl var oftest om Somrene paa Hærfærd om i Irland og Skotland og Bretland. Det var en Sommer, da Einar Jarl var paa Hærfærd i Irland, at han kjæmpede i Ulvreksfjord imod Irekongen Konofogor, saa som før er skrevet, at Einar Jarl der fik en stor Useier og Mandskade. Sommeren efter fór Øivind Urarhorn vestenfra Irland og vilde til Norge; men da Veiret var hvast og Strømmene ufarbare, lagde han ind til Aasmundarvaag og laa der nogen Tid veirfast. Men da Einar Jarl spurgte det, styrede han did med en stor Hær, tog der Øivind og lod ham dræbe, men gav de fleste af hans Mænd Fred; de fór øster til Norge om Høsten, kom til Kong Olav og fortalte ham om Øivinds Drab. Kongen svarer lidet dertil, men man fandt det paa ham, at det tyktes ham en stor Mandskade, og at det var gjort meget paa Trods imod ham; han var faamælt om [279] de fleste Ting, som tyktes være ham imod. Torfinn Jarl sendte Torkel Fostre ud til Øerne for at samle sammen hans Skatter. Einar Jarl gav mest Torkel Skyld for den Reisning, da Torfinn Jarl havde gjort Krav paa Øeren. Torkel fór skyndsomt fra Øerne og over til Katanes. Han siger Torfinn Jarl, at han var bleven vis om, at Einar Jarl havde villet dræbe ham, hvis ikke hans Frænder og Venner havde givet ham Nys derom; «nu har jeg det at trækkes med,» sagde han, «at lade Mødet mellem mig og Jarlen blive sligt, at der bliver afgjort mellem os; men det er det andet Vilkaar, at jeg farer længere bort og did, hvor han ikke har nogen Magt.» Jarlen ønskede, at Torkel skulde fare øster til Norge til Kong Olav; «Du vil» siger han, «blive høit agtet, hvor Du kommer blandt Fyrster, og jeg kjender baade Dit og Jarlens Sindelag at være sligt, at I to vil inden kort Tid støde sammen.» Da gjorde Torkel sig rede og fór om Høsten til Norge og siden til Kong Olav og var der hos ham om Vinteren i stor Yndest. Han tog Torkel meget paa Raad i sine Sager; det tyktes ham, som sandt var, at Torkel var en vis og dygtig Mand. Kongen skjønte det af hans Tale, at han talte meget forskjellig om Jarlerne, var en god Ven af Torkel, men havde meget at sige paa Einar Jarl. Og tidlig om Vaaren sendte Kongen et Skib vester over Havet til Torfinn Jarl med det Bud, at Jarlen skulde komme øster til Kongen. Jarlen skjød ikke til Side den Færd, thi Løfte om Venskab fulgte med Ordsendingen.

99. Torfinn Jarl fór øster til Norge og kom til Kong Olav og fik der god Modtagelse og dvælte der længe om Sommeren. Men da han skulde vestover, gav Kong Olav ham et stort og godt Langskib med fuld Udrustning. Torkel Fostre gjorde sig ogsaa rede til Færden, og Jarlen gav ham det Skib, som han havde havt med vestenfra om Sommeren. Kongen og Jarlen skiltes med stor Kjærlighed. Torfinn Jarl kom om Høsten til Orknøerne. Men da Einar Jarl spurgte det, havde han en stor Hærstyrke og laa paa Skibe. Bruse Jarl fór da til Møde med begge sine Brødre og bar Forligsord mellem dem; det kom da dertil, at de gjorde Forlig og bandt det med Eder. Torkel Fostre skulde være i Forlig og Venskab med Einar Jarl, og det blev aftalt, at hver af dem skulde gjøre den anden et Gjestebud, og Jarlen skulde først søge til Torkel paa Sandvik. Da Jarlen var der i Gjestebud, blev der skjænket sterkt i; Jarlen var ikke lystig. Der var en stor Stue og Dør i begge Ender. Den Dag, da Jarlen skulde fare bort, skulde Torkel fare med ham til Gjestebud. Torkel sendte Mænd ud for at speide frem over den Vei, de skulde fare om Dagen; men da Speiderne kom tilbage, sagde de til Torkel, at de fandt tre Baghold med væbnede Mænd, «og tror vi,» sagde de, «at det vist er Svig.» Da Torkel spurgte dette, udsatte han med at gjøre sig rede og kaldte sine Mænd til sig. Jarlen bad ham gjøre sig færdig og sagde, at nu var det [280] Tid at ride. Torkel siger, at han havde meget at gjøre istand; han gik stundom ud, stundom ind. Ild Brandt paa Gulvet. Da gik han ind ad den ene Dør og efter ham en Mand, som hed Hallvard; han var en Islænding fra Østfjordene; han lukkede Døren igjen. Torkel gik længer ind mellem Ilden og det Sted, hvor Jarlen sad. Jarlen spurgte: «Er Du ikke endnu rede?» Torkel svarer: «Nu er jeg rede,» og saa hug han til Jarlen i Hovedet. Jarlen stupte ned paa Gulvet. Da sagde Islændingen: «Her saa jeg den daarligste Raadvildhed, at I ikke drager Jarlen ud af Ilden.» Han drev en Stridsøx ind under Jarlens Nakkeben og rykkede ham op paa Bænken. Torkel og hans Følgesvend gik skyndsomt ud af den modsatte Dør af den, de havde gaaet ind gjennem; der ude stod Torkels Mænd, fuldt væbnede. Jarlens Mænd tog fat paa ham, men da var han død. Alle var nu haandfaldne, saa det blev ikke hevnet; det kom af, at det gik saa raskt, og ingen ventede sligt Verk af Torkel, thi det tænkte alle, at der maatte være Venskab mellem Jarlen og Torkel, som før var aftalt; de fleste Mænd derinde var ogsaa vaabenløse og mange forud gode Venner af Torkel. Dertil kom nu ogsaa Heldet, da Torkel skulde have et længere liv. Da Torkel kom ud, havde han ikke færre Mænd end Jarlsmændene. Torkel fór til sit Skib, men Jarlsmændene sin Vei. Torkel seilede den Dag bort og øster i Havet; det var efter Vinternat,n580 men han kom uskadt til Norge og fór strax skyndsomt til Kong Olav og fik der god Modtagelse. Kongen ytrede sig rosende over dette Verk; Torkel var hos ham om Vinteren.

100. Efter Einar Jarls Fald tog Bruse Jarl den Del af Landene, som Einar Jarl forud havde havt, thi det var kjendt blandt mange Mænd, med hvilken Aftale Brødrene Einar og Bruse havde gaaet i Fællesskab. Men det syntes Torfinn rettest, at hver af dem havde Halvdelen af Øerne; dog havde Bruse denne Vinter to Tredjedeler Land. Vaaren efter gjorde Torfinn Krav paa disse Lande hos Bruse, nemlig at han vilde have Halvdelen med Bruse, men Bruse negtede det. De holdt nu Ting og Stævner i disse Sager; deres Venner søgte da at jevne denne Sag, og det kom da frem, at Torfinn ikke vilde finde sig i andet end at have Halvdelen, og han sagde tillige, at Bruse trængte ikke til at have mere end Tredjedelen med det Sindelag, han havde. Bruse siger: «Jeg nøiede mig med at have den Tredjedel, som jeg tog i Arv efter min Fader; ingen krævede heller den af mig; men nu har jeg taget den anden Tredjedel i Arv efter min Broder efter ret Aftale. Men om jeg end ikke har Evne til at føre Strid med Dig, Broder, da vil jeg dog forsøge andet end at sige fra mig Riget under slige Forhold.» De endte saaledes denne Maalstævne. Men da Bruse saa, at han ikke vilde have Magt til at staa jevnsides med Torfinn, thi Torfinn havde meget større Rige og Støtte i Skotekongen, sin Morfader, tog [281] Bruse det Raad at fare fra Landet øster til Kong Olav og havde med sig sin Son Ragnvald; han var da ti Vintre gammel. Men da Jarlen kom til Kongen, tog han vel imod ham. Jarlen bar da frem sine Erender og fortalte hele Sagen, som var mellem Brødrene, og han bad Kongen yde sig Hjælp til at holde sit Rige, men bød derimot sit fuldkomne Venskab. Kongen tog da først at tale om, at Harald den haarfagre havde tilegnet sig al Odel i Orknøerne, medens Jarlerne stadig siden havde havt de Lande i len, men aldrig til Eiendom; «men det er Vidnesbyrd derom, at da Eirik Blodøx og hans Sønner var i Orknøerne, var Jarlerne dem undergivne; men da Olav Trygvesøn, min Frænde, kom did, da blev Din Fader, Sigurd Jarl, hans Mand. Nu har jeg taget al Arv efter Kong Olav; jeg vil give Dig det Vilkaar, at Du bliver min Mand, da skal jeg give Dig Øerne i len. Om jeg yder Dig min Støtte, skal vi to friste, om ikke det skal nytte bedre end Skotekongens Støtte for Din Broder Torfinn. Men hvis Du ikke vil dette Vilkaar, da vil jeg søge efter de Eiendommer og den Odel, som vore Frænder og Forfædre har havt der vester.» Disse Taler fæstede Jarlen i sin Hu og bar dem for sine Venner og søgte Raad hos dem, hvad han skulde gaa ind paa, om han skulde under dette Vilkaar gaa i Forlig med Kong Olav og blive hans Mand: «men hvis jeg siger nei, er det mig uklart, hvad min lod bliver ved Skilsmissen, thi Kongen har aabenbaret det Krav, han har til Orknøerne; men med hans store Raad og med det, at vi nu er komne hid, vil det være ham let at gjøre med os, som ham synes.» Men om end Jarlen fandt meget at udsætte paa begge Deler, tog han dog det Vilkaar, at lægge i Kongens Vold alt, baade sig og sit Rige. Derefter tog Kong Olav af Jarlen Magt og Herredømme over alle Jarlens Arvelande; Jarlen blev da hans Mand og bandt det med Eder.

[282] 101. Torfinn Jarl spurgte, at hans Broder Bruse havde faret øster til Kong Olav for at søge Støtte hos ham. Men da Torfinn før havde været hos Kong Olav og vundet sig hans Venskab, tyktes det ham, at hans Sag stod godt, og han vidste, at det der vilde være mange Talsmænd for hans Sag; men dog ventede han, at det vilde være endnu flere, om han selv kom til. Torfinn Jarl valgte da det Raad, at han gjorde sig skyndsomt rede og fór øster til Norge, og tænkte, at det skulde blive saa liden Forskjel som muligt i Tiden for begges Afreise, og at Bruses Erende ikke skulde være naaet, før end Torfinn traf Kongen. Men det gik anderledes, end Jarlen havde tænkt, thi da Torfinn Jarl kom til Kong Olav, var Forligsmaalet mellem Kongen og Bruse Jarl fuldt aftalt; Torfinn vidste heller ikke, før end han var kommen til Kong Olav, at Bruse Jarl havde givet sit Rige op. Og saasnart som Torfinn Jarl og Kong Olav mødtes, kom Kong Olav frem med det samme Krav paa Riget i Orknøerne, som han havde lagt for Bruse Jarl, og forlangte af Torfinn det samme, at han skulde overgive Kongen den Del af Landene, som han havde forud. Jarlen svarede vel og sindig paa Kongens Ord og sagde saa, at han lagde megen Vegt paa Kongens Venskab. «Og hvis I, Herre, tykkes at trænge min Hjælp imod andre Høvdinger, da har I fuldt virket til det; men jeg kan ikke gaa Eder til Haande, thi jeg er forud Skotekongens Jarl og skylder ham Lydighed.» Men da Kongen fandt af Jarlens Svar, at han vilde unddrage sig den Fordring, han forud havde stillet, sagde Kongen: «Hvis Du ikke vil blive min Mand, da vælger jeg det, at jeg sætter over Orknøerne den Mand, som jeg vil; men jeg vil, at Du skal sverge Ed paa, at Du vil ikke kræve de Lande og vil lade dem, som jeg sætter over Landene, være i Fred for Dig. Men hvis Du ikke vil noget af disse Vilkaar, da vil det tykkes ham, som raader for Landene, som om der kan ventes Ufred fra Dig; og da vil det ikke synes Dig underligt, om Dal følger efter Bakke.» Jarlen svarede og bad ham give sig Frist til at tænke over denne Sag. Kongen gjorde saa, gav Jarlen Tid til at raade om disse Vilkaar med sine Venner. Da bad han om, at Kongen vilde lade ham faa Frist til næste Sommer og han kunde fare først vester over Havet, thi hans Raadgivere var hjemme, men han var endnu barnslig af Alder. Men Kongen bad ham vælge nu. Torkel Fostre var da hos Kong Olav; han sendte lønlig en Mand til Torfinn Jarl og bad ham, hvad han saa havde i Sinde, ikke at tænke paa at skilles denne Gang saaledes fra Kong Olav, at de ikke var forligte, eftersom han nu var i Kongens Hænder. Ved slige Mindelser tyktes Jarlen at se, at hans eneste Kaar var at lade Kongen raade denne Gang; det tyktes ham ikke ønskeligt at miste selv ethvert Haab om sit Ætteland, men gjøre Ed paa, at de, som ikke var fødte til Riget, skulde have det i Ro; men da det tyktes ham usikkert at komme bort, valgte han at gaa Kongen til Haande og blive hans Mand, saa som Bruse havde gjort. Kongen fandt, at Torfinn var meget mere storsindet end Bruse og fandt sig mindre godt i denne Tvang. Kongen [283] troede mindre Torfinn end Bruse, og han saa, at Torsinn vilde tykkes at kunne vente Støtte hos Skotekongen, om han brød dette Forlig. Kongen skjønte med sin gode Forstand, at Bruse gik trægt til Forliget, men lovede ikke andet end det, han tænkte at holde; men da Torfinn først havde afgjort, hvad han vilde vælge, gik han glat ind paa enhver Aftale og gjorde ingen Indvending imod det, som han lovede fra først af. Men Kongen havde Mistanke om, at Jarlen vilde gjøre om igjen nogle Forligsvilkaar.

102. Da Kong Olav havde overlagt med sig selv hele denne Sag, lod han blæse til en talrig Stævne og lod Jarlerne kalde did. Da sagde Kongen: «Jeg vil nu aabenbare for alle Forliget mellem mig og Orknsjørlerne. De har nu gaaet ind paa mit Eiendomskrav til Øerne og er begge blevne mine Mænd og har bundet det med Eder, og jeg vil nu give dem det i Len, til Bruse en Tredjedel og til Torfinn den anden Tredjedel; men den Tredjedel, som Einar Vrangmund havde, den dømmer jeg har faldet i min Gaard, fordi han dræbte Øivind Urarhorn, min Hirdmand, Bolags-mand og kjære Ven; jeg vil sørge for den Del af Landet saaledes, som jeg har Lyst til. Det vil jeg ogsaa fordre af Eder, mine Jarler, at I tager imod Forlig af Torkel Aamundesøn for Drabet paa Eders Broder Einar; jeg vil, at Dommen herom skal ligge under mig, hvis I vil gaa ind paa det.» Men det var som alt andet, at Jarlerne gik ind paa alt, som Kongen sagde. Torkel gik da frem og fæstede Kongens Dom i denne Sag, og saaledes endte dette Ting. Kong Olav dømte saa store Bøder for Einar Jarl som for tre Lendermænd; men Tredjedelen af Bøderne skulde falde bort formedelst hans Brøde. Torfinn Jarl bad da Kongen om Hjemlov, og saasnart han havde faaet det, gjorde han sig skyndsomst rede. Men da han var ganske færdig, hændte det en Dag, da Jarlen drak paa Skibet, at der kom Torkel Aamundesøn pludselig for ham og lagde sit Hoved i Jarlens Knæ og bad ham gjøre dermed, som han vilde. Jarlen spurgte, hvorfor han fór saa. «Vi er jo forud forligte efter Kongens Dom, og staa Du op, Torkel.» Han [284] gjorde saa og sagde: «Det Forlig, som Kongen gjorde, vil jeg efterkomme i Sagen mellem mig og Bruse; men i det, som kommer til Dig, skal Du alene raade; om end Kongen har tildømt mig mine Eiendommer og Landsvistn581 i Orknøerne, saa kjender jeg Dit Sindelag, at det blir mig ugjørligt at være i Øerne, uden at jeg har Eders Troskabsløfte, Jarl; jeg vil love Eder aldrig at komme til Øerne, hvad end Kongen siger til det.» Jarlen var taus og tog sent til Orde; han sagde: «Hvis Du, Torkel, heller vil, at jeg skal dømme i Sagen mellem os, end følge Kongens Dom, vil jeg have det til Ophav i vort Forlig, at Du skal fare med mig til Orknøerne og være hos mig og ikke skilles fra mig uden mit Lov eller Samtykke og være skyldig til at verge mit Land og til at udføre alt det, som jeg vil kræve, saalænge vi begge er i Live.» Torkel siger: «Det skal være i Eders Vold, Jarl, som alt andet, hvad jeg kan raade over.» Torkel gik da til og fæstede Jarlen alt det, som han krævede. Jarlen siger, at om Pengebøder kunde han siden fastsætte; men han tog strax Ed af Torkel. Torkel gjorde sig da strax rede til at fare med Jarlen. Saasnart Jarlen var færdig, fór han bort, og han og Kong Olav saaes aldrig siden. Bruse Jarl dvælte efter der og gjorde sig rede i god Tid. Men inden han fór bort, holdt Kong Olav Stævne med ham og talte saa: «Det synes mig, Jarl, at jeg kan have i Dig en tro Mand der vestenfor Havet. Min Vilje er, at Du skal have to Tredjedeler af Landene at styre over, dem som Du før har havt. Jeg vil, at Du skal ikke være mindre Mand eller mindre mægtig, naar Du er mig haandgangen, end Du før var. Men jeg vil fæste Din Troskab derved, at jeg vil, at Din Søn Ragnvald skal blive efter her hos mig. Naar Du har min Støtte og to Tredjedeler af Landet, tænker jeg, at Du vel kan holde fast ved Dit med rette for Din Broder Torfinn.» Bruse tog med Tak imod at have to Tredjedeler af Landene. Bruse dvælte siden kun en kort Tid, inden han fór bort, og kom om Høsten vest til Orknøerne. Ragnvald, Bruses Søn, blev efter øster hos Kong Olav. Han var meget vakker, havde stort Haar, gult som Silke, var tidlig stor og sterk, den dygtigste Mand i Klogskab og Høviskhed. Han var længe siden hos Kong Olav. Om dette taler Ottar Svarte i den Draapa, som han digtede om Kong Olav:

Hjaltlændinger har hyldet

som Herre Dig (det kjendes).

Du holder sterkt paa hele

Tjodkongernes Vælde.

Ingen krigersk Yngling,

inden Dig vi naacd',

kom paa Jorden, som kunde

kue Øerne vester.

103. Da Brødrene Torfinn og Bruse kom vester til Orknøerne, tog Bruse to Tredjedeler af Landene at styre over, men Torfinn en Tredjedel; han var stadig paa Katanes eller i Skotland, men satte sine Mænd over Øerne. Bruse havde da ene Landevern [285] for Øerne, men i den Tid var det uroligt, thi Nordmænd og Daner herjede meget i Vesterviking og kom ofte til Orknøerne, naar de fór vestover eller østover, og røvede paa Nessene. Bruse klagede da for sin Broder Torfinn over, at han ikke havde leding ude for Orknøerne eller Hjaltland, men alene tog fulde Skatter og Skylder for sin Del. Da bød Torfinn ham det Vilkaar, at Bruse skulde have én Tredjedel af Landene, men Torfinn de to og saa han alene have Landevern for dem begge. Men skjønt dette Skifte da ikke blev strax godkjendt, saa siges det dog i Jarlesagaerne, at dette Skifte, at Torfinn fik to Deler og Bruse en Del, fik Fremgang, da Knut den mægtige havde taget Norge under sig, men Kong Olav var faret fra Landet. Torfinn Jarl Sigurdsøn har været den gjæveste Jarl i Øerne og har havt størst Rige af Orknøjarlerne; han tillegnede sig Hjaltland, Orknøerne og Sudrøerne, han havde ogsaa et stort Rige i Skotland og Irland. Om det kvad Arnor Jarleskald:

Fra Turseskjær til Dublin

Drengene maatte lyde

Ring-øderen; sandt jeg melder,

hvad Magt Torfinn havde.

Torfinn var den største Hærmand; han tog Jarledømme fem Vintre gammel og styrede mere end 60n582 Aar og døde i Harald Sigurdsøns sidste Tider, men Bruse døde i Knut den mægtiges Tid lidt efter Kong Olav den helliges Fald.

104. Nu gaar det fremover med to Fortællinger, og vi skal nu tage fat paa det, vi vendte os fra, at Olav Haraldsøn havde gjort Fred med Olav Sveakonge, og at Kong Olav den Sommer fór nord til Trondhjem. Han havde da været Konge i 5 Vintre. Den Høst gjorde han sig rede til Vintersæde i Nidaros og sad der om Vinteren. Den Vinter var Torkel Fostre Aamundesøn hos Kong Olav, som før er skrevet. Kong Olav førte da ofte Spørgsmaal hen paa, hvorledes Kristendommen blev overholdt i Landet, og han fik vide, at saasnart man søgte nord til Haalogaland, blev den næsten ikke overholdt, men der skortede dog meget paa, at det var vel i Naumdalen og inde i Trondhjem. En Mand hed Haarek, Søn af Øivind Skaldespilder; han boede paa den Ø, som heder Tjotta; det er paa Haalogaland. Øivind havde ikke været nogen meget rig Mand, men var ætstor og meget dygtig. I Tjotta boede da ikke faa Smaabønder. Haarek kjøbte der først en, ikke stor Gaard og satte Bo der; men i faa Aar havde han kjørt bort alle de Bønder, som boede der, saa at han nu eiede hele Øen, og byggede saa der en stor Hovedgaard. Haarek blev snart meget rig; han var meget forstandig og foretagsom; han regnede sig i Frændskab med Norges Konger; af de Aarsager havde Haarek nydt stor Hæder hos Landets Høvdinger. Haareks Farmoder Gunhild var Datter af Halvdan Jarl og Ingebjårg, Harald den haarfagres [286] Datter. Haarek var noget ældre, da disse Tidender hændte. Haarek var den gjæveste Mand paa Haalogaland; han havde da i lang Tid havt Finnekjøbetn583 og Kongens Syssel i Finmarken. Stundom havde han havt den alene, men stundom havde andre Del i den med ham. Ikke var han kommet til Kong Olav, men dog havde der faret Bud og Sendemænd mellem dem, og alt var venskabeligt. Og den Vinter, Kong Olav sad i Nidaros, fór atter Mænd mellem ham og Haarek af Tjotta. Da lyste Kongen, at han Sommeren efter tænkte at fare nord paa Haalogaland og helt nord til Landsenden; men Haaløigerne tænkte meget forskjellig om denne Færd.

105. Kong Olav gjorde sig nu om Vaaren rede med fem Skibe og havde nær 300 Mænd. Men da han var færdig, gav han sig paa Færd nord langs Landet, og da han kom til Naumdølafylke, stævnede han Ting med Bønderne. Blev han da tagen til Konge paa hvert Ting. Der som andensteds lod han læse op de love, hvori han bød Mændene der i Landet at holde ved Kristendommen, og satte Tab af liv eller lemmer eller Eiendom for hver Mand, som ikke vilde gaa under kristne love. Kongen refsede der storlig mange Mænd og lod det gaa jevnt ud over mægtige som ringe; han skiltes saa fra hvert Herred, at alt Folk havde gaaet ind paa at holde den hellige Tro. De fleste Høvdinger og mange Storbønder gjorde Gjestebud for Kongen, og saaledes drog han helt nord i Haalogaland. Haarek af Tjotta gjorde Gjestebud for Kongen, og der var en stor Mængde tilstede og det herligste Gilde. Da blev Haarek Lendermand; Kong Olav gav ham da Landindtægter, saa som han havde havt af de forrige Landshøvdinger.

106. En Mand hed Grankel eller Granketel, en rig Bonde, og var da noget tilaars. Men da han var i Ungdomsalder, havde han været i Viking og var da en stor Hærmand; han var en meget dygtig Mand i alle de Ting, som krævede Idrætter. Asmund hed hans Søn, og han var i alle Deler lig sin Fader eller endnu dygtigere. Det var mange Mænds Tale, at i Skjønhed, Kraft og Idrætter har han været den tredje bedst udstyrede Mand i Norge; først har da været nævnt Haakon Adalsteinsfostre og Olav Trygvesøn. Grankel bød Kong Olav til Gjestebud, og det var et kosteligt [287] Gilde; Grankel ledsagede ham bort med store Vennegaver. Kongen bød Asmund at fare med ham og lagde mange Ord til det, og Asmund tyktes ikke at kunne verge sig imod sin Hæder og gjorde sig rede til at fare med Kongen og blev siden hans Mand og kom i stort Venskab hos Kongen. Kong Olav dvælte den største Del af Sommeren paa Haalogaland og fór i alle Tinglag og kristnede alt Folket der. Da boede Tore Hund i Bjarkø,n584 han var den mægtigste Mand der nord; han blev da Kong Olavs Lendermand. Mange mægtige Bønders Sønner drog da i Færd med Kong Olav. Da det led paa Sommeren, drog Kongen sydover og seilede da ind efter Trondhjem til Nidaros og sad der Vinteren efter. Og den Vinter kom Torkel Fostre vestenfra Orknøerne, da han havde dræbt Einar Jarl Vrangmund. Den Høst var det i Trondhjem Dyrtid paa Korn, men forud havde det længe været gode Aaringer; men Dyrtid var det helt nord i Landet, og saa meget mere, jo længer nord det var, men Kornet var godt øster i Landet og ligesaa over Oplandene; i Trondhjem nød man godt af, at man der havde meget gammelt Korn.

107. Den Høst blev der fortalt Kong Olav de Tidender inden fra Trondhjem, at Bønderne der havde mandsterke Gjestebud ved Vinternat; der var store Drikkelag, og saa blev det sagt Kongen, at man signede der alle Mindebægre til Æserne efter den gamle Sed; det fulgte og med Fortællingen, at det blev hugget ned Kjør og Hester, og at Stallerne blev farvede af Blod, og det blev gjort Blot og med saadan Fortale, at det skulde være, for at Aaringen skulde blive bedre; det fulgte ogsaa dermed, at alle Mænd fandt det øiensynligt, at Guderne var blevet vrede over, at Haaløigerne havde vendt sig til Kristendommen. Men da Kongen spurgte disse Tidender, sendte han Mænd ind i Trondhjem og stævnte til sig de Mænd, som han fandt for godt at nævne. En Mand hed Ålve paa Egge; han blev kaldt efter den Gaard, han boede paa; han var en mægtig og ætstor Mand; han var Hovedmand for disse Bønder paa Færden til Kongen. Og da de kom til Kongen, bar Kongen denne Tiltale imod Bønderne. Men Ålve svarede paa Bøndernes Vegne og sagde, at de ikke havde havt Gjestebud denne Høst, undtagen sine Gilder og Omgangsdrikkelag, nogle ogsaa Venneselskaber; «men om det, som er sagt Eder om vore, Trøndernes, Ord, naar vi drikker, da kan alle forstandige Mænd vare sig for slig Tale, men ikke kan jeg negte for, hvad ukloge og drukne Mænd taler.» Ålve var en maalsnild og maaldjerv Mand, som vergede Bønderne imod alle disse Taler. Og tilsidst siger Kongen, at Indtrønderne vilde nok selv bære Vidne om, hvad for Tro de havde. Bønderne fik Lov til at fare hjem; de fór ogsaa, saasnart de var færdige.

108. Senere om Vinteren blev det sagt til Kongen, at Indtrønderne havde en Samling paa Mæren og der var store Blot ved Midvinter; de blotede da for Fred og godt Vinterveir. Men da Kongen tyktes at vide Sandheden om dette, [288] sendte han Mænd og Ordsending ind i Trondhjem og stævnte Bønderne ud til Byen; han nævnte da atter op de Mænd, som tyktes ham klogest. Bønderne holdt da Møde og talte sig imellem om denne Budsending; da var alle de mindst lystne paa Færden, som havde faret før om Vinteren. Men efter alle Bønders Bøn gav Ålve sig paa Færden, og da han kom ud til Byen, fór han strax til Kongen og talte med ham. Kongen rettede den Tiltale imod Bønderne, at de havde havt Midvinters-blot. Ålve svarer og siger, at Bønderne var uden Sag i dette: «Vi havde,» siger han, «Julegjestebud og Samdrikke vidt om i Herrederne; Bønderne ruster sig ikke saa knapt til Julegjestebud, at der ikke blir meget tilovers, og det drak de op længe senere, Herre; paa Mæren er en stor Hovedgaard og store Huser, men stor Bygd rundtom; der finder Folk en Glæde i at drikke mange sammen.» Kongen svarer lidet og var noget vred; han tyktes vide sandere Ting end det, som nu blev sagt derom. Kongen bad Bønderne fare hjem: «men om I end negter det og ikke vedstaar det, skal jeg dog faa Sandheden at vide; men hvorledes det nu end har været hidtil, saa gjør ikke sligt oftere.» Bønderne fór da hjem og fortalte om sin Færd, og om at Kongen var temmelig vred.

109. Kong Olav havde stort Gjestebud ved Paasken585 og havde indbudt mange Bymænd, og tillige Bønder. Men efter Paaske lod Kongen sine Skibe sætte frem og bære til dem Udrustning og Aarer, lod lægge Tiljer og Tjeld paa og lod Skibene flyde fuldt færdige ved Bryggerne. Kong Olav sendte efter Paaske Mænd til Værdalen. En Mand hed Toralde, Kongens Aarmand, han styrede Kongsgaarden paa Haug;n586 til ham sendte Kongen Bud, at han skulde skyndsomst komme til ham. Toralde opsatte ikke denne Færd, men fór strax ud til Byen med Sendemændene. Kongen kaldte ham til Samtale i Enrum og spurgte efter, hvad der var Sandhed i dette, som var sagt ham om Indtrøndernes Seder, «om det er saa, at de vender sig til Blot; jeg vil,» siger Kongen, «at Du skal sige mig, som det er, og som Du ved sandest; Du er skyldig til det, thi Du er min Mand.» Toralde svarer: «Herre, det vil jeg først sige Eder, at jeg flyttede hid til Byen mine to Sønner og min Kone og alt Løsøre, som jeg kunde faa med. Men hvis Du vil have Sandheden om dette af mig, skal det være til Eders Tjeneste; men hvis jeg siger saa, som det er, faar Du sørge for mine Kaar.» Kongen siger: «Sig Du Sandheden om det, jeg spørger Dig om; men jeg skal sørge for Dig, saa Du skal ikke have Skade af det.» «Da er det sandt at sige Eder, Konge, hvis jeg skal sige, som det er, at inde i Trondhjem er næsten alt Folket hedensk i sin Tro, om end nogle Mænd der er døbte. Men det er deres Sed, at de har et Blot om Høsten og byder da Vinteren velkommen, et andet ved Midvinter, og det tredje ved Sommerdag, da byder de Sommeren velkommen. I dette Raad er de sammen, Øiner og Sparbygger, [289] Værdøler og Skøiner. Tolv Mænd er det, som forestaar Blotgilderne, og nu i Vaar skal Ålve holde Gjestebudet oppe; han har nu meget Stræv paa Mæren, og did er flyttet al Kost, som trænges til at holde Gildet.» Da Kongen fik Sandheden at vide, bad han blæse sammen sine Mænd og lod dem sige, at de skulde gaa til Skibene. Kongen nævnte op Mænd til Styremænd og ligesaa til Høvdinger for Flokkene og fastsatte, hvor hver Flok skulde indskibe sig. Man gjorde sig snart rede; Kongen havde fem Skibe og 300 (360) Mænd og styrede ind efter Fjorden; der var god Bør, og Snekkerne brugte ikke lang Tid med at naa frem for Vinden; men det ventede ingen, at Kongen saa raskt skulde komme ind did. Kongen kom om Natten ind paa Mæren; man slog der strax Mande-ring om Husene. Der blev Ålve fangen, og Kongen lod dræbe ham og mange andre, men han lod tage op Gjestebudskosten og lod flytte den til sine Skibe, ligesaa tog han alt det Gods – baade Bohave og Klæder og Kostbarheder –, som man havde ført did, og lod det skifte som Hærfang mellem sine Mænd. Kongen lod ogsaa hjemsøge de Bønder, som tyktes ham at have havt mest Del i disse Raad; nogle blev tagne til Fange og satte i Jern, nogle kom unda ved Flugt, men for mange blev deres Gods taget op. Kongen stævnede da Ting med Bønderne; men da han havde fanget mange Stormænd og havde dem i sin Vold, aftalte deres Frænder og Venner at love Kongen lydighed, og det blev ingen Reisning gjort imod Kongen den Gang. Han omvendte der hele Folket til den rette Tro og satte Prester der og lod bygge og vie Kirker. Kongen dømte Ålve ugildn587 og inddrog til Eiendom alt det Gods, han havde havt; men af alle de andre, som tyktes ham mest skyldige, lod han nogle dræbe, nogle lemlæste, nogle drev han fra Landet, men fra nogle tog han Gods. Kongen fór derefter tilbage ud til Nidaros.

[290] 110. En Mand hed Arne Armodsøn; han var gift med Tora, Datter af Torstein Galge. Deres Børn var: Kalv, Finn, Torberg, Aamunde, Kolbjørn, Arnbjørn, Arne, Ragnhild; hun var gift med Haarek af Tjotta. Arne var Lendermand, mægtig og gjæv og en god Ven af Kong Olav. Da var hans Sønner Kalv og Finn hos Kong Olav; de var der i stor Ære. Den Kone, som Ålve paa Egge havde havt, var ung og smuk, ætstor og rig; hun tyktes at være et godt Gifte, men nu havde Kongen at raade for det. Hun og Ålve havde to unge Sønner. Kalv Arnesøn bad Kongen om, at han vilde gifte ham med den Kone, som Ålve havde havt; og for Venskabets Skyld gav Kongen ham det og dermed alle de Eiendommer, som Ålve havde havt. Kongen gjorde ham da til Lendermand og gav ham sit Ombud blandt Indtrønderne. Kalv blev nu en stor Høvding og var en meget forstandig Mand.

111. Da havde Kong Olav været syv Vintre i Norge. Jarlerne af Ørknøerne, Torfinn og Bruse, kom til ham den Sommer; da tilegnede Kong Olav sig de Lande, saaledes som før er skrevet. Den Sommer fór Kong Olav over begge Mører og om Høsten ind i Romsdalen; der gik han fra sine Skibe og fór da til Oplandene og kom frem i Lesjar.n588 Han lod der tage alle de bedste Mænd baade i Lesjar og Dovrar,n589 og de maatte tage ved Kristendommen eller taale Døden eller fly unda, de som kunde komme til. Men de, som tog ved Kristendommen, gav Kongen sine Sønner til Gisler for sin Troskab. Kongen var om Natten der, som heder Borarn590 paa Lesjar, og satte Prester der. Siden fór han over Orodal og derpaa forbi Ljárdaln591 og kom ned der, som heder Stavabrekka;n592 den Aa render gjennem Dalen, som heder Otta, og der er paa begge Sider af Aaen en fager Bygd, som heder Loar,n593 og Kongen kunde se ned langsefter Bygden: «Skade er det,» stger Kongen, «at man skal brænde saa fager en Bygd,» og stævnede ned i Dalen med sine Mænd; de var om Natten paa den Gaard, som heder Nes,n594 og Kongen tog sig Herberge der i et loft, som han selv sov i, og det staar endnu idag, og der er ikke gjort noget ved det senere. Der var Kongen fem Nætter og skar op Tingbud og stævnede til sig Folk baade fra Vaage og fra Loar og fra Hedaln595 og lod det følge Tingbudet, at de skulde enten holde Strid med ham og taale Brand af ham eller tage ved Kristendommen og føre til ham sine Sønner til Gisler. Siden kom de til Kongen og gik ham til Haande; nogle flyede syd i Dalene.

112. Dale-Gudbrand hed en Mand; han var saa, som om han var Konge over Dalene, men var Herse af Værdighed; ham stillede Sigvat Skald jevnt med Erling Skjaalgsøn i Magt og Eiendommer; Sigvat kvad om Erling:

[291] Ikkun én Stridsmand

stor som Dig jeg vidste:

Gudbrand heder han (vide

Høvdingen raader for Lande).

Guld-hader! I begge

jevnstore (siger jeg) tykkes;

den, som bedre sig kalder,

kun om sig selv lyver.

Gudbrand havde en Søn, som her omtales. Da Gudbrand fik disse Tidender, at Kong Olav var kommen til Loar og nødte Folket til at tage ved Kristendommen, skar han op Hærpil og stævnede alle Dølerne til Møde med sig paa den Gaard, som heder Hundtorp.n596 Der kom de alle, og det var en stor Mængde Mænd, thi der ligger det Vand nær, som heder Lågen,n597 og dertil kunde man ligesaa vel fare paa Skibe som paa Land. Der holdt Gudbrand Ting med dem og siger, at «den Mand er kommen til Loar, som heder Olav, og vil byde os en anden Tro, end vi forud har, og bryde alle vore Guder sønder, og han siger saa, at han har en meget større og mægtigere Gud; og det er underligt, at Jorden ikke brister sønder under ham, naar han tør tale sligt, eller at vore Guder lader ham leve længere, og jeg venter, at om vi bærer ud af vort Hov Tor, ham som staar paa denne Gaard og altid har hjulpet os, og han ser Olav og hans Mænd, da vil hans Gud og han selv og hans Mænd smelte og blive til intet.» Da raabte de alle op paa én Gang og sagde, at Olav aldrig skulde komme derfra, om han kom til Møde med dem, «og han tør vist ikke fare længer syd efter Dalene,» siger de. Siden valgte de 800 (960) Mænd til at fare paa Speiderfærd nord til Breiden;n598 for den Flok var Gudbrands Søn Høvding, 18 Vintre gammel, og ham fulgte mange gjæve Mænd; de kom til den Gaard, som heder Hov,n599 og var der tre Nætter, og der kom til dem mange Mænd, som havde flyet fra Lesjar og Loar og Vaage, og som ikke vilde gaa under Kristendommen. Men Kong Olav og Biskop Sigurd satte Prester efter paa Loar og paa Vaage. Siden fór de over Urga-råstn600 og kom ned i Usan601 og var der om Natten og fik der høre den Tidende, at der var mange Mænd samlede imod dem. Dette hørte ogsaa Bønderne, som var paa Breiden, og rustede sig til Kamp imod Kongen. Da Kongen stod op, hærklædte han sig og fór syd efter Suvoldenen602 og stansede ikke før end paa Breiden og saa der for sig en stor Hær, rustet til Kamp. Siden fylkede Kongen sin Hær og red selv foran og talte til Bønderne og bød dem tage ved Kristendommen. De svarede: «Du faar vel andet at gjøre idag end at spotte os,» og raabte Hærraab og slog med Vaabnene paa sine Skjolde. Kongens Mænd løb da frem og skjød sine Spyd; men Bønderne vendte sig da strax paa Flugt, saa at alene faa stod igjen. Blev da Gudbrands Søn fangen, og Kong Olav gav ham Grid og havde ham hos sig. Der [292] var Kongen fire Nætter. Da sagde Kongen til Gudbrands Søn: «Far Du tilbage til Din Fader og sig ham, at jeg skal snart komme did.» Siden fór han tilbage hjem og sagde sin Fader haarde Tidender, at de havde mødt Kongen og gaaet i Kamp imod ham, – «men vore Mænd flyede strax alt i Førstningen, men jeg blev fangen,» siger han; «Kongen gav mig Grid og bad mig fare at sige Dig, at han snart kommer her; nu har vi her ikke mere end 200 (240) Mænd af hele den Hær, som vi da havde til Mødet med ham; nu raader jeg Dig til det, Fader, at Du ikke kjæmper imod denne Mand.» «Høre kan jeg det,» siger Gudbrand, «at af Dig er alt Modet banket ud; i en ond Stund fór Du hjemmefra, og den Færd vil længe mindes om Dig; nu tror Du strax paa de Vildelser, som den Mand farer med, og som har gjort Dig og Dine Mænd slig Vanære.» Om Natten efter drømte Gudbrand, at der kom til ham en lys Mand, som der stod meget Rædsel af, og han talte til ham: «Din Søn fór ingen Seiersfærd imod Kong Olav, men en meget mindre vil Du faa, om Du tænker at holde Slag imod Kongen: Du vil selv falde og al Din Hær, og Ulver vil drage i Dig og i Eder alle, og Ravner vil slide.» Han blev meget ræd over dette Syn og fortalte det til Tord Istermage,n603 som var en Høvding over Dølerne. Han siger: «Det samme bares for mig.» Om Morgenen lod de blæse til Tings og sagde, at det tyktes dem raadeligt ar holde Ting med denne Mand, som fór nordenfra med nye Budord, og faa vide, hvad for Sandheder han fór med. Siden talte Gudbrand til sin Søn: «Du skal nu fare imod den Konge, som gav Dig Grid, og 12 Mænd med Dig,» og saa blev gjort. Og de kom til Kongen og sagde ham sit Erende, at Bønderne vilde have Ting med ham og sætte Grid mellem Kongen og Bønderne. Kongen sagde, at han syntes godt om det, og de bandt det nu med Aftaler sig imellem, saalænge Stævnen skulde vare; og de fór efter dette tilbage og sagde til Gudbrand og Tord, at Grid var sat. Kongen fór da til den Gaard, som heder Lidstader,n604 og var der fem Nætter. Derpaa fór Kongen imod Bønderne [293] og havde Ting med dem; men der var den Dag meget Regn. Da Tinget var sat, stod Kongen op og sagde, at Folket paa Lesjar og paa Loar og paa Vaage havde taget ved Kristendommen og brudt ned sine Blothus, «og de tror nu paa den sande Gud, som skabte Himmel og Jord og ved alle Ting.» Siden satte Kongen sig ned, men Gudbrand svarer: «Vi ved ikke, om hvem Du taler; den kalder Du Gud, som ikke Du og ikke nogen anden ser; men vi har den Gud, som man kan se hver Dag, men han er ikke ude idag, fordi Veiret er vaadt; han vil synes Eder rædselsfuld og vældig, og jeg tænker, at Rædsel vil fare Eder i Bringen, naar han kommer paa Tinget. Men siden Du siger, at Eders Gud kan saa meget, saa lad ham nu gjøre saa, at Veiret imorgen blir skyet, men ikke Regn, og lad os da mødes her.» Siden fór Kongen hjem til Herberget, og med ham fór Gudbrands Søn som Gissel, men Kongen gav dem en anden Mand til Gjengjæld. Om Kvelden spørger Kongen Gudbrands Søn, hvorledes deres Gud er gjort. Han siger, at «han er merket efter Tor, og han har Hammer i Haanden, er stor af Vert og hul indeni, og under ham er gjort som en Hjell; paa den staar han, naar han er ude. Det skorter ikke Guld eller Sølv paa ham. Fire Lever Brød føres til ham hver Dag og dertil Kjød.» Siden fór de tilsengs, men Kongen vaagede om Natten og var ved sine Bønner. Men da det blev Dag, fór Kongen til Messe og siden til Mad og saa til Tinget; Veiret var nu sligt, som Gudbrand havde ønsket. Da stod Biskopen op i Messekaabe og havde Mitran605 paa Hovedet og Krumstav i Haanden og talte Troen for Bønderne og fortalte mange Jertegn, som Gud havde gjort, og endte sin Tale vel. Da svarer Tord Istermage: « Mangt taler den Hornmanden, som har Stav i Haand, og det én, som er krum oventil som et Væderhorn; men siden Du og han siger, at Eders Gud kan gjøre saa mange Jertegn, saa tal Du til ham, at han i Morgen før Solopgang lader det være Klarveir og Solskin, og da lad os mødes her og gjøre da en af Delene, at forliges om denne Sag eller holde Slag.» Og dermed skiltes de for den Gang.

113. Kolbein Sterke hed en Mand, som var hos Kong Olav; han havde sin Æt fra Fjordene. Han gik stadig saaledes rustet, at han havde Sverd i Belte, men i Haanden en stor Trækølle, slig som man kalder en «Klubbe». Kongen sagde til Kolbein, at han om Morgenen skulde staa nærmest ham. Siden sagde han til sine Mænd: «Gaa I nu i Nat did, som Bøndernes Skibe er, og bor Hul i dem alle, men rid deres Øg bort fra de Gaarder, som de er paa»; og saa blev gjort. Men Kongen var da hele Natten i Bønner og bad Gud om, at han vilde løse denne Vanskelighed ved sin Mildhed og Miskund. Men da Kongen havde hørt Messerne og det var imod Dag, fór han siden til Ting. Men da han kom paa Tinget, var kun nogle Bønder komne; da saa [294] de en stor Mængde Bønder fare til Tinget, og de bar mellem sig et stort Mandebillede, straalende helt med Guld og Sølv. Men da de Bønder, som var paa Tinget, saa det, løb de alle op og bøiede sig for det Skræmsel. Siden blev det sat midt paa Tingvolden; paa den ene Side sad Bønderne, paa den anden Side Kongen og hans Mænd. Siden stod Dale-Gudbrand op og talte: «Hvor er nu Din Gud, Konge? Det tænker jeg, at nu bærer han Hage-skjegget noget lavt; og saa synes mig, som om Du ikke er saa overmodig idag som den forrige Dag, og heller ikke han Hornmanden, som I kalder «Biskop», og som sidder der hos Eder, – thi nu er vor Gud kommen, som raader for alt, og han ser paa Eder med hvasse Øine, og jeg ser, at I er nu fulde af Rædsel og tør neppe se op med Øinene. Kast nu bort Eders Overtro og tro paa vor Gud, som har Eder i sin Haand,» – og endte saa sin Tale. Kongen sagde til Kolbein, saa at Bønderne ikke vidste om det: «Hvis det gaar saa i min Tale, at de ser bort fra sin Gud, saa giv Du ham saa stort et Hug, som Du kan, med Klubben.» Siden stod Kongen op og talte: «Meget har Du talt i Dagmorges til os; Du undrer Dig over det, at Du ikke kan se vor Gud, men vi venter, at han vil snart komme til os. Du skræmmer os med Din Gud, som baade er blind og døv og kan hverken bjerge sig eller andre og ikke komme nogensteds, undtagen han blir baaret, og jeg venter nu, at om kort skal han faa [295] en Ulykke; og ser I nu til mod Øster: der farer nu vor Gud med meget lys.» Da randt Solen op, og alle Bønder saa nu hen imod Solen. Men i samme Øieblik slog Kolbein saa til deres Gud, at han brast helt sønder, og der løb ud Mus saa store som Katter og Øgler og Ormer. Men Bønderne blev saa rædde, at de flyede; nogle til Skibene, men da de skjød sine Skibe ud, løb der Vand i og fyldte dem, og de kunde ikke komme i dem; men de, som løb til sine Øg, fandt dem ikke. Siden lod Kongen Bønderne kalde og sagde, at han vilde have Samtale med dem, og nu vendte Bønderne tilbage og satte Ting. Kongen stod op og talte: «Ikke ved jeg, hvad Aarsag er til denne Uro og det løb, som I gjør; men nu kan I se, hvad Eders Gud formaaede, som I bar Guld og Sølv og Mad paa, og nu saa I, hvad for nogen der nød godt af det, Mus og Ormer, Øgler og Padder, og de har det nu værst, som tror paa sligt og ikke vil give op slig Daarskab. Tag I Eders Guld og Skatter, som ligger her nu over Voldene, og før det hjem til Eders Kvinder; men hæng det aldrig siden paa Stokker eller Stener. Her er nu to Kaar at vælge mellem: enten at I nu tager ved Kristendommen, eller at I holder Strid imod mig idag, og lad saa dem vinde Seier, som den Gud, vi tror paa, vil give den.» Da stod Gudbrand op og talte: «Stor Skade har vi faaet paa vor Gud; men siden han ikke kunde hjælpe os, vil vi nu tro paa den Gud, som Du tror paa,» – og de tog da alle ved Kristendommen. Da døbte Biskopen Gudbrand og hans Søn og satte Prester efter der; og de skilles i Venskab, som før var Uvenner, og Gudbrand lod bygge en Kirke der i Dalene.n606

114. Kong Olav fór siden ud paa Hedemarken og kristnede der, thi dengang han havde taget Kongerne, trøstede han sig ikke til at fare vidt om i Landet efter sligt Storverk; der var da ikke kristnet viden om i Hedemarken. Men paa denne Færd stansede han ikke, før end Hedemarken var fuldt kristnet, Kirker viede og Prester satte til dem. Derefter fór han ud paa Toten og Hadeland og rettede der Mænds Seder og stansede først, da der var fuldkristnet. Derfra fór han til Ringerike, og der gik Folket helt under Kristendommen. Da hørte Raumerne, at Kong Olav vilde op til dem, og de samlede stor Hær sammen og talte sig imellem, at de vel mindedes den Overfærd, da Olav havde faret der forrige Gang. Da kom Bondesamlingen imod ham ved den Aa, som heder Nizja.n607 Bønderne havde en stor Hær. Men da de mødtes, strømmede Bønderne frem til Kamp, men strax blev det deres Skade: de veg snart unda og blev «bankede til Bedring», thi de tog ved Kristendommen. Kongen fór over det Fylke og skiltes ikke fra dem, før end alle Mænd havde taget ved Kristendommen. Derfra fór han øster til Solør og kristnede den Bygd. Der kom Ottar Svarten608 til ham og bad om at gaa [296] Kong Olav til Haande. Forud om Vinteren var Olav Sveakonge død; nu var Ånund Olavson Konge i Svitjod. Kong Olav vendte sig da atter til Raumarike; da var Vinteren næsten forbi. Da stævnede Kong Olav et folksomt Ting til det Sted, hvor siden Heidsævestingn609 har været holdt. Han satte da det i lovene, at til det Ting skulde Oplændingerne søge, og Heidsæves-loven skulde gaa over alle Fylker paa Oplandene og saa vidt andensteds, som den siden har gaaet.n610 Men da det vaaredes, søgte han ud til Sjøen, lod der gjøre sine Skibe rede og fór om Vaaren ud til Tunsberg og sad der om Vaaren, medens der var mest folksomt og tunge Varer blev førte til Byen fra andre Lande. Der var da godt Aar over hele Viken, og det saa godt ud helt nord til Stad, men overalt nordenfor var det Dyrtid.

115. Kong Olav sendte om Vaaren Bud vester over Agder og helt nord over Rogaland og Hordaland, at han ikke vilde lade sælge derfra hverken Korn eller Malt eller Mel; han lod følge med, at han vilde komme did med sine Mænd og fare paa Gjestning, saa som Sedvane var. Dette Bud fór nu over alle disse Fylker, men Kongen dvælte i Viken om Sommeren og fór helt øster til Landsenden. Einar Tambeskjelve havde været hos Olav Sveakonge, siden hans Svoger Svein Jarl var død, var bleven Sveakongens Mand og havde faaet der et stort len af ham. Men da Kongen var død, ønskede Einar at søge Fred hos Olav Digre, og Ordsendinger havde om Vaaren faret der mellem dem. Men da Kong Olav laa i Elven,n611 kom Einar Tambeskjelve did med nogle Mænd; han og Kongen talte da om sit Forlig, og de kom til Enighed om, at Einar skulde fare nord til Trondhjem og have alle sine Eiendommer og ligesaa de Jorder, som havde fulgt Bergljot i Medgift. Fór da Einar sin Vei nord, men Kongen dvælte i Viken og var længe i Borgn612 om Høsten og Førstningen af Vinteren.

116. Erling Skjaalgsøn holdt sit Rige saa, at han raadede i alt for Bønderne helt nord for Sognsjøen og øster til Lidandesnes, men han havde meget mindre Landindtægter fra Kongen end før. Det stod dog saa megen Rædsel af ham, at ingen gjorde andet, end hvad han vilde. Kongen syntes, at Erlings Magt var for stor. En Mand hed Aslak Fitje-skalle, ætstor og mægtig; Erlings Fader Skjaalg og Aslaks Fader Askel var Sønner af Brødre. Aslak var en god Ven af Kong Olav, og Kongen lod ham sætte sig ned paa Søndhordaland, gav ham et stort Len og store Landindtægter og bad [297] ham holde sig oppe imod Erling. Men det blev det ikke noget af, saasnart Kongen ikke var nær; da blev Erling ene om at raade imellem dem, saa som han vilde. Han blev ikke mygere derved, at Aslak vilde drage sig frem ved Siden af ham; deres Skifte endte saa, at Aslak ikke holdt sig i Syslen; han fór til Kongen og fortalte ham om Sammenstødene med Erling. Kongen bad Aslak være hos sig, «indtil jeg og Erling mødes.» Kongen sendte Bud til Erling, at han om Vaaren skulde komme til Kongen i Tunsberg. Men da de mødes, holder de Stævne, og Kongen siger: «Saa er mig sagt om din Magt, Erling, at det er ikke den Mand nord fra Sognsjøen til Lidandesnes, som faar have sin Frihed for Dig; det er der mange Mænd, som tykkes at være odelbaarne til at faa sin Ret af Mænd, som har samme Byrd som de. Nu er her Aslak, Din Frænde, og han tykkes at finde noksaa stor Kulde hos Dig i Eders Samvær. Nu ved jeg ikke, om det kommer af, at han har Skyld i det, eller om han skulde undgjælde for, at jeg har sat ham til at varetage mit Tarv. Men om jeg nævner ham i dette, saa er det da mange andre, som klager over sligt for os, baade de, som sidder i Sysler,n613 og Aarmænd, som styrer vore Gaarder og skal gjøre Gjestebud for mig og mine Mænd.» Erling svarer: «Det skal jeg strax svare, at jeg negter det, at jeg giver Aslak eller andre Mænd Sag, fordi de er i Eders Tjeneste; men det vil jeg tilstaa, at det er nu, som det længe har været, at hver af os Frænder vil være større end de andre. Det skal jeg ogsaa tilstaa, at jeg gladelig bøier Halsen for Dig, Kong Olav, men det vil tykkes mig haardt at bøie mig for Sel-Tore, som er trælbaaren i alle Ætter, om han end nu er Eders Aarmand, eller for andre slige, som er hans Mager i Herkomst, om I end giver dem Hæder.» Da tog begges Venner til Orde og bad, at de skulde forliges; de siger, at ingen Mand er Kongen til saa megen Støtte som Erling, «om han kan være Eders fulde Ven»; paa den anden Side sagde de til Erling, at han skulde give efter for Kongen; naar han bare holdt sig i Venskab med Kongen, vilde det være ham let imod enhver anden at faa sligt frem, som han vilde. Saaledes endte denne Stævne, at Erling skulde have de samme Landindtægter, som han før havde havt, og alle de Sager faldt bort, som Kongen havde imod Erling; ogsaa skulde hans Søn Skjaalg fare til Kongen og være hos ham. Aslak fór da tilbage til sine Gaarder, og var de nu at kalde for forligte. Erling fór ogsaa hjem til sine Gaarder og holdt sig i sin Magt som før.

117. Sigurd Toresøn hed en Mand, Broder til Tore Hund i Bjarkø; Sigurd var gift med Sigrid Skjaalgsdatter, Erlings Søster. Asbjørn hed deres Søn; han tyktes at være meget haabefuld i Opvexten. Sigurd boede paa Trondenesn614 i Åmd; han [298] var en meget rig og gjæv Mand. Ikke havde han gaaet Kongen tilhaande, og Tore var mest navnkundig af Brødrene, da han var Kongens Lendermand; men hjemme i Bygden førte Sigurd sig ikke i nogen Mon mindre storartet; saalænge Hedenskabet varede, var han vant til at holde tre Blot hver Vinter, et ved Vinternat, et andet ved Midvinter, et tredje henimod Sommeren; men da han tog ved Kristendommen, holdt han fast paa samme Vis med Gjestebud: om Høsten havde han et stort Venne-gilde, fremdeles om Vinteren et Jule-gilde – og bød da atter mange Mænd til sig –; det tredje Gilde havde han ved Paaske, og da havde han ogsaa en Mængde Gjester. Sligt holdt han ved med, saalænge han levede. Sigurd dode Sottedød, da Asbjørn var 18 Vintre; han log da Arv efter sin Fader. Han holdt ved den faste Skik og havde tre Gilder hver Vinter, som hans Fader havde havt. Det var kort Tid mellem det, at Asbjørn havde taget ved Fadersarven, og det, at Aaringen tog til at blive værre og Sæden slog feil for Folk. Asbjørn holdt paa samme Vis med sine Gilder, og det kom ham til Nytte, at det der var gammelt Korn og gamle Varer, som trængtes. Men da dette Aar led og det andet kom, var Kornet ingenlunde bedre end forrige Aar. Da vilde Sigrid, at Gilderne skulde lægges ned, nogle eller alle; men det vilde Asbjørn ikke; han fór da om Høsten ud at finde sine Venner og kjøbte Korn der, han kunde, men af nogle fik han. Det gik da fremdeles saa den Vinter, at han holdt alle Gilder. Men Vaaren efter fik man lidet saat, thi ingen kunde faa kjøbt Sædekorn. Sigrid talte om, at de skulde have færre Huskarler, men Asbjørn vilde ikke det og holdt ved med det samme den Sommer; det saa da ud til et daarligt Kornaar. Det fulgte ogsaa dermed, at saa blev sagt søndenfra Landet, at Kong Olav forbød at flytte Korn og Malt og Mel søndenfra nord i Landet. Da tyktes det Asbjørn at blive vanskeligt at skaffe det nødvendige til Gaarden. Det var da hans Raad, at han lod fremsætte en Byrding,n615 som han eiede. Det var et havgaaende Skib af Størrelse; Skibet var godt og Redskaben meget udsøgt; dermed fulgte et stribet Seil. Asbjørn gjorde sig rede til Færd og med ham 20 Mænd; de fór sydover om Sommeren, og er intet sagt om deres Færd, før end de kom en Eftermiddag ind i Karmtsund og lagde til ved Ågvaldsnes.

Der staar en stor Gaard kort op paa Øen Kårmt, som heder Ågvaldsnes; der var det en Kongsgaard, en herlig Gaard; for den styrede Tore Sel og var der Aarmand. Tore var af ringe Æt og havde hævet sig vel til Mand, var en meget driftig Kar, maalsnild, slog stort paa, var strid og vilde altid holde sig frem; det kunde han, siden han fik Kongens Støtte; han var rask i Tale og stor i Ord. Asbjørn og hans Mænd laa der om Natten. Men om Morgenen, da det var blevet lyst, gik Tore ned til Skibet, og nogle Mænd med ham. Han spurgte, hvem der raadede for det prægtige Skib. Asbjørn siger sit Navn og [299] nævnte sin Fader. Tore spørger, hvor langt han skulde fare, eller hvad han havde til Erende. Asbjørn siger, at han vil kjøbe sig Korn og Malt; han siger, som sandt var, at der var megen Dyrtid nord i Landet; «men det er sagt os, at her er godt Aar; vil Du, Bonde, sælge os Korn? Jeg ser, at her er store Hjelmer; det vilde være os en Hjælp, ikke at trænge til at fare længere.» Tore svarer: «Jeg skal give Dig Hjælp saa, at Du trænger ikke at fare længere her efter Kornkjøb eller videre om i Rogaland. Det kan jeg sige Dig, at Du godt kan vende tilbage og ikke fare længere, thi Du vil ikke faa Korn hverken her eller paa andre Steder, thi Kongen forbyder at sælge Korn herfra nord i Landet, – og far Du hjem igjen, Haaløiging; det er bedst for Dig.» Asbjørn siger: «Hvis saa er, Bonde, som Du siger, at vi ikke kan faa Korn kjøbt, da er det ikke mindre mit Erende at faa Gjesteophold paa Sole og se min Frænde Erlings Hjem.» Tore siger: «Hvor nær Frænde er Du med Erling?» Han siger: «Min Moder er hans Søster.» Tore siger: «Da kan det være, at jeg ikke har talt varlig, om Du er Rygekongens Søstersøn.» Da kastede Asbjørns Mænd Tjeldene af sig og førte Skibet ud. Tore raabte til dem: «Far nu vel og kom her, naar I farer hjemover.» Asbjørn siger, at saa skulde være. De farer nu sin Vei og kommer om Kvelden til Jæderen. Asbjørn fór op med 10 Mænd, men de andre 10 vogtede Skibet. Da Asbjørn kom til Gaarden, fik han der god Modtagelse, og Erling var meget glad over hans Komme. Erling gav ham Seede nærmest sig og spurgte ham om mange Tidender norden fra Landet. Asbjørn fortæller ham fuldt ud om sit Erende. Erling siger, at det var da ikke heldigt, eftersom Kongen forbød Kornsalg: «jeg tror ikke, her findes de Mænd,» siger han, «som trøster sig til at bryde Kongens Ord; jeg har vanskeligt for at holde mig tilvens med Kongen, thi der er mange, som søger at spilde vort Venskab.» Asbjørn siger: «Sent er sandt at spørge; jeg har lært i Ungdommen, at min Moder var fribaaren paa alle Sider, og det tillige, at Erling paa Sole nu var den gjæveste af hendes Frænder; men nu hører jeg Dig sige, at Du er ikke saa fri for Kongens [300] Træler, at Du kan raade for Dit Korn saa, som Du liker.» Erling saa til ham, smilte og sagde: «Mindre véd I, Haaløiger, om Kongens Magt end vi Ryger; stor i Ord er Du vel hjemme, og det ligger til Din Æt. Lad os nu drikke først, Frænde, og saa imorgen se til, hvad der kan gjøres ved Dit Erende.» De gjorde saa og var lystige om Kvelden. Dagen efter taltes de ved, Erling og Asbjørn, og Erling sagde: «Nu har jeg havt Omsorg for Dit Kornkjøb, Asbjørn. Eller hvor vanskelig er Du paa, hvem Du kjøber af?» Han siger, at han ikke lagde Vegt paa, hvem han kjøbte Korn af, hvis det blev solgt med god Hjemmel. Erling sagde: «Det tykkes mig ligest, at mine Træler har Korn, saa at Du kan faa kjøbt fuldt nok; de er ikke i Lov eller Landsret med andre Mænd.» Asbjørn siger, at han vil tage det Bud. Da blev det sagt til Trælene om dette Kjøb; de førte frem Korn og Malt og solgte til Asbjørn; han ladede sit Skib, som han vilde. Men da han var rede til at fare bort, ledsagede Erling ham ud med Vennegaver, og de skiltes i Kjærlighed. Asbjørn fik god Bør og lagde om Kvelden til i Karmtsund ved Ågvaldsnes, og de var der om Natten. Tore Sel havde strax spurgt om Asbjørns Færd og tillige, at hans Skib var fuldlastet. Tore stævnede Mænd til sig om Natten, saa at han før Dag havde 60 Mænd; han fór til Asbjørn, saasnart det var lidt lyst; de gik strax ud paa Skibet. Da var Asbjørn og hans Mænd klædte, og Asbjørn hilste Tore. Tore spørger, hvad for Varer Asbjørn havde paa Skibet. Han siger, at det var Korn og Malt. Tore siger: «Da gjør Erling efter sin Vane, at agte alle Kongens Ord ringe, og han er endnu ikke kjed af at være hans Modstander i alt, og underligt er det, at Kongen finder sig i alt af ham.» Tore talte rasende en Stund; men da han holdt op, siger Asbjørn, at Erlings Træler havde eiet Kornet. Tore svarer hastig, at han ikke brød sig om hans og Erlings Kneb: «Det er nu for Haanden, Asbjørn, at I faar gaa i Land, ellers kaster vi Eder udenbords; thi vi vil ikke have det trangt for Eders Skyld, medens vi rydder Skibet.» Asbjørn saa, at han ikke havde Folkestyrke mod Tore, og saa gik Asbjørn og hans Mænd iland, men Tore lod flytte al Ladningen af Skibet. Men da Skibet var ryddet, gik Tore langs Skibet; han sagde: «Et overmaade godt Seil har de, Haaløigingerne; tag vort gamle Byrding-seil og giv det til dem; det er fuldgodt for dem, naar de seiler hjem med løs Kjøl.» Saa blev gjort, at der blev skiftet Seil. Efter dette fór Asbjørn sin Vei og stævnede da nord langs Land og stansede ikke, før end han kom hjem i Førstningen af Vinteren, og blev den Færd meget omtalt. Da var alt Stræv taget fra Asbjørn med at gjøre Gilder rede den Vinter. Tore bød Asbjørn og hans Moder til Julegilde med de Mænd, de vilde have med sig. Asbjørn vilde ikke fare og sad hjemme. Det fandt man, at det tyktes Tore, at Asbjørn agtede hans Indbydelse ringe; Tore spottede over Asbjørns Færd: «baade er det saa,» siger han, «at der er stor Forskjel paa Anseelse blandt os, Asbjørns Frænder, og han gjør desuden stor Forskjel; [301] sligt Stræv, han lagde i Sommer paa at gjeste Erling paa Jæderen, medens han nu her ikke vil fare i det nærmeste Hus til mig; jeg ved ikke, om han tænker, at han vil møde en Sel-Tore i hver Holme.» Slige Ord og andre lignende hørte Asbjørn fra Tore. Asbjørn var ilde tilmode over sin Færd og end mere, naar han hørte, at man havde den til Latter og Spot. Han blev hjemme om Vinteren og fór ikke nogensteds til Gilde.

118. Asbjørn havde et langskib; det var en Snekke med tyve Sæder, som stod i et stort Nøst. Efter Kyndelsmessen616 lod han Skibet sætte frem, bære Redskab til og gjøre Skibet rede. Da stævnede han til sig sine Venner og havde nær 90 Mænd, alle vel væbnede. Men da han var færdig og der kom Bør, seilede han sydover langs Land, og de farer sin Færd frem, men fik sen Bør. Da de kom syd i Landet, fór de den ydre Vei mere end indenskjærs. Intet blev at fortælle om deres Færd, før end de henimod Kvelden femte Dag Paasken617 landede paa Udsiden af Kårmt. Den er en stor Ø, lang og for det meste ikke bred, den ligger ved Hoved-leden paa Udsiden; der er en stor Bygd, men vide er den bygget paa den Side, som vender ud imod Havet. Asbjørn og hans Mænd landede paa Udsiden der, hvor det var ubygget. Men da de havde tjeldet, sagde Asbjørn: «Nu skal I være efter her og bie paa mig; men jeg vil gaa op i Øen for at speide ud, hvad der gaar for sig paa Øen, thi det har vi ikke spurgt forud.» Asbjørn havde en tarvelig Dragt og sid Hat og en Fork i Haanden, men var gjordet med Sverd [302] under Klæderne. Han gik op paa Land og indover Øen. Men da han kom paa en Høide, hvor han kunde se til Gaarden paa Agvaldsnes og videre frem i Karmtsund, saa han mange Mænd paafærde baade paa Sjø og paa Land, og alle de Folk søgte til Gaarden paa Ågvaldsnes; det tyktes ham underligt. Siden gik han ind paa Gaarden og did, hvor Tjenestefolkene lagede Mad; han hørte da strax og skjønte af deres Taler, at Kong Olav var kommen der paa Gjestning, og tillige, at Kongen var gaaet tilbords. Asbjørn vendte sig da til Stuen, men da han kom i Forstuen, gik en Mand ud og en anden ind, og ingen gav Agt paa ham. Aaben var Stue-døren; han saa, at Tore Sel stod foran Høisædesbordet. Da var det ledet ud paa Kvelden. Asbjørn hørte til, at Folk spurgte Tore om Mødet mellem ham og Asbjørn, og tillige at Tore fortalte en lang Saga derom, og Asbjørn syntes, at han synlig heldede til en Side i Fortællingen. Da hørte han en Mand sige: «Hvorledes bar han Asbjørn sig ad, da I ryddede Skibet?» Tore siger: «Han bar sig nogenlunde, dog ikke vel, da vi ryddede Skibet; men da vi tog Seilet fra ham, da græd han.» Da Asbjørn hørte dette, drog han Sverdet haardt og raskt, løb ind i Stuen og hug strax til Tore. Hugget kom bagfra paa Halsen; Hovedel faldt paa Bordet foran Kongen, men Kroppen paa hans Fødder; Borddugene blev fulde af Blod baade oventil og nedentil. Kongen bød strax at tage ham, og saa blev gjort, at Asbjørn blev tagen til Fange og ledsaget ud af Stuen. Da blev Bordtøiet og Dugene taget og baaret ud, ligesaa blev Tores Lig baaret bort, og der blev sopet overalt der, det var blodigt. Kongen var meget vred, men styrede dog sine Ord vel, som han jevnlig var vant til. Skjaalg Erlingsøn stod op og gik for Kongen og talte saa: «Nu kan det være som oftere, Konge, at man faar søge efter Bedring der, hvor I er; jeg vil byde Bøder for denne Mand, saa at han kan faa holde Liv og Lemmer, men I, Konge, faar «skabe og skjære» alt andet.» Kongen siger: «Er ikke det én Dødssag, Skjaalg, om en Mand bryder Paaskefreden? og det en anden, at han dræbte en Mand i Kongens Herberge? det en tredje (som vel tykkes Dig og Din Fader lidet værd), at han havde mine Fødder til Huggestok?» Skjaalg svarer: «Ilde er det, Konge, at I ikke liker det; men iøvrigt vilde Verket være godt gjort. Men hvis dette Verk, Konge, tykkes Eder imod og gaar Eder nær, saa venter jeg at modtage meget af Eder for min Tjeneste; mange vil sige, at I vel kan gjøre det.» Kongen siger: «Om Du end er meget værd, Skjaalg, saa vil jeg ikke for Din Skyld bryde Loven og lægge den kongelige Hæder ned.» Skjaalg gaar da bort og ud af Stuen; 12 Mænd havde været der med Skjaalg, og de fulgte ham alle, og mange andre gik bort med ham. Skjaalg sagde til Toraren Nevjolvsøn: «Hvis Du vil have mit Venskab, saa læg Du al Vind paa, at Manden ikke bliver dræbt før Søndag.» Siden gaar Skjaalg og hans Mænd bort, og de tog en Roskude, som han eiede, og roede sydover saa raskt, de kunde, og de kom ved Daggry til Jæderen; de gik strax op til Gaarden og til det Loft, som Erling [303] sov i. Skjaalg løb saa paa Døren, at den brast om Naglerne. Ved dette vaagner Erling og de andre, som var inde; han var raskest paa Fødderne, greb op sit Skjold og Sverd og løb til Døren og spurgte, hvem der fór saa voldsomt der. Skjaalg navngav sig og bad ham aabne Døren. Erling siger: «Det var rimeligst, at det maatte være Dig, naar man fór saa taabelig; eller farer der Folk efter Eder?» Da blev Døren lukket op. Da sagde Skjaalg: «Om end Du synes, jeg farer voldsomt, tænker jeg ikke, at Din Frænde Asbjørn vil synes det for raskt, der han sidder i Lænker nord paa Ågvaldsnes; og det er mandigere at fare til og hjælpe ham.» Siden taler Fader og Søn sammen, og Skjaalg fortæller da Erling alle Hændelser ved Sel-Tores Drab.

119. Kong Olav satte sig i sit Sæde, da alt var gjort istand i Stuen, og var han meget vred; han spurgte, hvad det var gjort med Drabsmanden. Det blev sagt ham, at han var ude i Svalene, holdt under Vagt. Kongen siger: «Hvorfor er han ikke dræbt?» Toraren Nevjolvsøn siger: «Herre, kalder I ikke det Mord, at dræbe Folk om Nætterne?» Da sagde Kongen: «Sæt ham da i Lænker og dræb ham imorgen!» Da blev Asbjørn lagt i Lænker og stængt inde i Hus om Natten. Dagen efter hørte Kongen paa Morgenmesserne; siden gik han til Stævner og sad der frem til [304] Høimesse, og da han gik fra Messen, sagde han til Toraren: «Er nu Solen ikke saa høit oppe, at Eders Ven Asbjørn kan hænges?» Toraren bøiede sig for Kongen og sagde: «Herre, forrige Fredagn618 sagde Biskopen, at den Konge, som har Magt over alt, han taalte dog Prøvelser, og den er sæl, som heller ligner ham end dem, som dengang dømte ham til Døden, eller ham, som voldte Manddrabet. Nu er det ikke langt til imorgen, og da er det Hverdag.? Kongen saa til ham og sagde: «Du skal raade for dette, at han ikke blir dræbt idag; nu skal Du tage imod ham og vogte ham; og vid det for sandt, at der er Dit liv paa Spil, om han paa nogen Vis kommer bort.» Kongen gik da sin Vei; men Toraren gik did, hvor Asbjørn sad i Jern. Toraren lod da tage lænkerne af ham og fulgte ham til en liden Stue og lod ham saa faa Drikke og Mad og sagde ham, hvad Kongen havde lagt paa, om Asbjørn løb bort. Asbjørn sagde, at Toraren trængte ikke at frygte det. Toraren sad der længe hos ham om Dagen, og ligesaa sov han der om Natten, lørdag stod Kongen op og gik til Morgenmesse; siden gik han paa Stævner, thi mange af Bønderne var komne der, og de havde mangt at kjære over. Kongen sad der længe om Dagen, og man gik noksaa sent til Høimesse. Efter det gik Kongen til Bords; da han havde faaet Mad, drak han en Stund, medens Bordene var fremme. Toraren gik til den Prest, som forestod Kirken, og gav ham to Øre Sølv, for at han skulde ringe til Helg, saasnatt som Kongens Borde blev tagne bort. Men da Kongen havde drukket den Stund, han likte, blev Bordet taget bort. Da sagde Kongen, at nu var det Tid, at Trælene fór bort med Drabsmanden og dræbte ham. I det Øieblik blev der ringet til Helg. Da gik Toraren for Kongen og sagde: «Grid skal den Mand vel have over Helgen, om han end har gjort ondt.» Kongen siger: «Vogt Du ham, Toraren, saa at han ikke undkommer.» Kongen gik da til Kirke og fór til Nonmesse,n619 men Toraren sad fremdeles hele Dagen hos Asbjørn. Søndag gik Biskopen til Asbjørn og skriftede ham og gav ham Lov til at høre Høimesse. Toraren gik da til Kongen og bad ham sætte Mænd til at vogte Drabsmanden: «nu vil jeg,» siger han, «ikke have mere at gjøre med hans Sag.» Kongen bad ham have Tak for det, han havde gjort, og fik da Mænd til at vogte Asbjørn; det blev da lagt lænker paa ham. Men da man gik til Høimesse, blev Asbjørn ledsaget til Kirken; han stod udenfor Kirken med dem, som vogtede ham, men Kongen og hele Mængden stod ved Messen.

120. Nu skal vi fortælle om det, som vi før har vendt os fra, at Erling og hans Søn Skjaalg lagde sine Raad om denne Vanskelighed, og det blev da med Skjaalgs og hans andre Sønners Opeggelse endelig aftalt, at de samlede Mænd og skar Hærpil op; det kom da snart en stor Hær sammen, og de skaffede sig Skibe; det blev da holdt Mandtælling, og det var nær 1500 (1800) Mænd. De fór med den Hær og kom om [305] Søndagenn620 til Ågvaldsnes paa Kårmt og gik op til Gaarden med hele Flokken og kom paa den Tid, da Evangeliet var læst; de gik strax op til Kirken og tog Asbjørn; Lænkerne blev brudte af ham. Men ved dette Gny og Vaabenbrag løb alle de ind i Kirken, som før var ude; men de, som var i Kirken, saa alle ud undtagen Kongen, han stod og saa sig ikke om. Erling stillede sin Hær op paa begge Sider af den Vei, som laa fra Kirken og til Stuen. Men da hele Gudstjenesten var endt, gik Kongen strax ud af Kirken; han gik da først frem i Mandgaren, men siden hans Mænd, den ene efter den anden. Saasnart han kom frem til Døren, gik Erling frem foran Døren, bøiede sig for Kongen og hilste ham. Kongen svarede og bad Gud hjælpe ham. Da tog Erling tilorde: «Saa er mig sagt, at min Frænde Asbjørn har gjort en stor Misgjerning, og er det ilde, Konge, om det er skeet saa, at I er misfornøiet. Nu er jeg derfor kommen for at byde Forlig og slige Bøder for ham, som I selv vil have, for at modtage til Gjengjæld hans Liv og Lemmer og Landsvist.»n621 Kongen svarer: «Saa synes det mig, som om I nu vel tykkes at have Magten i Asbjørns Sag; jeg ved ikke, hvorfor Du lader saa, som om Du skulde byde Forlig for ham; jeg tænker, at Du har draget sammen en Hær af Mænd, fordi Du nu ønker at raade mellem os.» Erling siger: «I skal raade, og [306] raade saa, at vi skilles forligte.» Kongen sagde: «Tænker Du at skræmme mig, Erling? har Du derfor saa stor Hærstyrke?» «Nei,» siger han. «Men hvis andet ligger under [siger Kongen], saa kommer jeg ikke til at fly.» Erling siger: «Ikke trænger Du at minde mig paa det, at vore Møder hidtil har været slige, at jeg har havt faa Folk imod Dig; men nu skal det, som jeg har i Sinde, ikke skjules for Dig, at jeg vil, at vi skal skilles forligte; eller ogsaa venter jeg, at jeg ikke vover flere Møder mellem os.» Erling var da rød som Blod i Ansigtet. Da gik Biskop Sigurd frem og sagde til Kongen: «Herre, jeg byder Eder at lyde for Guds Skyld, at I forliger Eder med Erling efter det, han byder, at denne Mand faar have liv og lemmer, men I raader alene for alle Vilkaar.» Kongen svarer: «I skal raade.» Da sagde Biskopen: «Erling, giv Kongen slig Sikkerhed, som han liker; siden skal Asbjørn gaa til Grid og give sig i Kongens Vold.» Erling stillede Sikkerhed, men Kongen tog imod den. Siden gik Asbjørn til Grid, gav sig i Kongens Vold og kyssede Kongen paa Haanden. Derpaa vendre Erling sig bort med sine Mænd; det blev da ingen Hilsning af. Derefter gik Kongen ind i Stuen og Asbjørn med ham; siden afgjorde Kongen hele Forliget og talte saa: «Det er Ophav til vort Forlig, Asbjørn, at Du skal give Dig under den Landslov, at den Mand, som dræber Kongens Tjenestemand, skal tage paa sig den samme Tjeneste, hvis Kongen vil. Nu vil jeg, at Du skal overtage den Aarmands-stilling, som Sel-Tore har havt, og raade her for min Gaard paa Ågvaldsnes.» Asbjørn siger, at saa skulde det være, som Kongen vilde: «dog maa jeg først fare til min Gaard og stelle for den.» Kongen lod sig det vel like; han fór derfra til et andet Gjestebud, som var gjort rede til ham, men Asbjørn gjorde sig da rede til at fare med sine Følgesmænd. De havde ligget i lønlige Viger hele den Tid, Asbjørn var borte; de havde speidet efter, hvad det var i Veien med ham, men vilde ikke fare bort, før end de vidste, hvad det vilde blive til. Siden gav Asbjørn sig paa Færd og stansede ikke om Vaaren, før end han kom nord til sin Gaard. Han blev kaldt Asbjørn «Selsbane». Men da Asbjørn havde været hjemme en kort Tid, mødtes han og hans Frænde Tore, og de tales ved. Tore spørger da Asbjørn nøiagtig ud om hans Færd og alle Hændelser, som der havde tildraget sig, men Asbjørn fortalte alt, som det havde gaaet. Da siger Tore: «Det tykkes Dig vel nu, at Du har hevnet den Skam, at Du blev ranet i Høst?» «Saa er det,» sagde Asbjørn, «eller hvad tykkes Dig, Frænde?» «Det skal jeg snart sige,» svarede Tore, «at den forrige Færd, Du fór syd i Landet, var meget skjæmmende, men stod dog til at bedre; men denne Færd er en Skam baade for Dig og for Dine Frænder, om det skal have Fremgang, at Du blir Kongens Træl og Jevning med den værste Mand, Tore Sel. Gjør nu saa mandig, at Du heller sidder paa Dine Eiendommer her; vi, Dine Frænder, skal yde Dig saadan Støtte, at Du aldrig siden kommer i slig Klemme.» Asbjørn fandt dette rimeligt, og før end han og Tore skiltes, blev dette [307] Raad stadfæstet, at han skulde blive siddende paa sin Gaard og ikke siden fare til Kongen eller gaa i hans Tjeneste; og saa gjorde han og sad hjemme paa sine Gaarder.

121. Efterat Kong Olav og Erling Skjaalgsøn havde mødtes paa Ågvaldsnes, kom atter paany Uenigheden op mellem dem, og den voxte, indtil der blev fuldt Fiendskab mellem dem. Kong Olav fór paa Gjestning over Hordaland om Vaaren; og derefter fór han op paa Voss, thi han spurgte, at Folket der var lidet kristent. Han holdt Ting med Bønderne der, som heder Vangen;n622 did kom Bønderne i Mængde og med fuld Væbning. Kongen bød dem at tage ved Kristendommen, men Bønderne bød Kamp imod, og det kom saa langt, at begge fylkede sine Mænd. Da blev det saa med Bønderne, at Rædsel fór dem i Bringen, og ingen vilde staa fremmest; Enden derpaa blev det, som lønnede sig bedst, at de gik Kongen til Haande og tog Kristendommen. Kongen skilles ikke fra dem, før end det var bleven fuldkristnet der. Det hændte en Dag, at Kongen red sin Vei frem og sang sine Salmer; men da han kom ligefor Haugene, stansede han og sagde: «Disse mine Ord skal Mand sige til Mand, at jeg kalder det raadeligt, at aldrig siden nogen Norges Konge skal fare mellem disse Hauger.» Det er ogsaa Mænds Tale, at de fleste Konger har vogtet sig for det siden. Derpaa fór Kongen ud til Ostrefjord,n623 kom der til sine Skibe og fór saa nord til Sogn og tog der Gjestning om Sommeren. Men da det blev Høst,fór han ind i Fjorden og fór derfra op paa Valders; der var forud hedensk. Kongen fór saa raskt som muligt op til Vanders;n624 der kom han uventet af Bønderne og tog der deres Skibe; han gik ud paa dem selv med hele sin Flok. Siden skar han Tingbud, og Tinget blev sat saa nær Vandet, at Kongen havde Magt over alle Skibene, om han skulde trænge til dem. Bøderne søgte til Tinget i stor Mængde og fuldt væbnede. Kongen bød dem Kristendom, men Bønderne raabte imod og bad ham tie; de gjorde strax stort Gny og Vaabenbrag. Men da Kongen saa, at de ikke vilde lytte til det, han lærte dem, og tillige at de havde saa stor en Mængde Folk, at man ikke kunde siaa sig imod dem, da vendte han sin Tale om og spurgte dem, om der paa Tinget var de Mænd, som havde slige Sager imod hverandre, at de vilde, han skulde forlige dem. Det fandtes snart i Bøndernes Ord, at mange var der uforligte sig imellem, som da havde løbet sammen for at tale imod Kristendommen. Men saasnart Bønderne tog paa at kjære sine vanskelige Sager, skaffede hver af dem sig Følge for at føre sin Sag frem; dermed gik hele Dagen, og ved Kvelden blev Tinget hævet. Saasnart Bønderne havde spurgt, at Kong Olav havde faret over Valders og var kommet i Bygden, havde de ladet Hærpil fare om og stævnet alle Mænd sammen; med den Hær fór de imod Kongen, men videnom var der da ganske øde i Bygden. Bønderne holdt Samlingen oppe, efterat Tinget var [308] hævet; det fik Kongen at vide. Da han kom paa sine Skibe, lod han om Natten ro tvers over Vandet; der lod han sine Mænd gaa op i Bygden, lod der brænde og rane. Dagen efter roeoe de fra Nes til Nes, og Kongen lod brænde overalt Bygden. Men da de Bønder, som var i Samlingen, saa Røg og lue ved sine Gaarder, da blev de løse i Flokken; hver stævnede da bort og søgte hjemad, om han kunde finde sine Husfolk. Men saasnart der kom Brudd i Hæren, fór den ene efter den anden, indtil alt løstes op i smaa Flokker. Men Kongen roede over Vandet og brændte da paa begge Lande. Kom da Bønderne til ham og bad ham om Miskund, tilbød at gaa til Haande. Han gav Grid til hver Mand, som kom til ham og krævede det, og ligesaa til deres Gods. Talte da ingen Mand imod Kristendommen; Kongen lod da Folket døbe og tog Gisler af Bønderne. Kongen dvælte der længe om Høsten, lod drage Skibene over Eid mellem Vandene og fór lidet om i Landet op fra Vandene, thi han troede Bønderne ilde; han lod der bygge Kirker og vie dem og satte Prester. Men da Kongen ventede, at det skulde fryse, søgte han op paa Land og kom da frem paa Toten. Om det, at Kong Olav havde brændt paa Oplandene, taler Arnor Jarleskald, da han digtede om hans Broder Harald:

Det stammer fra Ætten, at Yngven625

Oplændingers Huser brændte

(Folket fik Fyrstens Vrede;

fremst han var af Mændene).

Ikke vilde Bønderne

adlyde Seiersfyrsten,

før end dem Ulykken naaed';

Fienderne endte i Galgen.

Siden fór Kong Olav nord gjennem Dalene lige til Fjeldetn626 og stansede ikke, før end han kom til Trondhjem og helt til Nidaros; der gjorde han rede til Vinterophold og sad der om Vinteren. Det var hans Kongedømmes 10de Vinter. Sommeren forud fór Einar Tambeskjelve fra Landet og først vester til England; han traf der sin [309] Maag, Haakon Jarl, og dvælte der hos ham en Tid. Siden fór Einar til Kong Knut og fik af ham store Gaver. Efter det fór Einar syd over Havet og helt syd til Romaborg og kom tilbage næste Sommer. Han fór da til sine Gaarder, og Kong Olav og han mødtes ikke dengang.

122. Alvhild hed en Kvinde, som blev kaldt Kongens Tjenestekvinde; hun var dog kommen af god Æt og var en skjøn Kvinde; hun var ved Kong Olavs Hird. Men den Vaar blev det til Tidende, at Alvhild var med Barn, og det vidste Kongens Tillidsmænd, at han var Fader til det Barn. Saa hændte det en Nat, at Alvhild fik Sygdom; der var faa Folk tilstede, nogle Kvinder og en Prest og Sigvat Skald med faa andre. Alvhild led meget og var nær Døden; hun fødte en Gut, og det var en Stund, at de ikke vidste nøie, om der var liv i Barnet. Men da Barnet drog Aande – og dog meget svagt –, bad Presten Sigvat gaa at sige det til Kongen. Han svarer: «Ikke for nogen Pris tør jeg vække Kongen, thi han forbyder hver Mand at forstyrre Søvnen for ham, før end han selv vaagner.» Presten svarer: «Det er nu nødvendigt, at dette Barn faar Daab; det synes mig ikke at kunne leve.» Sigvat sagde: «Heller tør jeg vove paa det, at Du døber Barnet, end at jeg vækker Kongen; jeg faar tage imod onde Ord, men give det Navn.» Saa gjorde de, at Barnet blev døbt og blev kaldt Magnus. Morgenen efter, da Kongen var vaagnet og klædt, blev alt sagt ham om disse Hændelser. Da lod Kongen Sigvat kalde til sig; han sagde: « Hvorfor var Du saa djerv, at Du lod døbe mit Barn, før end jeg vidste om det?» Sigvat svarer: «Fordi jeg vilde heller give to Mænd til Gud, end én til Fanden.» Kongen sagde: «Hvorfor skulde det staa paa Spil?» Sigvat svarer: «Barnet var kommet Døden nær, og det vilde være Fandens Mand, om det døde hedensk; men nu er det Guds Mand. Det var ogsaa det andet, at jeg vidste, at om Du end var mig vred, vilde det dog ikke gjælde mere end mit liv; men hvis Du vil, at jeg skal miste det for denne Sags Skyld, saa haaber jeg, at jeg skal blive Guds Mand.» Kongen sagde: «Hvorfor lod Du Gutten hede Magnus? Ikke er det vort Ættenavn.» Sigvat svarede: «Jeg kaldte ham efter Kong Karlamagnus,n627 han vidste jeg var den bedste Mand i Verden.» Da sagde Kongen: «Du er en stor Lykke-mand, Sigvat; det er ikke underligt, at Lykke følger med Visdom, men underligt er det, som stundom kan hænde, at den lykke følger uvise Mænd, at uvittige Raad vender sig til lykke.» Kongen var da meget glad. Gutten fødtes op og blev snart haabefuld, da han voxte til.

123. Den samme Vaar gav Kong Olav Asmund Grankelsøn Syssel paa Haalogaland, halvt med Haarek i Tjotta; men han havde før havt den hele, dels til Indtægt, dels til len. Asmund havde en Skute og paa den nær 30 Mand, vel væbnede, Men da Asmund fór nord, mødtes han med Haarek; Asmund sagde ham, hvorledes [310] Kongen havde ordnet med Sysselen, og lod der Kongens Jertegn følge med. Haarek sagde saa, at Kongen fik raade for, hvem der skulde have Syssel: «men dog gjorde de forrige Høvdinger ikke saa, at minke Retten for os, som er ætbaarne til at faa Magt af Kongerne, men give den til de Bondesønner, som ikke før har havt sligt under Hænder.» Men om det end skjøntes paa Haarek, at dette var hans Sind imod, lod han dog Asmund tage imod Sysselen, saaledes som Kongen havde sendt Bud om. Asmund fór da hjem til sin Fader, dvælte der en kort Tid og fór saa siden til sin Syssel nord paa Haalogaland; men da han kom nord i Langø,n628 boede der to Brødre, den ene hed Gunstein, den anden Karle; de var rige og meget udmerkede Mænd. Gunstein stelte mest med Gaardsdriften og var ældst af Brødrene; Karle var vakker af Udseende og elskede meget Stas; men begge var Idrætsmænd i mange Deler. Asmund fik der god Modtagelse og dvælte der en Tid; han krævede der sammen fra Syslen sligt, han kunde faa. Karle talte til Asmund om, at han vilde fare med ham syd til Kong Olav og søge at blive taget op i Hirden. Asmund opmuntrede det Raad og lovede at lægge et godt Ord ind hos Kongen, for at Karle skulde naa det Erende, han ønskede; han gav sig da i Følge med Asmund. Asmund spurgte, at Asbjørn Selsbane havde faret syd i Vaagastævnen629 og havde en Byrding,n630 han eiede, med nær 20 Mænd paa, og at han var ventendes nu nordover. Asmund og hans Følge fór sin Vei sydover langs Land og havde Modvind, men dog ikke sterk; der seilede imod dem Skibe, som var af Vaagaflaaden. De spurgte da i Stilhed efter om Asbjørns Færd, og det blev dem sagt, at han vilde snart komme nordover. Asmund og Karle var Senge-fæller, og det var stort Venskab mellem dem. Det var en Dag, da Asmund og hans Mænd roede frem efter et Sund, at det seilede en Byrding imod dem; det Skib var let at kjende; det var lyst paa Siderne, malet baade med hvidt og rødt; de havde stribet Seil. Da sagde Karle til Asmund: «Ofte taler Du om, at Du er meget nysgjerrig efter at se han Asbjørn Selsbane; ikke kan jeg kjende Skib, om ikke han seiler der.» Asmund svarer: «Gjør saa vel, Fælle, og sig mig til, om Du kjender ham.» Da gik Skibene nær hinanden, og Karle sagde: «Der sidder han Selsbane ved Styret i blaa Kjortel.» Asmund svarer: «Jeg skal give ham en rød Kjortel.» Siden skjød Asmund et Spyd efter Asbjørn Selsbane, og det kom midt paa ham og fløi gjennem ham, saa at det stod fast frem i Hovedfjælen; Asbjørn faldt død fra Styret. Begge Skibe fór siden hver sin Vei. De førte Asbjørns Lig nord til Trondenes. Sigrid lod da sende Bud til Bjarkø efter Tore Hund. Han kom til, da det blev stellet om Asbjørns Lig efter deres Skik. Men da de fór bort, valgte Sigrid ud Gaver til sine Venner. Hun ledsagede Tore til Skibet; men inden de skiltes, sagde hun: «Saa er det nu, Tore, at Asbjørn, min Søn, lyttede til Dine Venneraad. Nu fik han ikke Liv langt nok til at lønne det, som [311] det var værd; nu, skjønt jeg er mindre dygtig til det, end han vilde være, da skal jeg dog have Vilje dertil. Nu er her en Gave, som jeg vil give Dig, og jeg skulde ønske, at det kom Dig vel til Nytte;» – det var et Spyd – «her er nu det Spyd, som stod igjennem Asbjørn, min Søn, og dér er endnu Blodet paa det; da vil Du snarere mindes, at det passer til det Saar, Du saa paa Asbjørn, Din Brodersøn. Nu vilde Du handle mandig, om Du lod det komme saaledes fra Dine Hænder, at det stod i Brystet paa Olav Digre. Nu siger jeg det derom,» siger hun, «at Du skal være hver Mands Nidding, om Du ikke hevner Asbjørn.» Da gik hun bort. Tore blev saa vred over hendes Ord, at han ikke kunde svare; han agtede ikke paa at slippe Spydet, og ikke agtede han paa Bryggen, og han vilde have gaaet paa Dybet, om ikke hans Mænd havde taget i ham og støttet ham, da han gik ud paa Skibet. Det var et Maalespyd,n631 ikke stort, men Falenn632 var guldslaaet. Tore og hans Mænd roede bort og hjem til Bjarkø. Asmund og hans Følge fór sin Vei, indtil de kom syd til Trondhjem og til Kong Olav. Asmund sagde da Kongen, hvad Tidende det havde hændt paa hans Færd. Karle blev Kongens Hirdmand; han og Asmund holdt vel sit Venskab. Men de Ord, som Asmund og Karle havde sagt til hinanden, inden Asbjørn blev dræbt, de blev ikke dulgt, thi de fortalte selv Kongen om det. Men der var det, som sagt er, at «hver har en Ven blandt Uvenner»; det var der nogle, som fæstede sligt i Hu, og derfra kom det til Tore Hund.

124. Kong Olav gjorde sig rede, da det led paa Vaaren, og rustede sine Skibe ud; siden fór han om Sommeren syd langs Landet, holdt Ting med Bønderne, mæglede mellem Folk og satte Skik paa Landet; han tog ogsaa Kongens Indtægter der, han fór. [312] Om Høsten fór Kongen helt øster til Landsenden. Da havde Kong Olav kristnet Landet der, Storherrederne var. Da havde han og givet love over hele Landet. Han havde ogsaa lagt under sig Orknøerne, saa som før blev sagt. Han havde ogsaa havt Ordsendinger til og vundet sig mange Venner paa Island og Grenland og ligesaa paa Færøerne. Kong Olav havde sendt Kirke-ved til Island, og den Kirke blev gjort paa Tingvolden, der Altinget er;n633 han sendte med ogsaa en stor Klokke, den som endnu er der. Det var da, efterat Islændingerne havde omgjort sin Lov og sat Kristenretten efter det, som Kong Olav havde sendt Bud om. Siden fór der fra Island mange udmerkede Mænd, som blev Kong Olav haandgangne; der var Torkel Eyjolvsøn,n634 Torleik Bollesøn,n635 Tord Kolbeinsøn,n636 Tord Bårkson,n637 Torgeir Haavarsøn,n638 Tormod Kolbruneskald. Kong Olav havde sendt Vennegaver til Island til mange Høvdinger; men de sendte ham slige Ting, som fandtes der, og som de ventede, han vilde regne for Sendinger. Men i disse Venskabs-tegn, Kongen viste mod Island, boede der endnu flere Ting under, de som senere blev aabenbare.

125. Kong Olav sendte denne Sommer Toraren Nevjolvsøn til Island med sine Erender, og Toraren styrede sit Skib ud fra Trondhjem, da Kongen fór, og fulgte ham syd paa Møre. Derpaa seilede Toraren ud i Havet og fik saa strygende Bør, at han seilede paa fire Døgn, indtil han naaede Eyrarn639 paa Island, og fór strax til Altinget og kom did, da man var ved Lagberget;n640 han gik strax til Lagberget. Men da man var færdig med Lovsager, tog Toraren Nevjolvsøn tilorde: Jeg skiltes for fire Nætter siden fra Kong Olav Haraldsøn; han sendte Guds og sin Hilsen hid til alle Landshøvdinger og Styresmænd og der med til hele Almuen, Karler og Kvinder, unge Mænd og gamle, rige og fattige, og det sendte han med, at han vil være Eders Herre, hvis I vil være hans Mænd, men hver hinandens Venner og Hjælpere til alle gode Ting.» Man svarede vel paa hans Tale; alle sagde, at de med Glæde vilde være Kongens Venner, hvis han vilde være Ven af Mændene her i Landet. Da tog Toraren tilorde: «Det følger med Kongens Hilsen, at han vil bede Nordlændingerne i Venskab om, at de vil give ham en Ø eller et Udskjær, som ligger udenfor Eyjafjord, og som man kalder Grimsey; imod den vil han lægge de Goder af sit Land, som Mændene kan ønske af ham; men han sendte Ord til Gudmund af Modrevoldene om at støtte den Sag, thi han har spurgt det, at Gudmund raadede mest der.» Gudmund svarer: «Jeg er ivrig for Kong Olavs Venskab, og jeg regner det for meget mere nyttigt end det Udskjær, som han ønsker; men dog har Kongen ikke spurgt sandt i det, at jeg skulde have mere Magt [313] derover end andre, thi det er nu gjort til Almenning. Nu vil vi holde Stævne derom mellem os, de Mænd, som har mest Gavn af Øen.» Siden gaar Mændene til Boderne. Efter det havde Nordlændingerne Stævne mellem sig og talte om denne Sag. Hver lagde da til sligt, som syntes ham. Gudmund støttede denne Sag, og mange andre rettede sig der efter det. Da spurgte Mænd, hvorfor hans Broder Einar ikke sagde noget dertil: «han tykkes os at kunne se gløggest i de fleste Ting,» sagde de. Da svarer Einar: «Derfor er jeg faatalende om denne Sag, fordi ingen har spurgt mig; men hvis jeg skal sige min Tanke, da tror jeg, at det vil være det bedste for Folket her i Landet, at de ikke gaar under Skatgaver til Kong Olav eller alle slige Paalæg her, som han har imod Mændene i Norge; og den Ufrihed vil vi ikke alene føre ind over os, men baade over os og vore Sønner og al vor Æt, dem som bygger dette Land, og den Tvang vil aldrig gaa bort fra dette Land; men om end denne Konge er en god Mand, som jeg vel tror han er, saa kan det gaa saa herefter som hidtil, naar der bliver Omskifte af Konger, at de er ujevne, nogle gode, men nogle onde. Men hvis Landsmændene vil holde ved sin Frihed, den de har havt, siden dette Land blev bygget, da er der den Udvei ikke at give Kongen Leilighed til at faa Tag i os, hverken at faa Eiendommer her eller at give herfra en lovet Skat, slig som kan regnes til Skyldighed. Men det kalder jeg meget passende, at de, som vil det, sender Kongen Vennegaver, Høger eller Hester, Tjeld eller Seil eller andre slige Ting, som kan sendes; det er da vel nyttet, naar Venskab kommer til Gjengjæld. Men om Grimsey er det at sige, at om intet føres derfra, som er tjenligt til Mad, saa kan man der føde en Hær, og hvis det der er en udenlandsk Hær, og den farer derfra med Langskibe, da tænker jeg, at mange Smaabønder vil synes, det blir dem trangt for Døren.» Og saasnart Einar havde talt dette og gjort Rede for hele Stillingen, var hele Almuen enig i at samtykke, at dette ikke skulde faaes. Toraren saa da Udfaldet af sit Erende i denne Sag.

126. Toraren gik næste Dag til Lagberget og holdt da atter en Tale og sagde saa: «Kong Olav sendte Bud til sine Venner her i Landet, han nævnte Gudmund Eyjolvsøn, Snorre Gode, Torkel Eyjolvsøn, Skafte Lovsigemand, Torstein Hallsøn;n641 han sendte Eder Ord om, at I skulde fare til ham og modtage en Venne-indbydelse til ham; han sagde, at I skulde ikke opsætte denne Færd, hvis I tyktes at lægge Vegt paa hans Venskab.» De svarede paa denne Sag, takkede Kongen for hans Indbydelse og sagde, at de skulde senere tale til Toraren om sin Færd, naar de havde overlagt dette med sig selv og med sine Venner. Men da Høvdingerne talte sig imellem, sagde hver, hvad ham syntes om denne Færd. Snorre Gode og Skafte advarede imod at sætte slig lid til Norges Mænd, at alle de Mænd, som raadde mest i Landet, skulde paa en Gang fare [314] fra Island og did; de sagde, at af denne Ordsending tyktes dem snarest Mistanke vakt om det, som Einar havde gjettet paa, at Kongen vist tænkte paa nogen Tvang imod Islændingerne, hvis han kunde raade. Gudmund og Torkel Eyjolvsøn ytrede megen lyst til at følge Kong Olavs Ordsending og mente, at det vilde blive en stor Hædersfærd. Men da de havde overveiet denne Sag sig imellem, da blev der mest Enighed om det, at de ikke skulde fare selv, men hver af dem skulde sende en Mand paa sine Vegne, den som tyktes dem bedst skikket til det, – og de skiltes paa dette Ting efter slig Aftale, og der blev ingen Norgesfærd af den Sommer. Men Toraren fór frem og tilbage om Sommeren, kom om Høsten til Kong Olav og sagde ham Udfaldet af sit Erende og det tillige, at Høvdingerne vilde komme fra Island, saaledes som han havde sendt Bud om, eller ogsaa deres Sønner.

127. Den samme Sommer kom efter Kong Olavs Ordsending ude fra Færøerne til Norge Gille Lovsigemand, Leiv Åssursøn, Toralvn642 fra Dimonn643 og mange andre Bondesønner; Traand i Gatan644 gjorde sig rede til at fare, men da han var næsten færdig, fik han slig Sygdom, at han ikke var dygtig til at fare, og blev efter hjemme. Men da Færøingerne kom til Kong Olav, kaldte han dem til Møde og holdt Stævne med dem; aabenbarede han da for dem det Erende, som laa under Færden, og sagde dem, at han vilde have Skat af Færøerne og tillige det, at Færøingerne skulde have den Lov, som Kong Olav satte for dem. Men paa denne Stævne skjøntes det af Kongens Ord, at han vilde tage Sikkerhed for denne Sag af de færøiske Mænd, som da var komne did, hvis de vilde binde denne Aftale med Eder; han bød de Mænd, som tyktes ham de gjæveste, at de skulde blive ham haandgangne og modtage af ham Hæder og Venskab. De færøiske Mænd værdsatte Kongens Ord saa, som om det kunde være usikkert, hvorledes deres Sag vilde gaa, hvis de ikke vilde gaa under alt det, som Kongen krævede af dem. Men om der end i denne Sag blev holdt flere Stævner, før end det afgjordes, fik dog det Fremgang, som Kongen krævede. De gik da Kongen tilhaande og blev hans Hirdmænd, Leiv og Gille og Toralv, men alle deres Følgesmænd svor Ed til Kong Olav paa at holde i Færøerne den Lov og den Landsret, som han satte dem, og den Skatskyldighed, han fastsatte. Siden gjorde Færøingerne sig rede til Hjemfærd. Men ved Skilsmissen gav Kongen dem Vennegaver; men de, som var blevet ham haandgangne, fór sin Vei, da de blev færdige. Kongen lod udruste et Skib og Mænd og sendte dem til Færøerne for der at tage imod den Skat, som Færøingerne skulde betale ham. De blev ikke tidlig færdige, og om deres Færd er det at fortælle, at de ikke kom tilbage, og det kom ingen Skat den Sommer, som var næst efter, thi de var ikke komne til Færøerne, og ingen Mand havde krævet Skatten der.

[315] 128. Kong Olav fór om Høsten ind i Viken og sendte Bud for sig til Oplandene og lod paabyde Gjestning, og at han tænkte om Vinteren at fare over Oplandene; siden tager han paa Færden og farer til Oplandene. Den Vinter dvælte Kongen paa Oplandene, fór der paa Gjestning og rettede paa de Sager, som tyktes ham at trænge Bedring; han styrkede nu atter Kristendommen, der den tyktes ham kræve det. Det blev til Tidende, da Kongen var paa Hedemarken, at Ketel Kalv af Ringanes førte frem sit Frieri og bad om Gunhild, Datter af Sigurd Syr og Aasta; Gunhild var Kong Olavs Søster, og Kongen havde at svare og raade for den Sag. Han var villig til det; Aarsagen til det var, at han vidste om Ketel, at han var ætstor og rig, en klog Mand og stor Høvding; han havde ogsaa længe forud været Kong Olavs gode Ven, saa som her er før sagt; det bar altsammen henimod det, at Kongen undte Ketel dette Giftermaal, og det fik Fremgang, at Ketel fik Gunhild; Kong Olav var med ved dette Gilde. Kong Olav fór nord i Gudbrandsdalene og tog der Gjestning. Der boede den Mand, som hed Tord Guthormsøn, paa den Gaard, som heder Steig.n645 Tord var den mægtigste Mand i den nordre Del af Dalene. Men da han og Kongen mødtes, førte Tord frem sit Frieri og bad om Isrid Gudbrandsdatter, Kong Olavs Morsøster; Kongen havde at svare i denne Sag, og da man havde drøftet den, blev det aftalt, at det Giftermaal skulde komme istand, og Tord fik Isrid; han blev siden Kong Olavs ivrige Ven, og dermed mange andre af Tords Frænder og Venner, som rettede sig efter ham. Derefter fór da Kong Olav tilbage syd over Toten og Hadeland, derpaa til Ringerike og derfra ud i Viken. Han fór om Vaaren til Tunsberg og dvælte der længe, medens der var mest Kjøbstævne og Tilførsel; han lod da udruste sine Skibe og havde med sig en stor Mængde Mænd.

[316] 129. Denne Sommer kom fra Island efter Kong Olavs Ordsending Skafte Lovsigemands Søn Stein, Snorre Godes Søn Torodd, Torkels Søn Gelle og Sida-Halls Søn Egil, Broder til Torstein. Gudmund Eyjolvsøn var død om Vinteren forud. De islandske Mænd fór til Kong Olaf, saasnart de kunde komme til. Men da de mødte Kongen, fik de der god Modtagelse og blev alle hos ham. Den samme Sommer spurgte Kong Olav, at det Skib var bleven borte, som han havde sendt til Færøerne efter Skat den forrige Sommer, og at det ikke var kommet til Lands nogensteds, saaledes at det blev spurgt. Kongen skaffede da dertil et andet Skib, og Mænd med, og sendte dem til Færøerne efter Skat; disse Mænd fór og satte til Havs, men siden spurgtes ikke mere til dem end til de foregaaende, og var der mange Gjetninger om, hvad der var blevet af disse Skibe.

130. Knut den mægtige, som nogle kalder den gamle Knut, var i denne Tid Konge over England og over Danmark. Knut den mægtige var Søn af Svein Tjugeskjeg Haraldsøn. Hans Forfædre havde i lange Tider raadet for Danmark. Harald Gormsøn, Knuts Farfader, havde tilegnet sig Norge efter Harald Gunhildsøns Fald og taget Skatter deraf, men sat Haakon Jarl den mægtige til at styre Landet. Svein Danekonge, Haralds Søn, raadede ogsaa for Norge og satte Eirik Jarl Haakonsøn over det. Han og hans Broder Svein Haakonsøn raadede da for Landet, indtil Eirik Jarl fór vester til England efter sin Maag Knut den Mægtiges Ordsending; men han satte da efter til at styre i Norge sin Søn Haakon, Søstersøn af Knut den mægtige. Men da Olav Digre kom til Norge, tog han først Haakon Jarl til Fange og satte ham fra Riget, saa som før er skrevet. Haakon fór da til sin Morbroder Knut og havde siden været hos ham al den Tid, indtil det er kommet hid i Fortællingen. Knut den mægtige havde vundet England i Strid og kjæmpet sig til det og havde havt langt Stræv, inden Landsfolket var blevet ham lydigt. Men da han tyktes sig at være kommen fuldt til Landstyrelsen der, da mindedes han, hvad Ret han tyktes at have til det Rige, som han ikke selv raadede for, men det var Norge; han tyktes at have Arveret til hele Norge, men hans Søstersøn Haakon tyktes have Ret til en Del, og tillige tyktes han at have mistet det med Skamme. Det var én Aarsag til, at Knut og Haakon havde holdt sig stilt med Kravet paa Norge, at i Førstningen, da Olav Haraldsøn kom i Landet, løb hele Almuen og Mængden op og vilde ikke høre andet, end at Olav skulde være Konge over hele Landet; men nu siden, da Mændene tyktes ikke at kunne raade sig selv for hans Vælde, da søgte mange bort fra Landet. Mange Stormænd eller mægtige Bønders Sønner havde faret til Kong Knut og givet sig forskjellige Erender; men hver den, som kom til Kong Knut og vilde slutte sig til ham, de fik af ham Hænderne fulde af Gods. Der kunde man og se større Pragt end paa andre Steder, baade i Mængden af Folk, som daglig var der, og i alt [317] andet Udstyr, som var der i de Herberger, han eiede og selv boede i. Knut den mægtige tog Skat og Skyld af de Lande, som var de rigeste i NordLandene; men i samme Mon, som han havde mere at modtage end andre Konger, gav han ogsaa saa meget mere end hver anden Konge. I hele hans Rige var der saa god Fred, at ingen turde bryde den, men Landets Mænd selv havde Fred og den gamle Landsret. Af sligt fik han stor Ære over alle Lande. Men mange af dem, som kom fra Norge, klagede over sin Ufrihed og ytrede det for Haakon Jarl, og nogle for Kongen selv, at Norges Mænd nu nok vilde være rede til at falde tilbage under Kong Knut og Jarlen og faa sin Frihed af dem. Disse Taler faldt vel i Jarlens Sind, og han kjærede det for Kongen og bad ham forsøge, om Kong Olav vilde give op Riget for dem eller dele det ved Forlig; der var her mange, som støttede Jarlen i dette.

131. Knut den mægtige sendte Mænd fra England øster til Norge, og deres Færd var prægtig udstyret; de havde Brev og Indsegl fra Englands Konge Knut. De kom om Vaaren i Tunsberg til Norges Konge, Olav Haraldsøn. Men da det blev sagt Kongen, at Knut den mægtiges Sendemænd var komne did, blev han vred derover og sagde, at Knut ikke vilde sende nogen Mand did med slige Erender, at det vilde være ham eller hans Mænd til Gavn, og det varede nogle Dager, inden Sendemændene fik komme for Kongen. Men da de fik Lov at tale til ham, gik de for Kongen og bar frem Kong Knuts Brev og fortalte det Erende, som fulgte, at «Kong Knut kalder hele Norge sin Eiendom og hævder, at hans Forfædre har havt det Rige før ham; men af den Aarsag, at Kong Knut vil byde Fred til alle Lande, da vil han ikke fare med Hærskjold til Norge, om der er andet at vælge. Men hvis Kong Olav Haraldsøn vil være Konge over Norge, da lad ham fare til Kong Knut og tage Landet i Len af ham og blive hans Mand og betale ham slige Skatter, som Jarlerne betalte før.» Siden bar de Brever frem, og de sagde alt det samme. Da svarer Kong Olav: «Det har jeg hørt sige i gamle Frasagn, at Gorm Danekonge tyktes at være en gild Tjodkonge, men han raadede for Danmark alene; men de Danekonger, som har været senere, tyktes ikke at nøie sig med det. Nu er det kommet saa vidt, at Knut raader for Danmark og for England og har dertil nu brudt under sig en stor Del af Skotland. Nu kræver han min Ættearv imod mig. Han skulde dog lære at holde Maade omsider i sin Havesyge, eller tænker han at ville ene raade for alle NordLandene? eller tænker han ene at æde op al Kaal i England? Det vil han før orke, end jeg skulde føre ham mit Hoved eller vise ham nogen Hyldest. Nu skal I sige ham disse mine Ord, at jeg vil verge Norge med Odd og Egg, saa længe mig undes Levedager, men ikke vil jeg betale nogen Mand Skat af mit Rige.» Efter dette Svar gjorde Kong Knuts Sendemænd sig rede til at fare bort og var ikke glade over Erendets Udfald.

[318] Sigvat Skald havde været hos Kong Knut, og Knut havde givet ham en Guldring, som veiede en halv Mark. Da var ogsaa Berse Skaldtorvasøn der hos Kong Knut, og ham gav Kong Knut to Guldringer, og hver veiede en halv Mark, og dertil et guldprydet Sverd. Saa kvad Sigvat:

Berse, dengang vi Knut

begge havde fundet,

har den herlige Konge

Hænderne smukt os prydet

Dig ga Kongen en Mark

eller mere i Guld og Sverdet

(Gud raader ganske i alt),

og i Gave jeg fik en halv Mark.

Sigvat gav sig i Samtale med Kong Knuts Sendemænd og spurgte dem om mange Tidender. De sagde ham sligt, han spurgte efter, om deres Forhandlinger med Kong Olav og Udfaldet af deres Erende. De siger, at han havde laget deres Sag tungt, «og ikke ved vi,» siger de, «hvorfra han faar Mod til sligt, at negte at blive Kong Knuts Mand og fare til ham, og det vilde være hans bedste Vilkaar, thi Kong Knut er saa mild, at hvor meget end Høvdinger gjør imod ham, da giver han det alt op, saasnart de farer til ham og yder ham Hyldest; det var nu for nylig, at der kom til ham to Konger nordenfra Skotland fra Five,n646 og han gav op sin Vrede imod dem og lod dem faa alle de Lande, de før havde havt, og der til store Vennegaver. Da kvad Sigvat:

Til Knut har sine Hoveder

Konger dygtige baaret

ud nordenfra Five

(Fredkjøb godt var det);

Olav solgte aldrig

(ofte vandt Seier den digre)

her i denne Verden

Hovedet sit til nogen

[319] Kong Knuts Sendemænd fór sin Vei tilbage, og de fik god Bør over Havet. De fór siden til Kong Knut og sagde ham Udfaldet af sit Erende og ligesaa de Ord, som Kong Olav sidst havde talt til dem. Kong Knut svarer: «Ikke gjetter Olav ret, om han tror, at jeg vil ene æde al Kaal i England; jeg skulde heller ønske, at han skal finde, at inden mine Ribben bor andet end Kaal alene, thi herefter skal fra hvert Ribben komme kolde Raad imod ham.» Fra Norge kom den samme Sommer til Kong Knut Erling af Jæderens Sønner Aslak og Skjaalg og fik der god Modtagelse, thi Aslak var gift med Sigrid, Datter af Svein Jarl Haakonsøn; hun og Haakon Jarl Eiriksøn var Søskendebørn. Kong Knut gav disse Brødre store Landindtægter der hos sig.

132. Kong Olav stævnede til sig sine Lendermænd og havde mange Folk om Sommeren, thi det Ord gik, at Knut den mægtige vilde fare østover om Sommeren. Det tyktes Mænd at spørge fra de Kjøbskibe, som kom vestenfra, at Kong Knut nok drog sammen en stor Hær i England. Men da det led paa Sommeren, da sandede nogle, at det vilde komme en Hær, men andre negtede det. Men Kong Olav var om Sommeren i Viken og holdt Folk ude at speide, om Kong Knut kom til Danmark. Om Høsten sendte Kong Olav Mænd øster til Svitjod til Kong Ånund, sin Maag, og lod sige ham Kong Knuts Ordsending og det Krav, han havde til Norge imod Kong Olav, og de Ord lod han følge, at han troede, at hvis Knut lagde Norge under sig, vilde Ånund kun i kort Tid derefter have Sveavælde i Fred, og mente det raadeligt, at de knyttede sit Forbund sammen og reiste sig imod ham, og han sagde, at det skortede dem ikke Magt til at holde Strid imod Kong Knut. Kong Ånund tog Kong Olavs Ordsending vel og sendte de Ord tilbage, at han paa sin Haand vilde gaa i Forbund med Kong Olav, saaledes at hver ydede den anden Hjælp fra sit Rige, hvem der end først trængte det. Det var ogsaa Aftale mellem dem, at de skulde mødes og lægge Raad for sig. Kong Ånund vilde næste Vinter fare over vestre Gautland; men Kong Olav gjorde sig rede til Vintersæde i Sarpsborg. Knut den mægtige kom den Høst til Danmark og sad der om Vinteren med en stor Mængde Mænd. Det blev sagt ham, at Mænd og Ordsendinger var gaaet mellem Norges Konge og Sveakongen, og under det laa det vist store Formaal. Kong Knut sendte Mænd om Vinteren til Svitjod imod Kong Ånund, sendte ham store Gaver og Venneord og sagde, at han kunde vel sidde rolig under Striden mellem ham og Olav Digre, «thi Kong Ånund,» siger han, «og hans Rige skal være i Fred for mig.» Men da Sendemændene kom til Kong Ånund, bar de frem de Gaver, som Kong Knut sendte ham, og hans Venskabsbud tillige. Kong Ånund tog ikke venlig imod Talerne, og Sendemændene tyktes at finde det paa ham, at Kong Ånund nok meget heldede til Venskab med Kong Olav; de fór tilbage og fortalte Kong [320] Knut Udfaldet af sit Erende og det tillige, at han ikke maatte vente noget Venskab af Kong Ånund.

133. Den Vinter sad Kong Olav i Sarpsborg og havde mange Folk. Da sendte han Karle den haaløigske nord i Landet med sine Erender. Karle fór først til Oplandene og siden nord over Fjeldet, kom frem i Nidaros og tog der af Kongens Gods saa meget, som han havde sendt Bud om, og et godt Skib, som tyktes ham vel skikket til den Færd, som Kongen havde forelagt ham, men det var at fare nord til Bjarmeland; det var saa aftalt, at Karle skulde have Bolag med Kongen, og hver af dem skulde holde halvt Gods imod den anden. Karle styrede tidlig om Vaaren med Skibet nord til Haalogaland; der gav hans Broder Gunstein sig i Følge med ham, og han havde Handelsgods for sig selv; de var paa det Skib henimod 25 Mænd. De fór strax tidlig om Vaaren nord til Finmarken. Tore Hund spurgte dette; da sendte han Mænd og Bud til Brødrene, at han tænkte at fare til Bjarmeland om Sommeren og vilde, at de skulde holde Samflaade og have lige Del i den Fangst, som der blev. Karle og Gunstein sendte imod ham de Ord, at Tore skulde have 25 Mænd, saaledes som de havde; de vil da, at det Gods, som blev vundet, skulde deles lige mellem Skibene, undtagen det Handelsgods, som Folkene havde med. Men da Tores Sendemænd kom tilbage, havde han ladet sætte frem en stor Langskibs-Busse, han eiede, og ladet den gjøre rede. Han tog til det Skib sine Huskarler, og der var paa Skibet nær 80 Mænd. Tore havde alene Ledelsen af denne Flok og ligesaa al Indtægt af, hvad der blev vundet paa Færden. Men da Tore blev færdig, styrede han sit Skib nord langs Landet og traf sammen med Karle nord i Sandvær.n647 Siden fór de tilsammen videre og fik god Bør. Gunstein sagde til sin Broder Karle, saasnart de og Tore mødtes, at Tore syntes ham at være altfor mandsterk: «og jeg tror,» siger han, «at det vilde være raadeligere, at vi vendte tilbage og ikke fór saa, at Tore havde os helt i sin Magt, thi jeg tror ham ikke.» Karle siger: «Ikke vil jeg vende tilbage; men dog er det sandt, at havde [321] jeg vidst, da vi var hjemme i Langø, at Tore Hund vilde i Færden med os have saa stor Hær, som han har, da vilde vi have havt flere Mænd med os.» Brødrene talte om dette til Tore og spurgte, hvad Aarsagen var til, at han havde meget flere Mænd med sig, end der havde faret Ord om. Han svarer saa: «Vi har et stort Skib, som trænger mange Folk; det tykkes mig, at i saa farlig en Færd kan man ikke have gode Drenger nok.» De fór om Sommeren oftest saa, som Skibene gik til: naar der var lidet Vind, gik Karles Skib mere, og da seilede de unda; men naar det var hvassere, søgte Tores Skib efter, de var sjelden sammen, men vidste dog stadig til hverandre. Da de kom til Bjarmeland, lagde de til Kjøbstaden;n648 der blev da Kjøbstævne, og de Mænd, som havde Gods med, fik alle fuldt af Varer. Tore fik meget af Graavare og Bever og Sobel; Karle havde ogsaa meget Gods, som han kjøbte mange Skindvarer for. Men da Kjøbstævnen var tilende der, styrede de ud efter Aaen Vina; da blev Freden sagt op med Landets Mænd. Men da de kom ud til Havs, holdt de Stævne med Skibsfolkene. Tore spørger, om Mændene har nogen lyst til at gaa op paa Land og vinde sig Gods; de svarede, at de var lystne efter det, om der var god Udsigt til Fangst. Tore siger, at der kunde vindes Gods, om Færden gik heldig: «men det er venteligt, at der blev Fare for Liv paa Færden.» Alle sagde, at de vilde forsøge, om der kunde ventes Fangst. Tore siger, at slig var det, at naar rige Folk døde, skulde løsøret skiftes mellem den døde og hans Arvinger; han skulde have Halvdelen eller Tredjedelen, stundom mindre, og det Gods skulde bæres ud i Skoger, stundom i Hauger, og det skulde øses Muld over det; stundom blev det bygget Hus for det. Han siger, at de skulde gjøre sig rede til Færden imod Aftenen. Saa blev aftalt, at ingen skulde løbe fra de andre, ingen skulde heller blive efter, naar Styremændene sagde, at man skulde bort. De lod Mænd blive efter for at vogte Skibene, men de gik op paa Land. Der var først flade Volder og dernæst stor Skog. Tore gik forrest, men Brødrene Karle og Gunstein sidst. Tore bad Mændene fare stilt «og tag Bark af Trærne, saa at man kan se hvert Træ fra et andet.» De kom frem i en stor Rydning, men i Rydningen var der en høi Skigar, med Dør for, som var læst. Ved Skigaren skulde sex af Landets Mænd vaage hver Nat, to hver sin Tredjedel. Da Tore og de andre kom til Skigaren, var Vagtmændene gaaet hjem, men de, som dernæst skulde vaage, var ikke komne paa Vagt. Tore gik til Skigaren og krøgede Øxen op paa den og halede sig op efter; han fór saa ind over Garen paa den ene Side af Ledet. Da havde ogsaa Karle kommet over Garen paa den anden Side af Ledet. De kom samtidig til Døren, tog da Slagbommene fra og aabnede Døren. Folkene gik da ind i Gaarden. Da sagde Tore: «I denne Gaard er en Haug, rørt sammen af Guld og Sølv og Muld; der skal Mændene tage fat; men i Gaarden [322] staar Bjarmernes Gud, som heder Jomale;n649 ingen maa være saa djerv, at han raner ham.» Siden gik de til Haugen og tog saa meget Gods, som de kunde orke, og bar det i sine Klæder; der med fulgte meget Muld, som venteligt. Siden sagde Tore, at Mændene skulde fare bort, og han siger saa: «Nu skal I Brødre, Karle og Gunstein, fare først, men jeg vil gaa sidst.» De vendte sig da alle ud til ledet. Tore veg tilbage til Jomale og tog en Sølvbolle, som stod i hans Knær; den var fuld af Sølvpenge. Han veltede Sølvet i sit Kjortelskjod, men drog Hanken, som var over Bollen, paa sin Arm og gik saa ud til ledet. Folkene var da alle komne ud af Skigarden; da blev de var, at Tore var bleven efter. Karle vendte om at lede efter ham, og de mødtes indenfor ledet; Karle saa, at Tore havde der Sølvbollen. Siden løb Karle imod Jomalen; han saa, at der var et digert Smykke paa hans Hals. Karle svang da Øxen imod den og huggede sønder Snoren, som Smykket var fæstet med, bag paa Halsen. Hugget var saa sterkt, at Hovedet røg af Jomale; da blev saa stort et Brag, at det tyktes alle underligt. Karle tog Smykket; de fór da bort. Men i samme Øieblik, som Braget var skeet, kom Vagtmændene frem i Rydningen og blæste strax i sine Horn. Dernæst Hørte de Lur-blæst fra alle Sider. De søgte da frem til Skogen og ind i Skogen, men hørte bagenfor ved Rydningen Skrig og Raab; Bjarmerne var komne did. Tore Hund gik sidst af alle sine Mænd: to Mænd gik foran ham og bar en Sæk; der i var noget ligesom Aske. Tore tog i den med sin Haand og saaede det ud over Sporet; stundom kastede han det frem over Folkene. De fór saa frem af Skogen ud paa Voldene. De Hørte, at Bjarmernes Hær fór efter dem med Raab og ildelydende Hyl. De styrtede da frem af Skogen efter dem og ligesaa paa begge Sider af dem; men ingensteds kom Bjarmerne eller deres Vaaben saa nær dem, at de fik Men af det, og deraf skjønte de, at Bjarmerne ikke saa dem. Men da de kom til Skibene, gik Karle og Gunstein først ud paa Skibet, thi de var underveis fremst, men Tore blev længst efter paa Land. Saasnart Karle og hans Mænd kom ud paa sit Skib, rev de Tjeldene af og kastede Landtaugene af; siden drog de op sit Seil, og Skibet gik raskt ud paa Havet. Men for Tore og hans Mænd gik alt senere; deres Skib var ikke saa let at raade med. Men da de tog til at seile, var Karles Skib kommet langt fra Land. Seilede da begge over Gandvik;n650 Natten var da endnu lys. De seilede da baade Nætter og Dager, indtil Karle en Aften lagde til ved nogle Øer; de lod Seilet falde, kastede Anker og biede der paa Strømfaldet, thi der var en stor Malstrøm foran dem.n651 Da kom Tore og hans Skib efter; de lægger sig ogsaa for Anker. Siden skjød de en Baad ud; paa den gik Tore og nogle Mænd med ham, og de roede da til Karles Skib. Tore gik op i Skibet. Brødrene hilsede ham venlig. Tore bad Karle overgive ham [323] Smykket: «det tykkes mig tilbørligt, at jeg faar de Kostbarheder, som blev tagne der, thi I nød godt af mig, at vi kom unda uden Mandskade; men Du, Karle, tyktes mig at styre os i den værste Ulykke.» Da siger Karle: «Kong Olav eier Halvdelen af det Gods, jeg vinder i denne Færd; jeg tiltænker ham Smykket. Far Du til ham, hvis Du vil; det kan være, at han giver Dig Smykket, hvis han ikke vil have det, fordi jeg tog det af Jomalen.» Da svarer Tore og siger, at han vil, at de skal fare op paa Øen og skifte sin Fangst. Gunstein siger, at nu var det Strømskifte, og det vilde være Tid til at seile. Siden drager de op sine Ankertaug. Men da Tore saa det, fór han ned i Baaden; de roede til sit Skib.

Karles Mænd havde da draget sit Seil op og var langt komne, inden Tores Mænd havde faaet sit Seil op. De fór nu saa, at Karles Skib seilede altid foran, og paa begge Skibe seilede de alt det, de kunde. Saa fór de, indtil de kom til Geirsvær;n652 det er det første Bryggeleie, naar man farer nordenfra. Der kom begge Skibe først en Aften og lagde til Havn i Bryggeleiet. Tores Skib laa inde i Havnen, men Karles var i den ytre Del af Havnen. Men da Tores Mænd havde tjeldet, gik han op paa Land sammen med mange af sine Mænd, og de fór til Karles Skib; de havde da gjort sig istand. Tore raabte ud paa Skibet og bad [324] Styremændene gaa iland. Brødrene gik paa Land og nogle Mænd med dem. Da tog Tore paa med samme Tale som før, at han bad dem gaa paa Land og bære til Skifte det Gods, som de havde taget i Hærfang. Brødrene sagde, at det var ingen Nødvendighed i det, før end de kom hjem i Bygden. Tore siger, at det var ikke Sedvane at lade være at skifte, indtil man kom hjem, og saaledes sætte paa Prøve Folks Redelighed. De talte nogle Ord om dette, og hver holdt paa sit. Da gik Tore bort; men da han var kommet kort, vendte han sig om og sagde, at hans Folk skulde bie paa ham der. Han raaber, til Karle: «jeg vil tale ene med Dig,» siger han. Karle gik imod ham. Men da de mødtes, førte Tore et Spyd imod ham midt i Livet, saa at det stod gjennem ham. Da sagde Tore: «Der kan Du kjende en Bjarkøing, Karle; jeg tænkte ogsaa, at Du skulde kjende Spydet Sels-hevner.» Karle døde strax, men Tore og hans Mænd gik tilbage til Skibet. Gunstein og hans Mænd saa Karles Fald; de løb strax til og tog Liget og bar det til sit Skib; de tog strax Tjeldene ned og tog Landgangsbryggerne bort og lagde fra Land; siden drog de Seil op og fór sin Vei. Tore og hans Mænd saa det, de kastede strax Tjeldene af og gjorde sig hastig færdige. Men da de drog Seilet, gik Staget sønder, og Seilet faldt ned tvers over Skibet; det sinkede Tores Mænd længe, inden de anden Gang fik Seilet op. Gunsteins Skib var kommet langt, inden Tores Skib fik Fart. Tores Mænd baade seilede og roede, og det samme gjorde Gunsteins. De fór da begge saa hidsig som muligt, Dag og Nat. Det drog sent sammen med dem, thi saasnart Øsundene tog til, blev det lettere at vige med Gunsteins Skib, men dog halede Tores Skib efter, saa at da Gunsteins Mænd kom forbi Lengjuvik,n653 snuede de der til Land og løb op fra Skibet og op paa Land; men lidt senere kom Tores Mænd der og løb op efter dem og forfulgte dem. En Kvinde fik hjulpet Gunstein og gjemt ham, og saa er sagt, at hun var meget tryllekyndig. Tores Mænd fór tilbage til Skibet og tog alt det Gods, som var paa Gunsteins Skib, men bar Sten i Stedet; de flyttede Skibet ud paa Fjorden, huggede Huller i det og sænkede det ned. Siden fór Tore og hans Mænd hjem til Bjarkø. Gunstein og hans Mænd fór først meget hemmelig, flyttede sig frem paa Smaabaader og fór om Nætterne, men laa stille om Dagene; de fór saa, indtil de kom frem forbi Bjarkø og kom ud af Tores Syssel. Gunstein fór først hjem i Langø, men dvælte kort Tid der. Saa fór han sydover og stansede ikke, før end han kom syd til Trondhjem og der mødte Kong Olav og sagde ham slige Tidender, som var hændt i Bjarmelands-færden. Kongen blev ilde tilmode over deres Færd, men bød Gunstein at blive hos ham og sagde, at han skulde rette hans Sag, saa snart han kunde komme til. Gunstein tog imod det Bud og dvælte nu hos Kong Olav.

[325] 134. Saa er før sagt, at Kong Olav var øster i Sarpsborg den Vinter, da Knut den mægtige sad i Danmark. Ånund Sveakonge red den Vinter over vestre Gautland og havde mere end tre Hundrede Mænd. Der fór da Mænd og Ordsendinger mellem ham og Kong Olav; de aftalte da mellem sig en Stævne, at de skulde mødes om Vaaren ved Konungahella. De udsatte Mødet af den Aarsag, at de vilde vide, før end de mødtes, hvad Kong Knut tog sig til. Men da det led paa Vaaren, gjorde Kong Knut sig rede med sine Mænd til at fare vester til England. Han satte efter i Danmark sin Søn Hårdaknut, og der med ham Ulv Jarl, Son af Torgils Sprakalegg. Ulv var gift med Astrid, Datter af Kong Svein og Søster til Knut den mægtige; deres Søn var Svein, som siden var Konge i Danmark. Ulv Jarl var en meget merkelig Mand. Knut den mægtige fór vester til England. Men da Kongerne Olav og Ånund spurgte det, fór de til Stævnen og mødtes i Elven ved Konungahella. Der blev et Glædesmøde og megen venskabelig Tale, saa at det blev aabenbart for alle; men dog talte de sig imellem om mange Ting, som de to alene vidste, og noget af det fik siden Fremgang og blev aabenlyst for alle. Ved Afskeden skifkede Kongerne Gaver og skiltes som Venner. Kong Anund fór da op i Gautland, men Kong Olav fór nord i [326] Viken og siden ud paa Agder og derfra nord langs Landet, og han laa meget længe i Eikundasundn654 og biede paa Bør. Han spurgte, at Erling Skjaalgsøn og Jæderbyggerne med ham laa i Samling og havde stor Hær. Det var en Dag, at Kongens Mænd talte sig imellem om Veiret, om det var Sønden- eller Sydvestenvind, eller om det Veir var godt at seile med langs Iæderen eller ikke; de fleste mente, at man ikke kunde seile med det. Da svarer Haldor Brynjulvsøn:n655 «Det skulde jeg tænke, at dette Veir vilde man finde godt nok at seile med forbi Jæderen, hvis Erling Skjaalgsøn havde gjort istand Gjestebud for os paa Sole.» Da sagde Kong Olav, at man skulde tage Tjeldene ned og lægge Skibene ud. Saa blev gjort; de seilede den Dag forbi Jæderen, og Vinden viste sig meget god. Om Kvelden lagde de til Hvitingsø.n656 Kongen fór da nord til Hordaland og fór der paa Gjestning.

135. Den Vaar havde der faret et Skib fra Norge ud til Færøerne; paa det Skib fór Ordsending fra Kong Olav om, at en af hans Hirdmænd, Leiv Åssursøn eller Gille Lovsigemand eller Toralv fra Dimun, skulde seile til ham fra Færøerne. Men da denne Ordsending kom til Færøerne og blev sagt dem selv, da taler de sig imellem om, hvad der kunde ligge under Ordsendingen, og de blev ens om, at de troede, at Kongen vilde spørge efter om de Tidender, som nogle Mænd holdt for var skeet i Øerne, nemlig om Kongens Sendemænds Ulykkesfærd og om de to Skibsmandskaber, som ikke en Mand var kommet frem af. De blev enige om, at Toralv skulde fare; han gjorde sig rede til Færden og rustede ud en Byrding, han eiede, og skaffede sig Folk til det; paa Skibet var de ti eller tolv Mænd. Men da de var rede og biede paa Bør, hændte det i Gata i Østerø hos Traand, at en Godveirsdag Traand gik ind i Stuen. Men der laa paa Bænkene hans to Brodersønner Sigurd og Tord – de var Torlaks Sønner –, og den tredje var Gaut den røde, han var ogsaa deres Frænde. Alle Traands Fostersenner var dygtige Mænd. Sigurd var ældst og frem for dem i næsten alt. Tord havde et Kjendingenavn, han blev kaldt Tord «den lave»; han var dog meget høi, men det var dog mere, at han var før og sterk af Kræfter. Da sagde Traand: «Meget ændres i en Mands levetid; da vi var unge, var det ikke Skik, at unge og til alt dygtige Mænd skulde sidde eller ligge paa Godveirsdager; det vilde ikke Mænd før i Tiden synes rimeligt, at Toralv fra Dimun skulde være kraftigere Mand end I; men den Byrding, som jeg har eiet og staar her i Nøstet, tænker jeg nu blir saa gammel, at den raadner under Tjæren. Her er hvert Hus fuldt af Uld og blir ikke holdt tilfals; saa skulde ikke hænde, om jeg var nogle Vintre yngre.» Sigurd løb op og kaldte paa Gaut og Tord og sagde, at han ikke vilde taale slige Spotord af Traand. De gaar ud og did, hvor Huskarlene er; de kommer til og sætter Byrdingen ud. De lod da føre [327] Ladning til og lastede Skibet; Ladning skortede det ikke paa der hjemme, ligesaa lidt paa Redskab til Skibet. De gjorde det færdigt paa faa Dager; de var ogsaa ti eller tolv Mænd paa Skibet. De og Toralv seilede alle ud i samme Veir og vidste stadig til hverandre i Havet. De kom tillands i Hernarn657 en Aften; Sigurd og hans Mænd lagde til længer ude ved Stranden, men der var dog kort mellem dem. Det blev til Tidende om Aftenen, da det var mørkt og Toralvs Mænd vilde gjøre sig istand til at gaa til Sengs, at Toralv og en anden Mand med ham gik op iland; de søgte sig et Sted for at gjøre sit fornødne. Og da de var færdige til at gaa ned, siger han, som fulgte ham, at det blev kastet et Klæde over hans Hoved, han blev løftet op af Jorden, og i det Øieblik hørte han en sterk lyd; siden blev han baaret og løftet til Fald, men der under var Sjøen, og han blev kastet i Dybet, men han kom sig iland. Han fór da til det Sted, der han og Toralv var skilt ad; der fandt han Toralv, men han var kløvet ned i Herderne og var da død. Og da Skibsfolkene blev var dette, bar de hans Lig ud paa Skibet og satte det der for Natten. Da var Kong Olav til Gjestning paa Lygra;n658 did blev sendt Bud. Der blev da stævnet Pile-bud eller Ting, og Kongen var paa Tinget. Han havde ladet stævne did Færøingerne af begge Skibe, og de var komne til Tinget. Men da Ting var sat, stod Kongen op og talte: «De Tidender er her hændt, som det er bedst er fjeldne; her er en god Dreng taget af Dage, og vi tror, han var sagesløs. Eller er der nogen Mand paa Tinget, som kan sige, hvem der voldte dette Verk?» – men ingen vedgik det. Da sagde Kongen: «Ikke skal det skjules, hvad min Tanke er om dette Verk, at jeg tiltænker Færøingerne det; snarest tykkes det mig være gaaet saa til, at Sigurd Torlaksøn nok har dræbt Manden, men Tord den lave har vel kastet den anden i Dybet; og det følger med, at jeg vilde gjette paa, at det kunde findes at være Aarsagen, at de ikke vilde, at Toralv skulde melde om dem de Ugjerninger, som han vilde have vidst var sande, men vi har havt Mistanke om, nemlig at mine Sendemænd [328] er bleven myrdede.» Men da Kongen holdt op at tale, stod Sigurd Torlaksøn op; han sagde: «Ikke har jeg talt paa Tinge for; jeg tænker, at man ikke vil finde mig ordsnild, men dog mener jeg, at det er nødvendigt nok at svare noget. Det vil jeg gjette, at den Tale, som Kongen har havt oppe, maa være kommen fra de Mænds Tungerødder, som er meget uvisere og værre end han, men det er tydeligt, at de fuldkommen vil være vore Uvenner. Det er urimelig Tale, at jeg skulde ville skade Toralv, thi han var min Fostbroder og gode Ven; men hvis det var nogen Grund til det og det var Sager mellem Toralv og mig, da er jeg saa forstandig, at jeg vilde heller vaage paa dette Verk hjemme i Færøerne end her under Eders Arm, Konge. Nu vil jeg negte denne Sag for mig og for alle os Skibsfolk; jeg vil byde Eder slige Eder, som Eders Lov kræver, og hvis det tykkes Eder i noget fuldere, vil jeg føre Jernbyrd; jeg vil, at I selv skal være tilstede ved Renselsen.» Men da Sigurd holdt op at tale, blev der mange til at tale hans Sag, og de bad Kongen, at Sigurd skulde faa Lov til at frigjøre sig; Sigurd tyktes dem at have talt vel, og de mente, at han nok var uskyldig i det, som var sagt imod ham. Kongen siger: «Om denne Mand har man at vælge mellem to Yderligheder. Hvis det er løiet paa ham i denne Sag, maa han være en god Mand; men i modsat Fald maa han være meget djervere, end man pleier at være, og det er fremdeles min Tanke; men jeg gjetter, at han selv vil bære sig Vidne derom.» Men efter Mændenes Forbøn tog Kongen Sikkerhed af Sigurd til Jernbyrden – han skulde komme Dagen efter til Lygra, og Biskopen skulde der gjøre Renselsen, – og saaledes endte Tinget. Kongen fór tilbage til Lygra, men Sigurd og hans Følgesmænd til sit Skib. Det tog da snart at mørkne til Natten. Da sagde Sigurd tll sine Mænd: «Det er dog sandt at sige, at vi er komne i en stor Vanskelighed og er ude for stor Løgn, og denne Konge er listig og svigefuld, og let er det at se vore Kaar, om han skal raade, thi han lod først dræbe Toralv, men nu vil han gjøre os til Ubodemænd. Det er en let Sag for ham at forvilde denne Jernbyrd. Nu tænker jeg, at den faar det værst, som vaager paa dette med ham. Nu blæser der ogsaa op en Fjeldgul ud efter Sundet; jeg raader til, at vi heiser vort Seil og seiler ud i Havet. Traand kan fare en anden Sommer med sin Uld, om han vil lade den sælge; men hvis jeg kommer bort, tykkes jeg at vente, at jeg aldrig siden kommer til Norge.» Dette tyktes Skibsfolkene at være et klogt Raad; de tager da og sætter sit Seil op og lader det gaa ud i Havet om Natten saa meget, de kan; de stanser ikke, før end de kommer til Færøerne og hjem i Gata. Traand lod ilde over deres Færd; de svarede heller ikke vel, men blev dog hjemme hos Traand.

136. Kong Olav spurgte strax, at Sigurd og hans Mænd var faret bort, og der udtaltes da en haard Dom om deres Sag; mange, som før havde negtet Sagen og talt imod, fandt det nu rimeligt, at Sigurd og hans Mænd var sandskyldige. Kong [329] Olav talte lidet om denne Sag, men han tyktes dog nu at forstaa Sandheden i det, han før havde havt Mistanke om. Nu fór Kongen sin Færd og tog Gjestning der, hvor det var gjort rede for ham. Kong Olav kaldte til Tale med sig de Mænd, som var komne fra Island: Torodd Snorresøn, Gelle Torkelsøn, Stein Skaftesøn, Egil Hallsøn. Da tog Kongen til Orde: «I har isommer vakt den Sag, at I vilde gjøre Eder rede til Islandsfærd, men jeg har i den Sag ikke givet noget endeligt Svar. Nu vil jeg sige Eder, hvad jeg agter at fastsætte. Jeg vil, at Du, Gelle, skal fare til Island, hvis Du vil bære mine Erender did; men af de andre islandske Mænd, som nu er her, skal ingen fare til Island, før end jeg spørger, hvorledes man tager de Sager, som Du, Gelle, skal bære did.» Men da Kongen havde forkyndt dette, da syntes de, som havde Lyst til at fare og havde faaet Forbud, at det var vist Uvenlighed mod dem, og de regnede sit Ophold for Ulykke og Tvang. Men Gelle gjorde sig rede til Færden og fór om Sommeren til Island og havde med sig did de Ordsendinger, som han førte frem næste Sommer paa Tinget. Men det var Kongens Ordsending, at han krævede det af Islændingerne, at de skulde tage ved de Love, som han havde sat i Norge, men yde ham af Landet Tegngilden659 og Nevgilde,n660 en Penning for hver Næse, slig som der gik 10 af paa 1 Alen Vadmel.n661 Det fulgte dermed, at han lovede Mændene sit Venskab, hvis de vilde gaa ind paa det, men ellers Overlast imod dem, som han kunde komme over. Over denne Sag sad Mænd længe og raadslog om den sig imellem, men tilslut blev det Enighed med alles Samtykke om at negte Skattegaver og alle Paalæg, som han havde krævet. Og den Sommer fór Gelle til Norge og til Kong Olav og mødtes med ham øster i Viken den Høst, da han var kommen ned fra Gautland, [330] som jeg venter, at det fremdeles skal blive fortalt om længere frem i Kong Olavs Saga. Da det led paa Høsten, søgte Kong Olav nord til Trondhjem og styrede med sin Hær til Nidaros; han lod der gjøre istand til Vintersæde for sig. Vinteren efter sad Kong Olav i Kaupangen; det var den 13de Vinter af hans Kongedømme.

137.n662 Ketel Jamte hed en Mand, Søn af Ånund Jarl fra Sparabu i Trondhjem; han flyede for Kong Øistein Illraade øster over Kjølen; han ryddede Skoger og byggede der, som nu heder Jæmteland. Øster did flyede ogsaa en Mængde Mænd fra Trondhjem for denne Ufred, thi Kong Øistein lagde Trønderne i Skat og satte der til Konge sin Hund, som hed Saur. Ketels Sønnesøn var Tore Helsing; efter ham er kaldt Helsingeland, der byggede han. Men da Harald den haarfagre ryddede Rige for sig, da flygtede ogsaa for ham en Mængde Mænd ud af Landet, Trønder og Naumdøler, og da blev det nye Bygder øster omkring i Jæmteland, og nogle fór helt til Helsingeland øster ved Havet, og de var undergivne under Sveakongen. Men da Haakon Adalsteinsfostre var Konge over Norge, sattes Fred og Kjøbfærd fra Trondhjem til Iæmteland; men da Kongen var vennesæl, søgte Jæmterne vester til ham, lovede ham sin Lydighed og betalte ham Skat; han satte Lov og Landsret for dem; de vilde heller give sig under hans Kongedomme end under Sveakongen, fordi de var komne af Nordmænds Æt; saaledes gjorde ogsaa alle de Helsinger, som havde sin Æt fra nordenfor (vestenfor) Kjølen, og det holdt sig længe siden, indtil da Olav Digre og Olav den svenske trættede om Landeskifte; da gav Jæmter og Helsinger sig under Sveakongen, og da raadede Eidskogen for Landeskiftet øster, men siden Kjølene helt nord til Finmarken. Tog Sveakongen da Skatter af Helsingeland og ligesaa af Jæmteland. Men Kong Olav mente, at det var kommet i Forliget mellem ham og Sveakongen, at Skatten af Jæmteland skulde fare anden Vei, end det forud havde værer; men dog havde det staaet saa i lang Tid, at Jæmterne havde betalt Skat til Sveakongen, og derfra var komne Sysselmænd over Landet; Svearne vilde da heller ikke høre andet, end at under Sveakongen gik alt Land, som laa østenfor Kjølene. Det var da saa, som ofte kan hænde, at om det end var Svogerskab og Venskab mellem Kongerne, saa vilde dog enhver af dem have alt det Rige, som han tyktes at have noget Krav paa. Kong Olav havde ladet fare til Jæmteland Ord om, at det var hans Vilje, at Jæmterne viste ham Lydighed, men i andet Fald havde han lovet dem Overlast; men Jæmterne havde gjort Raad om, at de vilde vise Sveakongen Lydighed.

138. Torodd Snorresøn og Stein Skafteson var misfornøiede med, at de ikke fik raade sig selv. Stein Skaftesøn var en vakker Mand og dygtig i Idrætter, en god Skald, førte sig pragtfuldt og var fuld af Overmod. Hans Fader Skafte havde digtet en Draapa om Olav og havde lært Stein den; det var Meningen, at han skulde føre [331] Kvædet frem for Kongen. Stein holdt sig ikke fra at bruge Ord og Udfald mod Kongen baade i ubunden Tale og paa Vers. Baade han og Torodd var meget uvorne i Tale; de sagde, at Kongen skulde faa det værre end de, som med Tillid havde sendt ham sine Sønner, men Kongen lagde dem i Ufrihed. Kongen blev vred. Det var en Dag, at Stein Skaftesøn stod for Kongen og spurgte ham, om han vilde høre paa den Draapa, som hans Fader Skafte havde digtet om Kongen. Han svarer: «Det faar være det første, Stein, at Du kvæder det, Du har digtet om mig.» Stein siger, at det var ingenting, han havde digtet: «jeg er ikke Skald, Konge,» siger han, «men om jeg kunde digte, da vilde det, som andet om mig, tykkes Eder temmelig lidet vegtigt.» Gik da Stein bort og tyktes at skjønne, hvad han sigtede til. Torgeir hed Kongens Aarmand, som raadede for Kongens Gaard i Orkedal; han var da hos Kongen og hørte paa hans og Steins Tale. Torgeir fór hjem lidt senere. En Nat løb Stein bort fra Gaarden, og hans Skosvend med ham; de fór op over Gaularaasen og videre ud, indtil de kom i Orkedal; om Kvelden kom de til den Kongsgaard, som Torgeir raadede for; Torgeir bød Stein at være der om Natten og spurgte, hvad der var Aarsag til hans Færd. Stein bad ham skaffe sig Hest og Slæde;n663 han saa, at Korn blev aket hjem der.

Torgeir siger: «Ikke ved jeg, hvorledes det staar sig med Din Færd, om Du farer med Kongens lov; det tyktes mig forrige Dag, at Ordene ikke var myge mellem Dig og Kongen.» Stein sagde: «Om jeg end ikke kan raade mig selv i noget for Kongen, skal jeg dog ikke taale sligt af hans Træler.» Han drog Sverdet og dræbte siden Aarmanden, men tog Hesten og bad Svenden løbe op paa Ryggen, men Stein satte sig i Slæden; de fór da afsted og akede hele Natten og fór videre, indtil de kom ned i Møre til Surendal;n664 siden skaffer de sig Flytning over Fjordene. Han fór saa raskt som muligt. Ikke nævnte de, der de kom, noget om dette Drab, men sagde, at de var Kongsmænd; de fik god Hjælp overalt, der de kom. En Dag om Kvelden kom de til Gisken665 til Torberg Arnesøns Gaard; han var ikke hjemme, men hans Kone Ragnhild, Erling Skjaalgsøns Datter, var hjemme. Hos hende fik Stein meget god Modtagelse, thi de var forud godt kjendte. Det havde forud hændt, da Stein var faret fra Island – han eiede selv Skibet – og han var kommet fra Havet ind til Giske og de laa der ved Øen, da laa Ragnhild i Barnsnød og havde det meget haardt, men der var ingen Prest paa Øen og ingen i Nærheden. Der kom da Folk til Kjøbskibet og spurgte efter, om det var nogen Prest der; det var en Prest paa Skibet, som hed Baard og var fra Vestfjordene, ung og lidet udlært. Sendemændene bad Presten fare med til Huset; ham tyktes det at være en stor Vanskelighed, da han kjendte sin Ukyndighed, og han vilde ikke fare. Da lagde [332] Stein Ord til hos Presten og bad ham fare. Presten svarer: «Jeg skal fare, hvis Du farer med mig; det tykkes mig trygt at have Dig med til at raade mig.» Stein siger, at han vil gjerne lægge det til. Siden farer de til Gaarden og did, Ragnhild var. Lidt senere fødte hun et Barn, det var en Mø og tyktes temmelig svag. Da døbte Presten Barnet, men Stein holdt Møen under Daaben, og hun fik Navnet Tora. Stein gav Møen en Fingerring af Guld. Ragnhild lovede Stein sit fulde Venskab og bad, at han skulde komme did til hende, om han tyktes at trænge hendes Hjælp. Stein siger, at han vel ikke kom til at holde flere Møbørn over Daaben, – og derefter skiltes de. Men nu var det kommet dertil, at Stein krævede dette Venskabsløfte af Ragnhild opfyldt og fortalte, hvad der er hændt ham, og tillige at han var kommet ud for Kongens Vrede. Hun siger, at Hendes Hjælp skal svare til hendes Magt, og bad ham bie der paa Torberg; hun gav ham Sæde nærmest sin Søn Øistein Orre;n666 han var da tolv Vintre gammel. Stein gav Ragnhild og Øistein Gaver. Torberg havde spurgt alt om Steins Færd, inden han kom hjem, og han var temmelig uvenlig. Ragnhild gik at tale til ham og fortalte ham om Steins Færd og bad ham tage imod Stein og se til hans Sag. Torberg siger: «Jeg har spurgt, at Kongen har ladet holde Pile-ting efter Torgeir, og at Stein er lyst utlæg, og tillige at Kongen er meget vred; jeg har bedre Forstand end at tage i mine Hænder en udenlandsk Mand og faa derfor Kongens Vrede; lad Du Stein fare bort herfra saa snart som muligt.» Ragnhild svarer, at hun og Stein skulde begge fare bort eller begge blive der. Torberg bad hende fare, om hun vilde; «jeg venter det,» siger han, «at om Du end farer, kommer Du snart tilbage, thi her har Du vel mest at sige.» Da gik deres Søn Øistein frem; han talte og sagde saa, at han vilde ikke være efter, om Ragnhild fór bort. Torberg sagde, at de viste meget Stivsind og Heftighed i dette; «og det ser,» siger han, «mest ud til, at I to faar raade i dette, siden I lægger saa stor Vegt paa det; men altfor meget slegter Du [333] paa Din Æt, Ragnhild, i at ringeagte Kong Olavs Ord.» Ragnhild siger: «Hvis det voxer Dig for høit at holde Stein, saa far selv med ham til min Far, Erling, eller giv ham sligt Følge, at han kan komme did i Fred.» Torberg siger, at han ikke vil sende Stein did: «Erling har dog nok at svare for, sligt som Kongen er misfornøiet med.» Stein var der om Vinteren. Efter Jul kom der Sendemænd fra Kongen til Torberg med de Ord, at Torberg skulde komme til ham før Midfaste,n667 og der var lagt strengt Bud til denne Ordsending. Torberg bar det for sine Venner og søgte Raad, om han skulde vaage sig til at fare til Kongen under slige Forhold; de fleste raadede fra og fandt det raadeligt først at sende Stein bort, men saa fare til Kongen. Torberg havde mest lyst til ikke at opsætte Færden. Lidt senere fór Torberg til sin Broder Finnn668 og bar denne Sag frem for ham og bad ham fare med sig. Finn svarer og siger, at daarligt tyktes sligt Kvindestyre, at han for sin Kones Skyld ikke turde holde Troskab mod sin rette Høvding. «Du kan vælge, om Du ikke vil fare,» siger Torberg; «men dog tror jeg, at Du lader være mere af Rædsel end af Huldskab mod Kongen.» De skiltes i Vrede. Siden fór Torberg til sin Broder Arne Arnesøn, fortalte ham om Sagens Stilling og bad ham fare med sig til Kongen. Arne siger: «Underligt tykkes det mig om Dig, en saa klog og forsigtig Mand, at Du skal være kommet ud i saa stor Ulykke og have faaet Kongens Vrede, naar det ingen Nødvendighed var; det kunde nogenlunde undskyldes, at Du holdt Din Frænde eller Fostbroder, men slet ikke dette, at Du har taget i Din Haand en islandsk Mand, en, som Kongen har lyst utlæg og nu bringer Dig og alle Dine Frænder i Fare.» Torberg siger: «Saa er, som det siges: én er Vanslegtning i enhver Æt. Det er let at se min Faders Uheld i at faa Sønner, at han skulde faa den sidst, som ikke har nogen Lighed med vor Æt og er daadløs; det kunde findes sandt, hvis det ikke tyktes at være skammelig Tale mod min Moder, at jeg ikke skulde kalde Dig vor Broder.» Derefter vendte Torberg sig bort og fór hjem, og han var noget uglad. Siden sendte han Bud nord til Trondhjem til sin Broder Kalv og bad ham komme sig imøde til Agdenes. Og da Sendemændene mødte Kalv, lovede han at fare og gjorde ingen Indvending. Ragnhild sendte Mænd øster (syd) til Jæderen til sin Fader Erling og bad ham sende hende Hjælp. Derfra fór Erlings Sønner Sigurd og Tore, og hver af dem havde en Tyvesesse, og paa hver 90 Mænd. Men da de kom nord til Torberg, tog han godt imod dem og med stor Glæde. Torberg gjorde sig da rede til Færden og havde en Tyvesesse. De fór da sin Vei nordover. Og da de kom til …,n669 laa der Finn og Arne, Torbergs Brødre, rede med to Tyvesesser. Torberg hilsede venlig sine Brødre og siger, at Bryningen havde hjulpet paa [334] dem. Finn sagde, at det havde sjelden trængtes med ham. Siden fór de med al den Hær nord til Trondhjem, og Stein var med i Færden. Og da de kom til Agdenes, da laa Kalv Arnesøn der, og han havde en vel rustet Tyvesesse. Med den Hær fór de ind til Nidarholmen og laa der om Natten. Morgenen efter holdt de Møde. Kalv og Erlings Sønner vilde, at de med hele Hæren skulde fare ind til Byen og lade det gaa, som Skjæbnen vilde; men Torberg vilde, at man først skulde fare med Lempe og lade gjøre Tilbud, og deri var Finn og Arne enige. Det blev da aftalt, at Finn og Arne først fór til Kong Olav med faa Mænd. Kongen havde da spurgt om den Mængde Mænd, de havde, og han var meget barsk i Talen med dem. Finn gjorde Tilbud for Torberg og ligesaa for Stein, – han tilbød, at Kongen kunde kræve saa store Bøder, som han vilde, men at Torberg skulde have Landsvistn670 og sine Landindtægtern671 og Stein Liv og Lemmer. Kongen siger: «Saa synes det mig, som om denne Færd er slig, at I nu vel tykkes at raade halvt med mig eller mere; men det skulde jeg mindst vente af Eder Brødre, at I vilde fare med Hær imod mig; jeg kjender de Raad, som vel Jæderbyggerne har havt oppe, men ikke nytter det at byde mig Bøder.» Da siger Finn: «Ikke af den Aarsag har vi Brødre havt Hærsamling, at vi vil byde Eder Ufred, Konge. Aarsagen er snarere, at vi vil først byde Eder vor Tjeneste; men hvis I negter og vil byde Torberg haarde Vilkaar, da vil vi fare alle med den Hær, vi har, til Knut den mægtige.» Da saa Kongen paa ham og sagde: «Hvis I Brødre vil sverge mig Ed paa det, at I vil følge mig indenlands og udenlands og ikke skilles fra mig uden mit Lov og min Tilladelse, og at I ikke vil skjule for mig de Svigeraad, I véd oplagt imod mig, da vil jeg tage Forlig af Eder Brødre.» Siden fór Finn tilbage til sine og fortalte de Vilkaar, Kongen havde givet dem. De holder nu Raadslagning. Torberg siger, [335] at han vil tage det Vilkaar for sig; «jeg har ikke Lyst,» siger han, «at fly fra mine Eiendommer og søge til udenlandske Høvdinger; jeg tænker, at det altid vil være mig til Hæder at følge Kong Olav og være der, han er.» Da siger Kalv: «Ingen Ed vil jeg sverge Kongen, men jeg vil være med Kongen den Tid, jeg faar have mine Landindtægter og anden Magt og Kongen vil være min Ven; og det er min Vilje, at vi alle skal gjøre saa.» Finn svarer: «Det vil jeg raade til, at vi skal lade Kong Olav ene raade for Vilkaarene mellem os.» Arne Arnesøn siger saa: «Hvis jeg er sikker om at ville følge Dig, Bror Torberg, om Du end vil kjæmpe mod Kongen, skal jeg ikke skilles fra Dig, om Du vælger et bedre Raad, og jeg vil følge Dig og Finn og tage det Kaar, I vælger for Eders Haand.» Derefter gik de tre Brødre, Torberg, Finn og Arne, paa ét Skib og roede ind til Kongen, og siden gik de til Kongen. Da fór frem det Forligsmaal, at de svor Kongen Eder. Da søgte Torberg hos Kongen om Forlig for Stein; Kongen siger, at Stein skulde fare i Fred for ham; «men ikke skal han være hos mig herefter,» siger han. Da fór Torberg og hans to Brødre ud til sine Folk. Kalv fór da ind til Egge, men Finn fór til Kongen, men Torberg og deres øvrige Folk fór hjem syd. Stein fór syd med Erlings Sønner; men tidlig om Vaaren fór han vester til England og gik siden Knut den mægtige til Haande og var længe hos ham i gode Kaar.

139. Da Finn Arnesøn havde dvælet en kort Tid hos Kong Olav, var det en Dag, at Kongen kaldte til Samtale med sig Finn og end flere Mænd, som han var vant til at have med ved sine Raadslagninger. Da tog Kongen til Orde og siger saa: «Det Raad er nu fæstet i mit Sind, at jeg ivaar vil byde ud Leding fra hele Landet, baade af Folk og Skibe, og siden fare med hele den Hær, jeg kan faa dertil, imod Knut den mægtige; thi om det Krav paa Riget, han har sat op imod mig, ved jeg, at han ikke agter at lade det bare være forfængelig Tale. Nu maa jeg sige det til Dig, Finn Arnesøn, at jeg vil, at Du skal fare min Sendefærd nord i Haalogaland og holde Udbud der, byde ud Almenning af Mænd og Skibe og stævne den Hær til Møde med mig til Agdenes.» Siden nævnte Kongen op andre Mænd og sendte nogle ind i Trondhjem, men nogle syd i Landet, saa at han lod dette Bud fare over hele Landet. Det er at fortælle om Finns Færd, at han havde en Skute og paa den nær 30 Mænd; men da han var rede, fór han sin Færd, indtil han kom til Haalogaland. Da stævnede han Ting med Bønderne, bar op sit Erende og krævede Leding. Bønderne havde der i Landet store Ledingsskibe; de skikkede sig efter Kongens Bud og gjorde sine Skibe rede. Men da Finn søgte længer nord paa Haalogaland, holdt han Ting, men sendte nogle af sine Mænd for at kræve Udbud der, det syntes han nødvendigt. Finn sendte Mænd til Bjarkø til Tore Hund og lod der kræve Leding som andensteds. Men da Kongens Bud kom til Tore, gjorde han sig rede til Færden og tog blandt sine Huskarler Mandskab til det Skib, som [336] han Sommeren forud havde havt til Bjarmeland; det rustede han ud paa sin egen Kostnad. Finn stævnede sammen i Vaagann672 alle de Haaløiger, som var der nordenfra; der kom da sammen om Vaaren en stor Styrke, og biede der alle, indtil Finn kom der nord; der var da ogsaa Tore Hund kommet. Men da Finn kom, lod han strax hele Ledingsfolket blæse sammen til Husting, og paa det Ting viste Mændene frem sine Vaaben; saa blev da ogsaa Udbudet ransaget i hver Skibreide. Men da det var greiet, sagde Finn: «Dig vil jeg spørge om det, Tore Hund, hvad Tilbud Du vil gjøre Kong Olav for at have dræbt Karle, hans Hirdmand, eller for det Ran, at Du tog Kongens Gods nord i Lengjuvik? Nu har jeg Kongens Ombud i denne Sag; men jeg vil nu vide Dine Svar.» Tore saa sig om og merkede, at det stod mange fuldt væbnede Mænd paa begge Sider; der kjendte han Gunstein og mange andre af Karles Frænder. Da sagde Tore: «Mit Bud er snart sagt, Finn, at jeg vil fæste al min Sag i Kongens Dom, hvad han kræver af mig.» Finn svarer: «Det er nu mest Udsigt til, at det undes Dig mindre Hæder, thi nu maa Du fæste Sagen i min Dom, hvis Du skal faa Forlig.» Tore siger: «Da mener jeg ogsaa, at Sagen er kommet i gode Hænder, og jeg skal ikke unddrage mig det.» Gik da Tore frem til Haandsal, og Finn gav Kjendelse for alt. Siden siger Finn op Forligsvilkaarene, at Tore skulde betale til Kongen ti Mark Guld, men til Gunstein og hans Frænder andre ti Mark, men for Ran og Godsskade de tredje ti Mark,n673 «men Du skal betale nu strax,» siger han. Tore siger: «Dette er en stor Pengebod.» «Det er det andet Vilkaar, at da er alt Forlig tilende,» sagde Finn. Tore siger, at Finn fik lade ham faa den Frist, at han fik søge Laan hos sine Følgesmænd. Finn bød ham betale der paa Stedet og nævnte desuden det, at Tore skulde komme frem med det store Smykke, som han tog fra den døde Karle. Tore sagde, at han ikke havde taget noget Smykke. Da gik Gunstein frem og sagde, at Karle havde Smykket paa Halsen, da de skiltes, «men da vi tog hans Lig, da var det borte.» Tore siger, at han havde ikke lagt Merke til det Smykke, «men om vi har taget noget Smykke, maa det vel ligge hjemme i Bjarkø.» Da satte Finn Spydsodden for Tores Bryst og sagde, at han nu skulde komme frem med Smykket; Tore tog da Smykket af sin Hals og gav det til Finn. Siden gik Tore bort og ud paa sit Skib; Finn gik efter ham ud paa Skibet og mange Mænd med ham. Finn gik langs efter Skibet, og hans Mænd fyldte op Rummene.

Men ved Masten saa de nede under Tiljerne to saa store Tønder, at det tyktes dem underligt; Finn spurgte, hvad det var i de Tønderne. Tore siger, at deri var hans Drik. Finn sagde: «Hvorfor giver Du os ikke at drikke, gode Ven? saa megen Drik, som I har.» Tore sagde til en af sine Mænd, at han skulde tappe af Tønden i en Bolle. Siden blev der givet Finn og hans Mænd at drikke, [337] og det var den bedste Drik. Da bad Finn Tore at rede Pengene ud. Tore gik frem og tilbage paa Skibet og talte til forskjellige. Finn raabte og bød ham bære Pengene frem. Tore bad ham gaa op paa Land og sagde, at han der skulde rede dem ud. Da gik Finn og hans Mænd op paa Land; saa kom Tore did og betalte Sølv; af en Pung blev udredet 10 Mark veiet, Da tog han frem mange Knytter; i nogle var én Mark veiet, i nogle en halv Mark eller nogle Ører.n674 Da sagde Tore: «Dette er laante Penger, som forskjellige har laant mig, thi alle de Tærepenger, jeg har, tror jeg nu er slut.» Siden gik Tore ud paa Skibet, men da han kom tilbage, betalte han Sølvet i smaat og smaat. Da led det paa Dagen; men saasnart Tinget var endt, gik Folk til sine Skibe og gjorde sig rede til at lægge bort, og saasnart de var færdige, tog de til at seile; det kom da til det, at de fleste Mænd havde seilet bort. Finn saa da, at Folket tyndedes om ham; hans Mænd raabte paa ham og bad ham gjøre sig færdig. Da var endnu ikke en Tredjedel af Boden betalt. Da sagde Finn: «Det gaar dog sent med Betalingen, Tore. Jeg ser, at det gaar haardt paa Dig at betale Pengene; det kan nu ogsaa stanse for det første, og det, som er efter, skal Du betale Kongen.» Da stod Finn op. Tore siger: «Vel tykkes mig det, at vi skilles, Finn; men Vilje skal jeg have til at betale denne Gjæld saa, at hverken Kongen eller Du skal finde det at være daarlig Betaling.» Da gik Finn til sit Skib og seilede frem efter sine Folk. Tore blir sent færdig fra Havnen; men da deres Seil kom op, styrede de ud over Vestfjordenn675 og siden ud paa Havet og syd langs Landet saa langt ud, at Havet var midt i lierne eller stundom Landet nede i Vandfladen; han lod det gaa sydpaa, indtil han seilede ud i Englandshavet og kom frem i England; han fór siden til Kong Knut, som tog vel imod ham. Da kom det op, at Tore havde der meget løsøre; han havde der alt det Gods, som han og Karle havde taget i Bjarmeland; [338] men i de store Tønder var det en anden Bund kort fra den ytre, og der imellem var der Drik, men selve Tønderne var begge fulde af Graaskindn676 og Bæver og Sobel. Tore var da hos Kong Knut. Finn Arnesøn drog med den Hærstyrke til Kong Olav og fortalte ham alt om sin Færd og sagde tillige, at han troede, at Tore havde faret ud af Landet og vester til England til Knut den mægtige, «og jeg tænker, at han vil blive os til megen Skade.» Kongen siger: «Jeg tror det, at Tore vil blive os en Uven, men det tykkes mig altid bedre at have ham fjernt end nær.»

140. Asmund Grankelsøn havde den Vinter været i sin Syssel paa Haalogaland og var hjemme hos sin Fader Grankel. Det ligger der ud imod Havet et Udvær, hvor det baade var Sæl og Fugl at veide, et Eggvær og Fiskevær, og det havde fra gammel Tid ligget til den Gaard, Grankel eiede. Men Haarek af Tjotta gjorde Krav paa det, og det var da kommet dertil, at han i nogle Aar havde havt alt Gavn af Været. Men nu tyktes Asmund og hans Fader at have Kongens Støtte til alle retmæssige Sager. Fader og Søn fór da begge om Vaaren til Haarek og sagde ham Kong Olavs Ord og viste hans Jertegn, at Haarek skulde opgive sit Krav paa Været. Haarek svarede vredt derpaa og sagde, at Asmund fór til Kongen med slig og anden Bagtalelse: «jeg har al Ret paa min Side; Du, Asmund, skulde forstaa at holde Maade, om Du end nu synes, Du er en stor Mand, siden Du har Kongens Støtte; det kan Du ogsaa trænge, hvis det skal være gjørligt for Dig at dræbe somme Høvdinger og gjøre dem til Ubodemænd, men rane fra os, som fordum tyktes at kunne holde paa vor Ret, om vi havde at gjøre med jevnbaarne; men nu er det langt fra, at I er mine Lige i Æt.» Asmund svarer: «Det faar mange at føle af Dig, Haarek, at Du er frændesterk og har overlegen Magt; mange sidder med afkortet Ret for Dig, men dog er det nu rimeligst, Haarek, at Du faar søge et andet Sted hen for at holde frem med Din Uretfærdighed end til os eller handle saa ulovlig, som dette er.» De skiltes siden. Haarek sendte sine Huskarler, 10 eller 12, ud med en stor Rofærge. De fór til Været, tog der alskens Fangst og ladede Færgen; men da de var rede til at fare bort, kom der Asmund Grankelsen over dem med 30 Mænd og bad dem lade al den Fangst løs. Haareks Huskarler svarede noget langsomt paa det; siden tog Asmund og hans Mænd fat paa dem, og de merkede da Folkemonen. Nogle af Haareks Huskarler blev bankede, nogle saarede, nogle drevne ud i Sjøen, og al Fangst blev baaret bort fra deres Skib, og Asmund og hans Mæd havde det med sig. Haareks Huskarler kom hjem efter dette og fortalte Haarek om sin Færd; han svarer: «Tidende tykkes alle nye Tiltag at værre; dette har ikke før været gjort, at mine Mænd faar Bank.» Den Sag blev det stilt med, og Haarek talte ikke et Ord derom og var meget lystig. Haarek lod om Vaaren gjøre rede en Snekke, en Tyvesesse, og tog paa den sine Huskarler; det Skib var vel udstyret baade med Mænd og med al Redskab. Haarek fór [339] om Vaaren i Leding. Men da han fandt Kong Olav, da var ogsaa Asmund Grankelsøn der. Da fik Kongen istand et Møde mellem Asmund og Haarek, og han forligte dem; Sagen blev givet i Kongens Dom. Siden lod Asmund føre frem Vidner paa, at Grankel havde eiet Været, og Kongen dømte efter det. Da blev Sagens Udfald forskjelligt: Haareks Huskarler fik ikke Bøder, men Været blev tildømt Grankel. Haarek siger, at det var ikke nogen Skam for ham at lade sig nøie med Kongens Dom, hvorledes end den Sag blev greiet siden.

141. Torodd Snorresøn var blevet efter i Norge ifølge Kong Olavs Vilje, da Gelle Torkelsøn fik Lov til at fare til Island, saa som før var skrevet, og han var da hos Kong Olav og var ilde tilmode ved den Ufrihed, at han ikke kunde fare i sine Færder, hvor han vilde. I Førstningen af den Vinter, Kong Olav sad i Nidaros, lyste Kongen, at han vilde sende Mænd til Jæmteland for at kræve Skat; men til den Færd havde Folk liden lyst, thi der var de Sendemænd tagne af Dage, som Kongen havde sendt did før, Traand Hvite med 11 Mænd, saa som før var skrevet, og Jæmterne havde siden holdt sig i lydighed under Sveakongen. Torodd Snorresøn bød sig til den Færd, thi han lagde liden Vegt paa, hvad der gik over ham, om han fik raade sig selv; det tog Kongen imod, og Torodd fór da med 11 Mænd. De kom frem øster i Jæmteland og søgte hjem til den Mand, som hed Torar; han var Lagmand der og en Mand i høi Stilling; de fik der god Modtagelse. Men da de havde dvælet der en kort Tid, bar de frem sine Erender for Torar. Han siger, at de andre Landsmænd og Høvdinger raadede ikke mindre for at svare paa dem end han, og sagde, at han skulde stævne Ting om det. Saa blev gjort; – Tingbud blev skaaret op og almindeligt Ting stævnet. Torar fór til Ting, men Sendemændene dvælte imedens hos ham. Torar bar denne Sag frem for Almuen; men det blev alle enige om, at de vilde [340] ikke betale Norges Konge nogen Skat; nogle vilde lade hænge Sendemændene, men andre vilde have dem til Blot; men det blev aftalt, at man skulde holde dem der, indtil Sveakongens Sysselmænd kom did. De skulde da med Landets Mænds Samtykke fastsætte for dem, hvad de vilde; men man skulde holde Sendemændene vel og give det Udseende af, at de blev holdt tilbage, for at de skulde bie paa Skatten, og man skulde skifte dem i Kost, to og to sammen. Torodd var med en anden Mand hos Torar. Der var et stort Julegilde og Sammenskudsøl. Der var mange Bønder der i Torpet, og de drak alle i Selskab Julen over. Et andet Torp var kort derfra; der boede Torars Maag, en mægtig og rig Mand, som havde en voxen Søn. Maagerne skulde drikke halve Julen hos hver af dem og først hos Torar. Maagerne drak hinanden til, men Torodd og Bondesønnen, og de drak omkaps, og om Kvelden var der Kapdrikke og Mandjevning mellem Nordmænd og Svear og dernæst om deres Konger, baade om dem, som før havde været, og dem, som nu var, og saa om de Skifter, som havde været mellem Landene i Manddrab og Ran. Da sagde Bondesønnen: «Hvis vore Konger har mistet flere Mænd, saa vil nu Sveakongens Sysselmænd udjevne det med 12 Mænds liv, naar de kommer søndenfra efter Jul, og I ved nok ikke rigtig, stakkars Mænd, hvorfor I holdes tilbage.» Torodd lagde Merke til dette, og mange smilte til det og fandt frem Smædeord imod dem og saa imod deres Konge. Nu da Ølet fik Jæmterne til at tale, blev ikke det skjult, som Torodd forud ikke havde havt Tanke om. Dagen efter tog Torodd og hans Følgesmand alle sine Klæder og Vaaben og lagde dem, saa de kunde let naa dem; og Natten efter, da Folkene havde sovnet, løb de bort til Skogs. Da man om Morgenen efter blev var, at de havde løbet bort, fór man efter dem med Sporhunder og naaede dem i Skogen, der de havde gjemt sig, og tog dem da hjem og i en Bod; der var en dyb Grav, der blev de slupne ned og Døren læst. De havde der lidet Mad og ikke andre Klæder end dem, de gik i. Og da Midten af Julenn677 kom, fór Torar og alle fri Mænd med ham til hans Maag; der skulde han drikke den anden Halvdel af Julen. Torars Træler skulde vogte Graven; de havde faaet nok af Drik, men de holdt lidet Maade med Drikken og fik sig en Ølrus strax den første Kveld. Men da de havde drukket godt, talte de, som skulde føre Mad til Mændene i Graven, mellem sig om, at de skulde ikke savne noget.

Torodd kvad Kvæder og skjemtede for Trælene; men de sagde, at han var deres gode Ven og gav ham en stor Kjerte og tændte den. Saa kom de Træler ud, som før havde været inde, og raabte ivrig, at de andre skulde gaa ind; men begge Flokker var øre af Øl, saa at de hverken lukkede igjen Graven eller Boden. Da skar Torodd og den anden sine Kapper isønder i Strimler og knyttede dem sammen, gjorde en lokke af Enden og kastede den op paa Gulvet i Boden; [341] den viklede sig om Foden af en Kiste og blev fast. De søgte da at komme op; Torodd løftede sin Følgesvend op, indtil han stod paa hans Axler; siden halede han sig op igjennem Gluggen. Der fattedes ikke Reb i Boden, og han lod ét sige ned til Torodd; men da han skulde drage Torodd op, fik han ikke løftet ham. Da sagde Torodd, at han skulde kaste Rebet over en Bjelke, som var i Boden, men gjøre en løkke paa Enden og lægge derpaa saameget Ved og Sten, at det var mere end hans Vegt. Han gjorde saa; da sank Vegten ned i Graven, men Torodd fór op. I Boden tog de sig de Klæder, de trængte. Der var inde nogle Renhuder, og af dem skar de Kloverne og bandt dem bag frem under sine Fødder. Men inden de fór bort, lagde de Ild i en stor Kornlade, som var der, og løb siden bort i Mørket; Laden brandt og mange andre huser i Torpet. Torodd og den anden Mand fór hele Natten gjennem Ødemarken, men gjemte sig om Dagen. Om Morgenen savnede man dem; man fór da med Sporhunder at lede efter dem paa alle Veier fra Gaarden; men Hundene fulgte Sporene tilbage til Gaarden, thi de fulgte efter Renfødderne den Vei, som Kloverne viste; man ledte da ikke mere efter dem. Torodd og den anden Mand fór længe om i Ødemarken og kom en Kveld til en liden Gaard, og der gik de ind. Der inde sad en Mand og en Kone ved Ilden; han kaldte sig Tore og sagde, at hun, som sad der, var hans Kone, og sagde, at de eiede det Hus-kot. Han bød dem til at være der, og det tog de imod. Han siger dem, at han var kommen did, fordi han havde flyet fra Bygden for et Drabs Skyld. Der blev sørget vel for [342] Torodd og hans Følgemand; de fik alle Mad ved Ilden. Siden blev der redt op Seng for Torodd og den anden der paa Bænken, og de lagde sig til at sove; men da var det endnu lue paa Ilden. Da saa Torodd, at det gik ind en Mand fra et andet Hus, og ikke havde han nogensinde seet saa stor en Mand; han havde Skarlagens-klæder, indsatte med Guldbaand, og saa statelig ud. Torodd hørte, at han skjendte paa dem for, at de tog imod Gjester, men neppe havde Mad til at bjerge sig selv. Husfruen sagde: «Vær Du ikke vred, Broder, sjelden har jo dette hændt; giv Du dem heller en Haandsrækning, Du er mere skikket til det end vi.» Torodd hørte, at den store Mand blev kaldt Arnljot Gelline, og tillige, at Husfruen var hans Søster; Torodd havde hørt nævne Arnljot og tillige, at han var en stor Stimand og Ugjerningsmand. Torodd og hans Følgesvend sov godt om Natten, thi de var trætte af at gaa. Men da det endnu var en Tredjedel af Natten igjen, kom Arnljot did og bad dem staa op og gjøre sig rede til Færden. Torodd og den anden stod strax op og klædte sig; saa fik de Dagverd. Siden gav Tore hver af dem Skier. Arnljot gjorde sig rede til at fare med dem; han steg paa Skier, som var baade brede og lange. Men saasnart som Arnljot havde sat Skistaven i Jorden, var han langt borte fra dem. Da biede han og sagde, at paa den Vis kom de ingen Vei, og bad dem stige op paa Skierne med sig. De gjorde saa; Torodd stod nærmest ham og holdt sig i Arnljots Belte, men Torodds Følgesvend holdt i ham. Da skred Arnljot saa fort, som om han fór alene. Da det var blevet sent om Aftenen, kom de til et Sælehus,n678 tændte sig der Ild og gjorde Mad rede. Da de fik Mad, bad Arnljot dem ikke kaste noget ned af Maden, hverken Ben eller Smuler. Arnljot tog frem under sin Skjorte et Sølvfad og fik Mad derpaa. Men da de var mætte, gjemte Arnljot deres levninger. Siden gjorde de sig rede til at gaa til Sengs. I den ene Ende af Huset var der et loft oppe paa Tverbjelker; Arnljot og de to andre fór op i ioftet og lagde sig der til at sove. Arnljot havde et stort Huggespyd med guldindlagt Fal, men Skaftet var saa kort, at man med Haanden kunde naa Falen; han var gjordet med Sverd. De havde baade sine Vaaben og Klæder oppe i loftet hos sig. Arnljot bad dem være stilfærdige; han laa fremst i loftet. Lidt senere kom der til Huset 12 Mænd; det var Kjøbmænd, som fór til Jæmteland med sine Varer. Men da de kom ind i Huset, gjorde de meget Støi og var lystige; de gjorde store Ilder for sig. Men da de havde faaet Mad, kastede de alle Ben ud; siden gjorde de Senger rede og lagde sig ned paa Bænken der ved Ilden. Men da de havde sovet der en kort Tid, kom det en stor Troldkvinde til Huset; da hun kom ind, sopede hun fast om sig, tog Benene og alt det, som tyktes hende ædendes, og slog det i sin Mund; siden greb hun den Mand, som var nærmest hende, rev og sled ham itu og kastede ham paa Ilden. Da vaagnede de andre «ved en ond Drøm» og løb op; men hun slog ihjel den ene efter den anden, saa at [343] alene én var ilive. Han løb længer ind under Loftet og raabte om Hjælp, om der var noget i Loftet, som kunde hjælpe ham. Arnljot strakte sig til ham og tog ham i Hænderne og nappede ham op i Loftet. Da gik hun frem imod Ilden og tog paa at æde Mændene, naar de var stegte. Da stod Arnljot op og greb sit Huggespyd og satte det mellem Herderne paa hende, saa at Odden løb ud gjennem Brystet; hun fór op haardt, skreg stygt og løb ud. Arnljot slap Spydet, og det havde hun med sig ud. Arnljot gik frem, ryddede Ligene ud og satte Dør og Dørkarm for Skaalen, thi det havde hun alt brudt fra, da hun løb ud. De sov da den Tid, som var tilbage af Natten. Men da det blev lyst, stod de op og aad da først sin Dagverd; men da de havde faaet Mad, sagde Arnljot: «Nu faar vi her skilles; I skal nu fare efter den Akevei,n679 hvor Kjøbmændene fór hid igaar; men jeg vil lede efter mit Spyd. Jeg vil have i Arbeidsløn det, som mig tykkes Penger værd af det Gods, som disse Mænd har eiet. Du skal, Torodd, bære til Kong Olav min Hilsen, og sig ham det, at han er den Mand, jeg er mest ivrig for at møde; men min Hilsen vil vel ikke tykkes ham noget værd.» Han tog Sølvfadet op, tørrede det med Dugen og sagde: «Før Du dette Fad til Kongen og sig, at det er min Hilsen.» Siden gjorde de sig alle rede til Færden og skiltes efter dette. Med Torodd fór hans Følgemand og saa den Mand, som var undkommet af Kjøbmændene. Torodd fór, indtil han fandt Kong Olav i Kjøbstaden og fortalte ham alt om sin Færd; han bragte ham Arnljots Hilsen og førte Sølvfadet til ham. Kongen siger, at det var ilde, at Arnljot ikke havde faret til ham, «og det er stor Skade, at saa meget Uheld skulde lægge sig for en saa god Dreng og merkelig Mand.» Torodd var siden hos Kong Olav den øvrige Del af Vinteren og fik da Lov af ham til at fare til Island Sommeren efter. Han og Kong Olav skiltes da i Venskab.

142. Kong Olav gjorde sig om Vaaren rede til at fare fra Nidaros, og der samlede sig sammen mange Folk baade der fra Trondhjem og saa norden fra [344] Landet. Men da han var færdig, fór han med sin Hær først syd paa Møre og samlededer Ledings-mænd sammen, og saa fra Romsdalen. Siden fór han til Søndmøre. Han laa længe i Herøernen680 og biede paa sine Mænd; han holdt da ofte Husting. Der kom mangt ham for Øre, som tyktes ham at kræve Omsorg. Det var paa et Husting, han holdt, at han bragte den Sag frem: han fortalte om den Mandskade, han havde lidt i Færøerne; «men af den Skat, som de har lovet mig,» sagde han, «kommer intet frem. Nu vil jeg igjen sende Mænd did efter Skatten.» Kongen vendte sig med denne Sag til forskjellige og talte om, at de skulde give sig paa denne Færd; men der kom de Svar imod, at alle Mænd undslog sig for Færden. Da stod en stor og raskt udseende Mand op der paa Tinget; han havde rød Kjortel, Hjelm paa Hovedet, et stort Hugspyd i Haanden og var gjordet med Sverd; han tog tilorde: «Det er sandt at sige, at her er stor Forskjel paa Folk. I har en god Konge, men han har daarlige Drenger; I vægrer Eder for en Sendefærd, han byder Eder, men I har forud modtaget af ham Vennegaver og mange gode Ting. Jeg har hidtil ikke været en Ven af denne Konge; han har ogsaa været min Uven, og han mener at have gode Grunder til det. Nu vil jeg, Konge, byde Dig at fare denne Færd, hvis det ikke er bedre Valg.» Kongen siger: «Hvem er denne drengelige Mand, som svarer paa min Tale? Det er stor Forskjel mellem Dig og de andre Mænd, som er her, da Du byder Dig til Færden, men de undslog sig, som jeg tænkte skulde have svaret vel paa det; men til Dig kjender jeg ikke noget, og ikke ved jeg Dit Navn.» Han svarer saa: «Mit Navn er det ikke nogen Vanskelighed med, Konge; jeg venter, at Du vel har hørt mig nævne, jeg blir kaldt Karl Mørske.» Kongen siger: «Saa er det, Karl, hørt Dig nævne har jeg, og sandt er det at sige, at det har været de Tider, at Du ikke skulde have kunnet fortælle Tidender derom, hvis vi havde mødtes. Men nu vil jeg ikke være mindre god end Du, som byder mig Din Hjælp, at jeg ikke skulde til Gjengjæld lægge min Tak og yndest. Du skal komme til mig, Karl, og være min Gjest idag; vi to skal da tale mere om den Sag.» Karl siger, at saa skulde det være.

143. Karl den mørske havde været en Viking og stor Ransmand, og meget ofte havde Kongen sendt Mænd efter ham og vilde tage ham af Dage. Karl var ætstor og meget foretagsom, en Idrætsmand og dygtig i mange Ting. Men da Karl havde lovet sig til denne Færd, tog Kongen imod Forlig af ham og viste ham Venlighed; han lod ham udruste som bedst til Færden. Paa hans Skib var næsten 20 Mænd. Kongen gav Ordsendinger for at støtte og hjælpe Karl til sine Venner paa Færøerne, – det var Leiv Åssursøn og Gille Lovsigemand –, og sendte sine Jertegn for dettes Skyld. Karl fór, saasnart han var rede; de fik god Bør, kom til Færøerne og lagde til i Torshavn i [345] Strømøn681 Siden blev det stævnet Ting der, og mange Mænd kom til det. Did kom Traand fra Gata med en stor Flok; did kom ogsaa Leiv og Gille, de havde ogsaa en stor Skare. Men da de havde tjeldet og gjort sig istand, gik de til Møde med Karl Mørske; der var gode Hilsener. Siden bar Karl frem Kong Olavs Ord og Jertegn og Vennetale til Gille og Leiv. De tog vel imod det, bød Karl til sig og lovede at støtte hans Erende og give ham slig Hjælp, som de havde Magt til. Han tog med Tak imod det. Lidt senere kom Traand did og hilsede Karl vel; «jeg er glad,» sagde han, «over at slig en Mand er kommet hid til vort Land med vor Konges Erende, som vi er skyldige til at støtte; ikke vil jeg andet, Karl, end at Du skal fare til mig i Vinterophold, og med Dig saa mange af Dine Mænd, at Din Hæder kan blive større end før.» Karl siger, at han forud havde lovet at fare til Leiv, «men ellers,» sagde han, «skulde jeg med Glæde tage imod Din Indbydelse.» Traand siger: «Da vil Leiv ene faa Ære af dette; men er der nogle andre Ting, som jeg kunde gjøre, saa at det blev Dig nogen Støtte i det?» Karl svarer, at det tyktes ham at ville være meget Hjælp i, om Traand drog sammen Skatten over Østerø og ligesaa over alle Norderøerne. Traand siger, at han var skyldig som villig til at yde den Støtte for Kongens Erende; gaar da Traand tilbage til sin Bod. Der blev ikke mere til Tidende paa det Ting. Karl fór til Ophold hos Leiv Assursón, og der var han Vinteren efter, Leiv samlede sammen Skat paa Strømø og over alle Øer søndenfor. Om Vaaren efter fik Traand fra Gata Vanhelse, havde Øientyngsel og desuden andre Sygdommer; men dog gjorde han sig rede til at fare til Tinget, som det var hans Vane. Men da han kom paa Tinget og hans Bod var tjeldet, lod han den tjelde indentil med sorte Tjeld, for at det da skulde være mindre lyst. Men da nogle Dager af Tinger var ledne, gaar Leiv og Karl til Traands Bod og havde stort Følge. Da de kom til Boden, stod det nogle Mænd udenfor; Leiv spurgte, om Traand var inde i Boden. De sagde, at han var der. Leiv sagde, at de skulde bede Traand at gaa ud; «vi har, Karl og jeg, Erende med ham,» sagde han. Men da Mændene kom tilbage, sagde de, at Traand havde slig Øienverk, at han kunde ikke komme ud: «og bad han, Leiv, at Du skulde gaa ind.» Leiv sagde til sine Følgemænd, at de skulde fare varlig, naar de kom ind i Boden, ikke trænge hverandre, – «den gaa først ud, som gaar sidst ind.» Leiv gik først ind, Karl dernæst, og saa hans Følgesvender, og de gik fuldt væbnede, som om de skulde gjøre sig rede til Kamp. Leiv gik længer ind imod de sorte Tjeld og spurgte da, hvor Traand var. Traand svarer og hilser Leiv. Leiv tog imod hans Hilsen og spurgte siden, om han havde hentet noget af Skatten fra Norderøerne, og hvad Greie det nu var paa Sølvet. Traand svarer og siger, at det var ikke gaaet ud af hans Tanke, hvad han og Karl havde talt om, og at det skulde blive gjort Rede for Skatten; «her er en Pung, Leiv, som Du skal tage imod, og [346] den er fuld af Sølv.» Leiv saa sig om og saa faa Mænd i Boden, nogle laa paa Bænkene, men faa sad oppe.

Siden gik Leiv til Traand og tog imod Pungen og bar den længere ud i Boden, der hvor det var lyst, øste Sølvet ned paa sit Skjold, rørte i det med sin Haand og sagde, at Karl skulde se Sølvet. De saa paa det en Stund. Da spurgte Karl, hvad Leiv syntes om Sølvet. Han siger: «Det tror jeg, at her vist er kommen hver eneste daarlig Penning, som findes i Norderøerne.» Traand hørte dette og sagde: «Synes Sølvet Dig daarligt, Leiv?» «Saa er det,» sagde han. Traand sagde: «Da er de rigtige Storniddinger, mine Frænder, naar man ikke kan lide paa dem i noget. Jeg har sendt dem i Vaar for at hente Skat nord i Øerne, da jeg ikke var dygtig til noget ivaar. Men de har ladet sig give Gaver af Bønderne for at tage imod slige falske Penger, som ikke gaar i Betaling. Og det er det bedste, Leiv, at Du ser paa dette Sølv, som er betalt mig i Landskyld.» Leiv bar da Sølvet tilbage, men tog imod den anden Pung og bar den til Karl. De ransagede disse Penger, og Karl spurgte, hvad Leiv syntes om dem. Han siger, at det tyktes ham daarlige Penger, at de kunde nok tages ved de Betalinger, som der ikke var nøiagtig Aftale om, «men ikke vil jeg tage imod disse Penger til Kongen.» En Mand, som laa paa Bænken, kastede nu Felden fra sit Hoved og sagde: «Sandt er det gamle Ord, at «hver bliver argere, som han ældes». Saa er det ogsaa med Dig, Traand; Du lader hele Dagen Karl den mørske vrage Penger for Dig.» Det var Gaut den røde. Traand løb op ved Gauts Ord, blev sint og talte meget haardt imod sine Frænder, men tilsidst sagde han, at Leiv skulde give ham Sølvet: «men tag her en Pung, som mine Landboer har ført hjem til mig ivaar; og skjønt jeg ikke ser klart, er dog ens egen Haand huldest.» En Mand, som laa paa Bænken, reiste sig op paa Albuen; det var Tord den lave. Han sagde: «Ikke lidet krænkende Tiltale faar vi af han Møre-Karl, og det skulde han have løn for.» Leiv tog imod Pungen og bar den til Karl. De saa paa Pengene, og Leiv sagde: «Ikke træenges det længe at se paa dette Sølv. Her er den ene Penning bedre end den anden, og disse Penger vil vi have; faa Du, Traand, en Mand til at se paa Tællingen.» [347] Traand sagde, at han troede at have faaet den bedste til det, naar Leiv saa til paa hans Vegne. Gik da Leiv og de andre ud og kort fra Boden; der satte de sig ned og veiede Sølvet. Karl tog sin Hjelm af Hovedet og heldte Sølvet deri, naar det var veiet. De saa en Mand gaa forbi, som havde i Haanden en Pig-Øx, paa Hovedet en Hat, han bar en grøn Kaabe, var barføddet med linbrok knyttet om Benet; han satte Pig-Øxen ned paa Volden og gik bort, idet han sagde: «Se Du til, Møre-Karl, at Du ikke faar Men af min Pig-Ør.» Lidt senere kom der en Mand løbende og raabte ivrig paa Leiv Assursøn og bad ham fare til Gille Lovsigemands Bod saa fort, han kunde: «der løb Sigurd Torlaksøn ind gjennem Tjelddækket og har saaret til Døden en Mand i hans Bod.» Leiv løb strax op og gik bort for at møde Gille og med ham alle Folkene i hans Bod; men Karl sad efter, og Østmændenen682 stod rundt om ham. Gaut den røde løb til og hug med en Haand-Øx over Mændenes Hoveder, og det Hug kom i Karls Hoved, men det Saar var ikke stort. Tord Lave greb op Pig-Øxen, som stod paa Volden, og slog med den paa Øxehammeren, saa at Øxen sad fast i Hjernen.

I det samme styrtede en Mængde Folk ud af Traands Bod. Karl blev baaret død bort. Traand lod ilde over dette Verk, men bød dog Penger i Bøder for sine Frænder. Leiv og Gille førte Eftermaalet, og der blev ikke taget imod Bøder. Sigurd blev utlæg for den Skade, han havde gjort Gilles Bodmand, men Tord og Gaut for Karls Drab. Østmændene gjorde rede det Skib, som Karl havde ført med did, og fór øster til Kong Olav. Han blev meget vred over dette Verk, men det blev ikke givet Kong Olav at tage Hevn over dette paa Traand eller hans Frænder formedelst den Ufred, som da var kommet op i Norge, og som det siden skal fortælles om. Og nu er endt Fortællingen om de Tidender, som kom af det, at Kong Olav krævede Skat fra Færøerne; [348] men dog blev det Stridigheder siden i Færøerne efter Karl Mørskes Drab, og da kjæmpede Leiv Åssursøn med Traands Frænder, og derom er det store Frasagn.

144. Nu skal det fortælles om det, som vi før har taget fat paa, at Kong Olav fór med sin Hær og havde Leding ude for Landet. Ham fulgte da alle Lendermænd nord fra Landet, undtagen Einar Tambeskjelve; han havde siddet i Ro hjemme paa sine Gaarder, siden han kom til Landet, og tjente ikke Kongen. Einar havde meget store Eiendommer og førte sig med Pragt, skjønt han ikke havde Indtægter af kongeligt Land. Kong Olav styrede med den Hær syd forbi Stad; der drog sig fremdeles til ham mange Mænd fra Herrederne. Da havde Kong Olav det Skib, som han havde ladet bygge Vinteren forud, et meget stort Skib, som bar Navnet Visund;n683 i Fremstavnen var et Visund-Hoved, prydet med Guld; om det taler Sigvat Skald:

Ormen, den som førte

den Flugt-skye Søn af Trygve,

bar guldsmykket Snude

til Tab (Gud det vilde);

Olav den digre lod træde

et andet Skib paa Bølgen:

Visunden (Havet voldsomt

vaskede Dyrehornene).

Kongen fór derefter syd til Hordaland. Han spurgte de Tidender, at Erling Skjaalgsøn var faret ud af Landet og havde havt en stor Hær, fire eller fem Skibe; han havde selv den store Skeid men hans Sønner tre Tyvesesser, og havde seilet vester til England til Knut den mægtige. Fór da Kong Olav øster langs Landet og fik en stor Hær. Han spurgte nøie efter, om Mænd vidste noget til Knut den mægtiges Færd, men det kunde alle sige, at han var i England; men det blev ogsaa sagt, at han havde Leding ude og vilde fare til Norge. Men af den Aarsag, at Kong Olav havde en stor Hær og han ikke fik spurgt Sandheden om, hvor han skulde stævne til Møde med Knut, men Mændene tyktes ilde tjent med at ligge stille paa ét Sted med saa stor Hær, saa tog han det Raad at seile med Hæren syd til Danmark, og han havde med sig alt det Folk, som tyktes ham mest kampdygtigt og bedst udrustet, men gav de andre Hjemlov. Saa som det er kvædet:

Den ordsnilde Olav driver

med Aarerne Visunden nordfrå;

men en anden Gram bryder

Bølgen med Dragen sydfra.

Nu fór det Folk hjem, som han troede at have mindst Nytte af. Kong Olav havde der en stor og vakker Hær, og der var de fleste Lendermænd fra Norge, undtagen de, som det før er fortalt havde faret fra Norge, eller de, som sad efter hjemme.

145. Da Kong Olav seilede til Danmark, styrede han til Sjæland; men da han kom did, tog han paa at herje og gjorde Landgang; blev da Landets Folk ranet, nogle dræbte, nogle blev fangne og bundne og derefter førte til Skibene, men alle, som kunde komme til, flyede, og det blev ikke nogen Modstand; Kong Olav gjorde der meget [349] Hærverk. Men da Kong Olav var paa Sjæland, spurgte han de Tidender, at Kong Ånund Olavsøn havde Leding ude og fór med en stor Hær østenfra langs Skaane og herjede der. Det blev da aabenbart, hvad Raadslagning Kong Olav og Kong Ånund havde havt i Elven, da de aftalte sit Forbund og Venskab, at de begge skulde gjøre Modstand mod Kong Knut. Kong Ånund fór nu, indtil han fandt sin Maag, Kong Olav. Men da de mødtes, aabenbarer de baade for sin Hær og for Landsfolket, at de vil lægge under sig Danmark og kræve Hyldning af Landets Mænd. Men det var, som man ser saa ofte, at naar Landsfolket kommer ud for Hærfærd og ikke faar Hjælp til Modstand, da gaar de fleste ind paa de Paalæg, som de kjøber sig Fred med. Det hændte da saa, at mange Mænd gik Kongerne til Haande og lovede dem lydighet; de lagde da vidt om, hvor de fór, Landet under sig, men i modsat Fald herjede de. Sigvat Skald taler om denne Hærfærd i den Draapa, han digtede om Kong Knut den mægtige:

[Knut var under Himmelen]

Haralds Ætmand

havde Hug til

i Hær at kjæmpe.

Olav lod Hæren,

den aarsæle Konge,

fare fra Nid

ad Fiskens Veier.

Med Gramen seiled'

(det saaes) nordfra

de svale Kjøler

til slette Selund;

men Ånund Konge

med anden Hær

af Svensker farer

frem imod Daner.

[350] 146. Kong Knut havde spurgt vester i England, at Norges Konge Olav havde Leding ude, og tillige at han med den Hær fór til Danmark, og at der var Ufred i hans Rige der. Tog da Knut til at samle Mænd; det drog sig der snart sammen en stor Hær og en Mængde Skibe. Haakon Jarl var den anden Høvedsmand for den Hær. Sigvat Skald kom den Sommer til England søndenfra Rudan684 i Valland, og en Mand var med ham, som hed Berg; de havde faret did i Kjøbfærd forrige Sommer, Sigvat digtede den «Flokk», som kaldtes Vesterfærdsviserne, og dette er det første Vers:

Vi mindedes, Berg! mangen

Morgen, at i Rudaborgen

jeg lod til vestre Armen

lægge i Kjøbfærd Skibet.

Men da Sigvat kom til England, fór han strax til Møde med Kong Knut og vilde bede om Orlov til at fare til Norge. Kong Knut havde lagt Forbud for alle Kjøbskibe, inden han havde gjort sin Hær rede. Men da Sigvat kom til ham, gik han til det Herberge, Kongen var inde i; da var Herberget læst, og han stod længe udenfor. Men da han havde faaet Kongen i Tale, fik han Lov til det, han bad om. Da kvad han:

Inden Jydernes Konge

jeg fik i Tale, udenfor

(Huset var lukket for Hålden)

Husdøren maatte jeg fritte.

Men i Salen gjerne

Gorms Ætling vort Erende

svare vilde (paa Armen

ofte jeg Jernærmer bærer).

Men da Sigvat blev var, at Kong Knut rustede til Hærfærd imod Kong Olav, og han vidste, hvor stor Styrke Kong Knut havde, da kvad Sigvat:

Kong Knut, han som har Magten,

og Haakon, begge længter

efter Olavs Liv at tage

(jeg aner for Kongen Døden).

Om end Knut og Jarlene andet

vil, gid han Livet maa redde!

da vil jeg mere glædes

end ved Mødet det første paa Fjeldet

Desuden digtede Sigvat flere Vers om Knuts og Haakons Færd. Da kvad han:

Den kjække Jarl burde

bære Fredbud imellem

Olav og de gamle Bønder,

dem som var Ophav til Striden.

De har før skiftet

med større Skade Høvdinger,

(Eiriks Æt er herlig)

end Haakon Jarl har lidt.

147. Da Knut den mægtige havde rustet sin Hær, havde han en Mængde Mænd og meget store Skibe. Han selv havde en Drage, som var saa stor, at den talte 60 Rum; paa den var det guldprydede Hoveder. Haakon Jarl havde en anden Drage, som var paa 40 Rum; paa den var ogsaa gyldne Hoveder; men Seilene paa begge var stribede med blaat og rødt og grønt. Skibene var helt malte oven Vandgangen, og Skibenes hele Udstyr var meget pragtfuldt. Mange andre Skibe havde de, store og vel udrustede. Om det taler Sigvat Skald i Knutsdraapa:

[351] [Knut var under Himlen]

Danernes Høvding,

en snarøiet, hørte

om Hæren østenfra

Vestenfra skred

Skibet, som førte

Adalraads Fiende

ud derfra.

Og Kongens Drager

(dyr var Dåglings Færd)

bar i Børen

blaa Segl ved Raa;

men de Kjøler,

som kom vestenfra,

førtes over Havet

frem til Limfjorden.

Saa er sagt, at Kong Knut styrede med denne store Hær østover fra England og kom uskadt med alle sine Mænd til Danmark og lagde ind til Limfjorden; der var tilstede en stor Samling af Landets Mænd.

148. Ulv Jarl Sprakaleggsøn havde været sat til Landevern i Danmark, da Knut fór til England; han havde overgivet til Ulv sin Søn, som havde Navnet Hårdeknut. Det var Sommeren forud, som før er skrevet. Men Jarlen sagde strax, at Kong Knut ved Afskeden havde budet ham det Erende, at han vilde, at de skulde tage hans Søn Hårdeknut til Konge over Danevælde: «af den Aarsag gav han ham i vore Hænder; jeg og mange andre af dette Lands Mænd og Høvdinger har ofte kjæret for Kong Knut, at det tykkes dem meget vanskeligt at sidde her i Landet uden Konge, medens de forrige Danekonger syntes, de havde fuldt op at gjøre med at have Kongedømme over Danevældet alene; men i Fortiden styrede mange Konger over dette Rige. Dog bliver det nu meget vanskeligere, end det før har været, thi vi har hidtil opnaaet at sidde i Fred for udenlandske Høvdinger; men nu spørger vi, at Norges Konge tænker paa at herje imod os, og man har dertil Mistanke om, at ogsaa Sveakongen vil gjøre sig rede til den Færd. Men Kong Knut er nu i England.» Siden bar Jarlen frem Kong Knuts Brev og Indsegl, som sandede alt det, som Jarlen kom frem med. Mange andre Høvdinger støttede dette Erende. Og efter deres alles Foretale blev Folket enig om at [352] tage Hårdeknut til Konge, og det blev gjort paa det samme Ting. Men Ophavsmand til denne Plan var Dronning Emma; hun havde ladet gjøre dette Brev og sætte Indsegl for, og hun havde med list faaet fat paa Kongens Indsegl; men alt dette var bleven skjult for ham. Men da Hårdeknut og Ulv Jarl blev var, at Kong Olav var kommen nordenfra Norge med stor Hær, fór de til Jylland, thi der er Danevældets Hovedstyrke. De skar da op Hærpil og stævnede en stor Hær sammen. Men da de spurgte, at Sveakongen ogsaa var kommen der med sin Hær, tyktes de ikke at have Styrke til at lægge til Strid imod dem begge. Da holdt de Hæren sammen i Jylland og tænkte at verge det Land imod Kongerne; men hele Skibshæren drog de sammen i Limfjorden og biede saa paa Kong Knut. Men da de spurgte, at Kong Knut var kommen øst til Limfjorden, sendte de Sendemænd til ham og til Dronning Emma og bad om, at hun skulde se at faa Vished, om Kongen var vred paa dem eller ikke, og saa lade dem faa vide det. Dronningen talte om denne Sag med Kongen og sagde, at deres Søn Hårdeknut vilde bøde alt det, Kongen vilde, om han havde gjort sligt, som kunde være Kongen imod. Han svarer og siger, at Hårdeknut havde ikke faret frem efter sine egne Raad; «det er gaaet saa til,» sagde han, «som venteligt var, da han var et Barn og uvittig, at han vilde hede «Konge», og den Vanskelighed var faldt i hans Haand, at man vilde fare med Hærskjold over alt dette Land og lægge det under udenlandske Høvdinger, hvis ikke vor Hjælp kom. Nu hvis han vil have noget Forlig med mig, saa lad ham fare til mig og lægge ned det forfængelige Navn, at han har ladet sig kalde Konge.» Siden sendte Dronningen disse samme Ord til Hårdeknut og det med, at hun bad, at han ikke skulde opsætte denne Færd; hun sagde, som det var, at han vilde ikke faa Styrke til at staa sin Fader imod. Men da dette Bud kom til Hårdeknut, søgte han Raad hos Jarlen og de andre Høvdinger, som var hos ham. Men det viste sig snart, at saasnart Landsfolket spurgte, at gamle Knut var kommen, saa drev hele Landets Almue til ham og søgte al sin Trøst hos ham. Jarlen og hans andre Følgesvender saa da, at det var to Vilkaar for Haanden: enten at fare til Kongen og lægge alt i hans Vold eller ogsaa at stævne bort fra Landet; men alle bad Hårdeknut fare til sin Fader. Saa gjorde han. Men da de mødtes, faldt han sin Fader til Fode og lagde i hans Knæ det Indsegl, som fulgte med Kongedømmet. Kong Knut tog Hårdeknut i Haanden og satte ham i saa høit et Sæde, som han før havde siddet. Ulv Jarl sendte sin Søn Svein tll Kongen; Svein var Kong Knuts Søsterson. Svein søgte om Grid og Forlig for sin Fader og bød sig til at sætte sig som Gissel paa Jarlens Vegne. Svein og Hårdeknut var jevnaldrende. Kong Knut bød at sige til Jarlen, at han skulde samle Hær og Skibe og saa fare til Kongen, men siden kunde de tale om sit Forlig. Jarlen gjorde saa.

149. Men da Kong Olav og Kong Ånund spurgte, at Kong Knut var kommen østover, og at han havde en vældig Hær, seilede de øster langs Skaane, tog da paa [353] at herje og brænde Herrederne; saaledes søger de øster langs Landet henimod Sveakongens Rige. Men saasnart Landsfolket spurgte, at Kong Knut var kommet øster, vilde ingen mere gaa Kongerne til Haande. Om det taler Sigvat Skald:

De snare Drotner

ikke Danmark

vandt under sig

ved sin Hærfærd;

da lod Danernes

Drabsmand skarpt

herje Skaane.

[herligste Konge].

Da søgte Kongerne øster langs Landet og lagde til der, som heder Helgeaaen,n685 og dvælte der en Tid. Da spurgte de, at Kong Knut fór med sin Hær øster efter dem. Da raadslog de tilsammen og valgte det, at Kong Olav med nogle af sine Mænd gik op paa Land og helt gjennem Skogene til det Vand, som Helgeaaen falder ud af; der i Elveosen gjorde de en Dæmning af Trær og Torv og stemmede saa Vandet op, og desuden skar de saa store Diger og førte flere Vande sammen, at det blev stor Flom; men i Elveløbet fældte de store Trær. De holdt paa med dette Stræv i mange Dager, og Kong Olav havde Ordningen af disse Planer, men Kong Ånund havde da ledelsen af Skibshæren. Kong Knut spurgte Kongernes Færd og tillige al den Skade, de havde gjort i hans Rige. Han styrede da til Møde med dem, der de laa i Helgeaaen, og havde en stor Hær, dobbelt saa stor som de begge. Om det taler Sigvat:

Da Jyllands Hersker

hjem var vendt,

lod han sig ikke

sin Arv røve.

Danernes Verge

vilde ikke

sit Hjemland miste.

[herligste Konge].

150. Det var en Dag henimod Kvelden, at Kong Ånunds Speidere saa Kong Knuts Seil, og da havde han ikke langt did. Da lod Kong Ånund blæse Hærblæst. Kastede da Mændene Tjeldene af og hærklædte sig, roede ud af Havnen og øster langs Landet, lagde saa sine Skibe sammen og tengede dem og gjorde sig rede til Kamp. Kong Ånund sendte Speidere op paa Land; de fór til Kong Olav og sagde ham denne Tidende. Da lod Kong Olav bryde Dæmningen og førte Aaen i sit forrige løb; men han fór om Natten ned til sine Skibe. Kong Knut kom udenfor Havnen; da saa han, hvor Kongernes Hær laa rede til Kamp, men det tyktes ham, som det da var vel sent paa Dagen til at lægge til Strid, saa at hele hans Hær kunde være rede, thi hans Flaade trængte meget Rum paa Sjøen til at seile; det var langt mellem det forreste Skib og det sidste, saavel som mellem det, som fór yderst, og det, som fór nærmest Land. Det var lidet Vind. Men da Kong Knut saa, at Svear og Nordmænd havde rømmet Havnen, lagde han ind til Havn med de Skibe, som fik Rum; dog laa Hovedhæren ude paa Havet. Om Morgenen, da det var lyst, var mange af deres Mænd oppe paa Land, nogle i Samtale, [354] men nogle holdt Leg. Da vidste de ikke Ord af, før end Vandene styrtede imod dem med Fossefald; dermed fulgte store Trær, som drev ud mod deres Skibe; Skibene tog Skade af dem, men Vandene flommede ud over alle Voldene. De Folk, som var paa Land, druknede, ligeledes mange, som var paa Skibene, men alle, som kunde komme til, huggede sine Landtaug og løste sig ud, og Skibene drev nu om, hvert for sig. Den store Drage, som Kongen selv var paa, drev ud for Strømmen; det var ikke let at snu den med Aarerne, saa den drev ud mod Kong Ånunds og Olavs Flaade. Men da de kjendte Skibet, lagde de strax til rundt om; men det blev ikke let at søge imod det af den Aarsag, at Skibet var bordhøit, som om det var en Borg, og det havde en Mængde Mænd ombord, udvalgte Mænd, vel væbnede og meget paalidelige; det varede kun en kort Stund, inden Ulv Jarl lagde til med sine Mænd, og da tog Slaget paa. Dernæst drog Kong Knuts Hær sig til fra alle Sider. Da saa Kongerne Olav og Ånund, at de nu for denne Gang havde vundet saa meget, som det var dem givet; de lod da sine Skibe sige agterover og løste sig ud af Kong Knuts Hær og skilte Flaaderne. Men af den Aarsag, at dette Anfald ikke var gjort saaledes, som Kong Knut havde fastsat, og Skibene ikke havde lagt frem der, det var vedtaget, blev det ikke noget af Efterroningen; og Kong Knuts Mænd undersøgte sin Hær, tog da paa at fordele Folkene og gjorde sig rede. Men da de havde skiltes ad og hver Flaade fór for sig, da eftersaa Kongerne sine Folk og fandt, at de ikke havde lidt noget Mandetab; men det saa de ogsaa, at hvis de biede, indtil Kong Knut havde ordnet al den Hær, han havde, og siden lagde imod dem, da var Folkemonen saa stor, at det var lidet at vente, at de skulde seire, men let at skjønne, om det blev til Kamp, at det vilde blive et stort Mandefald. Nu blev det Raad vedlaget, at ro med hele Hæren øster langs Landet. Men da de saa, at Kong Knuts Flaade ikke for efter dem, reiste de Mastene og satte sine Seil op. Ottar Svarte taler om dette Møde i den Draapa, han digtede om Knut den mægtige:

Sikling, vant til Striden!

Svearne har Du knækket,

hvor det Helge-Aaen

heder (Ulven fik Mætte).

Hærdede Hærmand! Landet

Du holdt mod Kongerne tvende,

der hvor Ravnen ei sulted'

Snarraadig er Du i Krigen!

Tord Skald Sjaareksøn digtede en Arvedraapa om Kong Olav den hellige, den er kaldt Rodadraapa; der tales ogsaa om dette Møde:

Egdernes Herre, Olav,

havde et Malm-møde

med Jydernes herlige

Ædling, som kløver Ringer;

Skaaningers Herre skjøv

skarpt nok imod ham;

Sveins Søn var ikke

sløv(Ulven tuded.)

151. Kong Olav og Kong Ånund seilede øfter langs Sveakongens Rige, og henimod Aften lagde de til Land der, som heder Barvik;n686 der laa Kongerne om Natten. [355] Men det kunde man merke paa Svearne, at de havde lyst til at fare hjem; det var en stor Del af Sveahæren, som seilede om Natten øster langs Land og ikke stansede, før end hver kom til sin Hjemstavn. Men da Kong Ånund blev dette var og det lyste af Dagen, lod han blæse til Husting. Da gik hele Hæren paa Land, og Ting blev sat. Kong Ånund tog til Orde: «Saa er det,» siger han, «som I ved, Kong Olav, at vi har i Sommer faret sammen og herjet vidt om i Danmark; vi har vundet meget Gods, men intet Land. Jeg har i Sommer havt halvfjerde Hundrede Skibe, men nu er det ikke flere tilbage end ét Hundrede. Nu forekommer det mig, som om vi ikke vil kunne vinde noget til Hæder med ikke større Hær, end vi nu har, om end I har 60 Skibe, som I har havt i Sommer. Nu tykkes det mig raadeligst at fare tilbage til mit Rige, og det er «godt at ake hjem med hel Vogn"; vi har vundet i denne Færd, men ikke tabt noget. Nu vil jeg, Olav Maag, byde Eder at fare med mig, saa at vi i Vinter er sammen; tag I sligt af mit Rige, at I kan faa holdt Eder vel, og ligesaa de Mænd, som følger Eder. Naar Vaaren kommer, da kan vi gjøre slig Aftale, som vi har lyst til. Men hvis I heller vil vælge det at have vort Land at fare gjennem, skal I have Ret til det, om I vil fare Landeveien til Eders Rige i Norge.» Kong Olav takkede Kong Ånund for [356] det venlige Tilbud, han havde gjort ham. «Men hvis jeg skal raade,» sagde han, «da skal dog et andet Raad tages, og det er at holde den Hær sammen, som her er igjen. Jeg havde først i Sommer, før end jeg fór fra Norge, halvfjerde Hundrede Skibe, men da jeg forlod Landet, valgte jeg af den Hær ud de Mænd, som tyktes mig bedst; dem satte jeg paa disse 60 Skibe, som jeg nu har. Nu forekommer det mig ogsaa saa om Eders Mænd, som om de har løbet bort, som var mest daadløse og det var mindst Støtte i; men her ser jeg alle Eders Høvdinger og Hirdstyrere, og jeg ved, at Hirdmændene er bedst øvede i Vaaben. Vi har endnu en stor Hær og saa gode Skibe, at vi kan vel ligge ude paa Skibene hele Vinteren, saaledes som Konger i Fortiden har gjort. Men Kong Knut vil kun ligge en kort Tid i Helgeaaen, thi der er ingen Havn for slig Mængde af Skibe, som han har. Han vil vel fare efter os, og da skal vi fare unda, og da vil strax Folk samle sig til os. Men hvis han vender sig om did, hvor der er slige Havner, at han kan ligge med sin Flaade, da vil der – ikke mindre end her – mange af Hæren længte hjem. Jeg tænker, at vi i Sommer har stelt det saaledes, at Torpernen687 baade i Skaane og paa Sjæland ved, hvad de skal sysle med. Knuts Hær vil snart sprede sig vidt om, og da ved jeg ikke, hvem Seiren forundes. Lad os da sende Speidere ud for at faa vide, hvad Raad han tager.» Kong Olav endte sin Tale saa, at alle gav ham sit Tilraab, og det Raad blev taget, som han vilde have. Det blev da sendt Speidere til Kong Knuts Hær, men begge Konger blev liggende der.

152. Kong Knut saa, at Norges Konge og Sveakongen styrede med sin Hær øster langs Landet. Han sendte da strax Folk op paa Land og lod sine Mænd ride Landeveien Dag og Nat, alt eftersom Kongernes Hær fór udenfor; det fór da nogle Speidere frem, naar de andre fór tilbage. Kong Knut havde da hver Dag Tidende om deres Færd, og hans Speidere var i Kongernes Hær. Men da han spurgte, at en stor Del af Hæren havde faret fra dem, styrede han med sin Hær tilbage til Sjæland og lagde sig med hele Hæren i Øresund; noget af Hæren laa ved Sjæland, noget ved Skaane. Kong Knut red op til Roeskeldan688 Dagen før Mikelsmessen689 og med ham en stor Skare Mænd. Der havde hans Maag, Ulv Jarl, gjort et stort Gjestebud for ham; Jarlen var ivrig som Vert og var meget lystig, men Kongen var faatalende og noksaa uvenlig. Jarlen talte til ham og søgte efter de Samtale-emner, som han ventede Kongen vilde synes bedst om, men Kongen svarede lidet. Da spurgte Jarlen, om han vilde lege Skakspil. Han sagde ja til det, og tog de da Skakspillet og legte. Ulv Jarl var snarordet og uvorren baade i Tale og i alle andre Ting, men en handlekraftig Mand i sit Rige og en stor Hærmand, og om ham fortælles en lang Saga. Ulv Jarl var den mægtigste Mand i Danmark næst efter Kongen. Ulv Jarls Søster var Gyda, som Gudine Jarl Ulvnadsøn var gift med; deres Sønner var Harald, Englands Konge, Toste Jarl, Valtjov [357] Jarl,n690 Mårokaare Jarl, Svein Jarl, og deres Datter var Gyda, som Jadvard den gode, Englands Konge, blev gift med.

153. Men da de legte Skakspil, Kong Knut og Ulv Jarl, gjorde Kongen et stort Feiltræk; da slog Jarlen en Riddern691 fra ham. Kongen flyttede hans Brikke tilbage og siger, at han skulde spille om igjen; Jarlen blev vred og kastede Skakbordet ned, stod op og gik bort. Da sagde Kongen: «Render Du nu, Ulv den rædde!» Jarlen vendte om ved Døren og sagde: «Længere vilde Du have rendt i Helgeaaen, om Du havde kunnet komme til. Da kaldte Du Ulv ikke «den rædde», da jeg lagde til for at hjælpe Dig, da Svearne bankede Eder som Hunder.» Derpaa gik Jarlen ud og fór til Søvn. Lidt efter gik Kongen for at sove. Morgenen efter, da Kongen klædte sig, sagde han til sin Skosvend: «Gaa Du til Ulv Jarl og dræb ham.» Svenden gik, var en Stund borte og kom tilbage. Da sagde Kongen: «Dræbte Du Jarlen?» Han svarer: «Ikke dræbte jeg ham, thi han var gaaet til Luciuskirken.» En Mand hed Ivar Hvide, norsk af Æt; han var da Kong Knuts Hirdmand og Herbergesmand. Kongen sagde til Ivar: « Gaa Du og dræb Jarlen.» Ivar gik til Kirken og ind i Koret og stak der Sverdet gjennem Jarlen; der fik Ulv Jarl Bane. Ivar gik til Kongen og havde blodigt Sverd i Haanden. Kongen spurgte: «Dræbte Du Jarlen?» Ivar svarer: «Nu dræbte jeg ham.» «Vel gjorde Du da,» sagde Kongen. Men efter at Jarlen var dræbt, lod Munkene Kirken læse. Da blev det sagt til Kongen. Han sendte en Mand til Munkene og bød dem lukke op Kirken og synge Messe; de gjorde, som Kongen bød. Men da Kongen kom til Kirken, skjødede han store Jorder til Kirken, saa at det er et stort Herred, og deraf voxte den Stiftelse meget siden. Derfor har disse Jorder ligget til den siden. Kong Knut red siden ud til sine Skibe og laa der længe om Høsten med en stor Hær.

154. Da Kong Olav og Kong Ånund spurgte, at Kong Knut havde styret til Øresund, og at han laa der med sin Hær, holdt Kongerne Husting. Kong Olav talte og sagde, at dette var gaaet efter hans Gjetning, at Kong Knut havde ikke længe ligget i Helgeaaen: «jeg venter nu, at flere Ting af det, vi har med hverandre at gjøre, skal gaa efter min Gjetning. Han har nu et ringe Tal Folk imod det, han havde i Sommer, men senere vil han have endnu færre, thi de er ikke mere glade end vi over at ligge ude paa Skibe senere i Høst, og vi vil vinde Seir, hvis det ikke skorter os Udholdenhed og Dristighed. Det har saa gaaet i Sommer, at vi har havt færre Mænd, men de har mistet for os baade Mænd og Gods.» Da tog Svearne paa at tale og sagde, at det var ikke raadeligt at bie der paa Vinter og Frost, «omend Nordmændene egger til det; de ved ikke nøie, hvad Is her kan lægge sig, ofte fryser hele Havet om Vintrene. Vi vil fare hjem og ikke være her længere.» Svearne knurrede meget, og den ene talte i [358] Munden paa den anden; det blev da aftalt, at Kong Ånund nu fór bort med alle sine Mænd, men Kong Olav var da fremdeles efter.

155. Dengang da Kong Olav laa der, havde han ofte Samtaler og Raadslagninger med sine Mænd. Det var en Nat, at paa Kongens Skibe skulde Egil Hallsøn holde Vagt med den Mand, som hed Tove Valgautsøn; han havde sin Herkomst fra vestre Gautland, en ætstor Mand. Medens de sad paa Vaglen, hørte de Graad og Jamren der, hvor de hærtagne Folk sad i Baand; de var bundne om Nætterne oppe iland. Tove siger, at det tyktes ham ondt at høre paa deres Hyl, og bad Egil, at de skulde fare til at løse Folket og lade dem løbe bort. Det gjorde de: fór til og skar Baandene over og lod alt det Folk løbe bort. Det Verk blev meget ilde omtalt, og Kongen var ogsaa saa vred, at det var næsten livsfarligt for dem. Og siden, da Egil var syg, var det længe, at Kongen ikke vilde komme at se til ham, skjønt mange Mænd bad ham. Da angrede Egil meget, at han havde handlet saa, at Kongen syntes ilde om det, og bad Kongen tilgive ham; Kongen undte ham omsider dette. Kongen lagde sine Hænder over Egils Sideben, der Verken var under, og sang sine Bønner, men i samme Øieblik stansede al Verk. Derester blev det bedre med Egil, men Tove kom siden til Forlig med Kongen. Saa er sagt, at han skulde for at faa det bringe sin Fader til Kong Olav. Valgaut var hundhedensk, men ved Kongens Ord blev han kristen og døde kort efter, at han var døbt.

156. Naar Kong Olav holdt Samtale med sine Mænd, søgte han Raad hos Høvdingerne, hvad man skulde udføre. Men der var ringe Enighed mellem dem: den ene kaldte det Uraad, som andre fandt tjenligt, og talte de nu længe frem og tilbage om, [359] hvad der skulde gjøres. Kong Knuts Speidere var stadig i deres Hær og kom i Tale med mange Mænd og førte frem Tilbud om Penger og Venskab paa Kong Knuts Vegne; men der lod mange sig forlokke og solgte sin Tro saa, at de skulde blive Kong Knuts Mænd og holde Landet ham til Haande, hvis han kom til Norge. Det blev senere aabenbart om mange, om det end var skjult nu i Førstningen. Nogle tog da strax imod Pengegaver, men andre fik løfte om Penger senere; men det var overmaade mange, som forud havde modtaget store Vennegaver af ham, thi det er sandt at sige om Kong Knut, at enhver, som kom til ham, af de Mænd, som det tyktes ham havde nogen Dygtighed og søgte hans Venskab, han fik af ham Hænderne fulde af Gods. Deraf blev han meget vennesæl. Hans Gavmildhed viste sig især imod udenlandske Mænd og allermest imod dem, som var komne længst borte fra.

157. Kong Olav havde ofte Samtale og Stævner med sine Mænd og spurgte dem om Raad; men da han fandt, at hver lagde sit til, da fik han Mistanke om, at det var nogle, som sagde andet, end det vilde synes dem raadeligt, og det kunde da ikke være vist, om alle var ganske sikre i sin Troskab. Mange eggede til det, at de skulde følge Børen og seile til Øresund og derefter nord til Norge; de sagde, at Danerne ikke vilde turde at lægge imod dem, om de end laa der med stor Hær. Men Kongen var saa forstandig en Mand, at han saa, at sligt var ugjørligt; han vidste ogsaa, at det var gaaet anderledes med Olav Trygvesøn, da han lagde til Strid med liden Styrke, end at Danerne ikke turde kjæmpe; han vidste ogsaa, at det i Kong Knuts Hær var mange Nordmænd, og han havde Mistanke om, at de, som raadede ham til sligt, nok var Kong Knut mere huld end ham. Kong Olav tog da den Afgjørelse, at de, som vilde følge ham, skulde gjøre sig rede og fare Landeveien gjennem det øvre Gautland og derefter til Norge; «men vore Skibe og alle tunge Ting, som vi ikke kan flytte med os, vil jeg sende øster i Sveakongens Rige og lade det vogte der for os.»

158. Haarek fra Tjotta svarer paa Kong Olavs Tale og siger: «Det er let at se, at jeg ikke kan fare paa min Fod til Norge; jeg er gammel og tung og lidet vant til at gaa. Jeg vil ogsaa nødig skille mig ved mit Skib; jeg har lagt saa megen Flid paa det Skib og dets Udrustning, at det vil gjøre mig ondt at lade mine Uvenner faa fat paa det Skib.» Kongen svarer: «Far Du med os, Haarek; vi skal bære Dig efter os, hvis Du ikke kan gaa.» Haarek kvad da et Vers:

Guld-fiende! det Raad tog jeg

at ride de lange Veier

herfra paa Havhesten,

heller end at gaa,

omend den gavmilde Konge,

Knut, paa Hærskibe ligger

ude i Øresundet

(alle min Kjækhed kjender).

Nu lod Kong Olav gjøre rede til Færden. Mændene havde sine Gangklæder og Vaaben, og paa de Skydshester, de kunde faa, blev det lagt Kløv med Klæder og Løsøre. [360] Han sendte Mænd hen og lod føre Skibene øster til Kalmarner;n692 der lod de Skibene sætte op og bringe al Redskab og andet Gods under Vagt. Haarek gjorde, som han havde sagt: han biede paa Bør og seilede siden vestover forbi Skaane, indtil han kom vester til Hålene;n693 det var en Aften, og det var sterk Medvind. Da lod han Seilet tage ned, og ligesaa Masten, tog Vindfløien ned og lod svøbe hele Skibet ovenover Vandgangen med graa Tjeld og lod ro i nogle Rum forud og agter, men lod de fleste Mænd sidde lavt i Skibet. Kong Knuts Vagtmænd saa Skibet og talte sig imellem om, hvad for Skib det vel var, og gjettede paa, at der blev ført Salt eller Sild, da de saa faa Mænd og liden Roning, men Skibet synes dem graat og utjæret og som om Solen havde tæret paa det, og de saa, at Skibet var tungt lastet. Men da Haarek kom frem i Sundet og forbi Hæren, lod han reise Masten og drage Seilet, lod stette op forgyldt Veirfløi; Seilet var hvidt som Sne og med røde og blaa Striber. Da saa Kong Knuts Mænd det og sagde til Kongen, at ventelig havde Kong Olav seilet forbi der. Men Kong Knut siger, at Kong Olav nok var saa forstandig Mand, at han ikke havde faret med ét Skib gjennem Kong Knuts Hær, og sagde, at han fandt det rimeligere, at det kunde have været Haarek fra Tjotta eller hans lige. Det holder man for sandt, at Kong Knut har vidst om Haareks Færd, og at denne ikke vilde have faret saaledes, om det ikke var gaaet Venskabsord mellem ham og Kong Knut, og det tyktes blive aabenbart siden, da Venskabet mellem Kong Knut og Haarek blev fuldt kjendt. Da Haarek seilede nord forbi Vedrø,n694 digtede han dette Vers:

Jeg lader ei Lunds Enker

le eller danske Møer

deraf (Baaden vi fører

frem udenfor Vedrø),

at ihøst jeg ei turde

tilbage fare med Skibet

over Frodes flade

Veier, fagre Kvinde!

Haarek fór derefter sin Færd og stansede ikke, før end han kom nord til Haalogaland og til sin Gaard paa Tjotta.

[361] 159. Kong Olav gav sig da paa Færden; han fór først op gjennem Smaaland og kom frem i vestre Gautland; han fór sagtmodig og fredsommelig, men Landets Mænd ydede ham god Hjælp. Kongen fór videre, indtil han kom ned i Viken, og saa nordefter Viken, indtil han kom til Sarpsborg; der dvælte han nu og lod der gjøre rede til Vintersæde. Han gav da den største Del af Hæren Hjemlov, men havde hos sig dem af Lendermændene, som han ønskede. Der var hos ham alle Arne Armodsons Sønner, de blev meget hædrede af Kongen. Da kom Gelle Torkelsøn til Kong Olav og havde Sommeren forud kommet fra Island, saa som før var skrevet.

160. Sigvat Skald havde været længe hos Kong Olav, saa som her er skrevet, og Kongen havde gjort ham til sin Stallare. Sigvat Skald talte ikke raskt i ubundne Ord, men Skaldskab var ham saa let, at han kvad paa staaende Fod, som om han talte ligefrem. Han havde været i Kjøbfærd til Valland, og under den Færd havde han kommet til England og fundet Knut den mægtige og faaet af ham Lov til at fare til Norge, saa som før blev skrevet. Men da han kom til Norge, fór han strax til Kong Olav og fandt ham i Borg; han gik for Kongen, da han sad til Bords. Sigvat hilste ham; Kongen saa paa ham og taug. Sigvat kvad:

Hjem er hid komne

(hør Du mig, Hærkonge!)

Dine Stallarer (Mændene

merke min Sang, som jeg taler!).

Sig mig, hvor Tjodkongen

har tiltænkt mig Sæde

mellem Hirdmænd; at skue

Din Skaale kjært er mig.

Da sandedes det, som er et gammelt Ord, at «mange er Kongens Ører»; Kong Olav havde spurgt alt om Sigvats Færder, og at han havde været hos Kong Knut. Kong Olav sagde til Sigvat: «Ikke ved jeg, om Du nu vil være min Stallare, eller om Du er bleven Kong Knuts Mand.» Sigvat kvad:

Knut, de gode Ringers

Giver, spurgte mig, om jeg

have vilde hans Venskab

som den hugglade Olavs.

En Herre (kvad jeg) sig høved'

at have for mig ad Gangen,

men Sandhed jeg troede svare

(saa kan hver Mand vidne).

Da sagde Kong Olav, at Sigvat skulde gaa til det Sæde, som han var vant til før at have. Kom da Sigvat snart atter i samme Yndest, som han havde før havt.

161. Erling Skjaalgsøn og alle hans Sønner havde været om Sommeren i Kong Knuts Hær og i Haakon Jarls Følge; der var da ogsaa Tore Hund og blev meget skattet. Men da Kong Knut spurgte, at Kong Olav havde faret Landveien til Norge, løste Kong Knut Ledingen og gav alle Mænd Lov til at tage Vinterophold; da var det i Danmark en stor Hær af udenlandske Mænd, baade Engelskmænd og Nordmænd og Mænd fra flere andre Lande, som havde ført Folk til Hæren om Sommeren. Erling Skjaalgson fór om Høsten med sine Mænd til Norge og fik ved Afskeden store [362] Gaver af Kong Knut. Tore Hund blev efter hos Kong Knut. Med Erling fór Kong Knuts Sendemænd nord til Norge og havde med sig meget løsøre. De fór om Vinteren vidt om i Landet og betalte da de Penger, som Kong Knut havde lovet Folk om Høsten for at vinde Tilhængere, men gav ogsaa Penger til andre, som de for Penger kjøbte Venskab med Kong Knut af; de havde Erlings Støtte til Færden. Det blev da saa, at en Mængde Mænd vendte sig til Venskab med Kong Knut og lovede ham sin Tjeneste og tillige det, at gjøre Kong Olav Modstand; nogle gjorde det aabenbart, men det var flere, som gjorde det hemmelig for Almuen. Kong Olav spurgte disse Tidender; mange kunde fortælle ham om disse Tidender, og det kom meget i Folkemunde der i Hirden. Sigvat Skald kvad dette:

Der gaar Fyrstens Fiender

og fører aabne Punger;

mange byder den dyre

Malm for Kongens Hoved.

Hver ved, at den, som sin hulde

Herre sælger for Guldet,

vil havne (sligt han værd er)

i svarte Helvete inde.

Og endvidere kvad Sigvat dette:

Trang blev Veien til Himlen

for dem, som sin Herre svigted',

men de, som Svigen voldte,

søgte den høie Ilds Hjem.n695

Ofte blev der talt om det, hvor ilde det sømmede sig for Haakon Jarl at føre en Hær imod Kong Olav, da han havde givet ham livet, dengang Jarlen var kommet i hans Vold. Men Sigvat var en meget god Ven af Jarlen, og da han Hørte ham ilde omtalt, kvad han fremdeles:

Da vilde Horde-kongens

Huskarler være for meget

Jarlens Venner, om de

for Olavs Liv tog Penger.

Ikke hædrer det Hirden,

at det høres sligt om den;

os det var bedre, om alle

er for Svigen rene

162. Kong Olav havde stort Julegilde, og det var da kommet mange Stormænd til ham. Det var den 7de Dag Jul, at Kongen gik og faa Mænd med ham; Sigvat fulgte Kongen Dag og Nat, han var da med ham. De gik ind i et Hus; der blev Kongens Kostbarheder gjemte. Han havde da forud havt stor Virksomhed, som hans Sedvane var, og havde samlet sine Kostbarheder for at give Vennegaver den 8de Dag Jul.n696 Der i Huset stod ikke faa guldprydede Sverd. Da kvad Sigvat:

Der staar prægtige Sverde,

slagne i Guld (vi roser

Blod-vækkerne); Hyldest

fra Hærkongen er vor Glæde.

Hvis Du, vældige Fyrste,

vilde give til Skalden

en Gave (fordum jeg fulgte Dig,

Guld-sender!), tog jeg imod den.

[363] Kongen tog et af Sverdene og gav ham; Haandtaget var guldomviklet og Hjaltene guldprydede. Det var en herlig Kostbarhed. Men Gaven vakte Avind, og det hørte man siden. Strax efter Julen gav Kong Olav sig paa Færd til Oplandene, thi han havde en stor Mængde Folk, men ingen Indtægter var komne til ham nordfra Landet, fordi det havde været Leding ude om Sommeren og Kongen havde til den taget al Omkostning, som det var noget Hold i; han havde da heller ikke Skibe til at fare med sine Mænd nord i Landet. Han spurgte ogsaa kun sligt nordenfra, at det tyktes ham ikke at blive fredeligt, om han ikke fór med stor Hær. Derfor tog Kongen det Raad at fare over Oplandene. Men ikke var da saa lang Tid ledet, siden han havde faret der paa Gjestning, som loven bød eller Kongers Sed havde været. Men da Kongen søgte op i Landet, da bød Lendermænd og mægtige Bønder ham hjem og lettede saaledes hans Omkostninger.

163. Bjørn hed en Mand, gautsk af Æt; han var en Ven og Kjending af Dronning Astrid og noget skyldt til hende, og hun havde skaffet ham en Aarmands Stilling og Syssel i nedre Hedemarken; han havde ogsaa at styre i Østerdalene. Ikke holdt Kongen af Bjørn, og han var ikke likt af Bønderne. Det havde ogsaa hændt i den Bygd, som Bjørn styrede over, at det var bleven borte mange Kjør og Svin. Bjørn lod da stævne Ting og søgte der efter Tyvene; han kaldte de Mænd de ligeste til slige onde Handlinger, som sad i Skogbygderne fjernt fra andre Mænd; han sigtede i den [364] Sag dem, som boede i Østerdalene; den Bygd var meget spredt, bygget ved Vande eller i Skogrydninger, men paa faa Steder laa Storbygder sammen.

164. Raud hed en Mand, som boede der i Østerdalene. Ragnhild hed hans Hustru, Dag og Sigurd hans Sønner; de var haabefulde Mænd. De var tilstede paa det Ting og svarede paa Dølenes Vegne og sagde dem uskyldige i Klagerne. Bjørn syntes, de opførte sig pralende og var storagtige i Vaaben og Klæder. Bjørn vendte Talen imod Brødrene og sagde, det ikke var uligt til, at de havde gjort sligt; de negtede for sig, og saaledes endte det Ting. lidt senere kom Kong Olav til Bjørn Aarmand med sine Mænd og tog Gjestning der. Den Sag, som havde været oppe paa Tingel, blev da kjæret for Kongen; Bjørn sagde, at Raudsønnerne tyktes ham ligest til at have voldt slig Skade. Da blev Bud sendt efter Rauds Sønner. Men da de kom for Kongen, syntes han, at de ikke lignede Tyver, og frikjendte dem for Klagen. De indbød Kongen til sin Fader, at tage der tre Nætters Gjestebud med alle sine Mænd. Bjørn fraraadede Færden, men Kongen fór ikke desto mindre. Hos Raud var det det prydeligste Gjestebud. Da spurgte Kongen, hvad Mand Raud var eller hans Kone. Raud sagde, at han var en svensk Mand, rig og ætstor; «men jeg løb bort derfra,» siger han, «med denne Kone, som jeg har havt siden; hun er Søster til Kong Ring Dagsøn.» Da kjendte Kongen strax deres Æt; han fandt nu, at baade Faderen og Sønnerne var meget forstandige, og spurgte dem efter deres Idrætter. Sigurd siger, at han kan skille Drømmer og fastsætte Døgnets Tid, om han ikke ser et Himmellegeme. Kongen prøvede denne Idræt, og det var sandt, som Sigurd havde sagt. Dag opgav det som sin Idræt, at han kunde se Fortrin og last hos enhver Mand, som kom ham for Øine, hvis han vilde lægge Merke til det og tænke over det. Kongen bad ham sige hans Feil, den han kunde se; Dag fandt frem det, som tyktes Kongen ret. Da spurgte Kongen om Bjørn Aarmand, hvad Feil han havde. Dag siger, at Bjørn var en Tyv, og sagde det tillige, at Bjørn havde gjemt paa sin Gaard baade Ben og Horn og Huder af det Kvæg, som han havde stjaalet nu i Høst: «han er Ophavsmand til alle de Tyverier, som er hændt i Høst, og han har givet andre Mænd Skyld for dem.» Dag siger Kongen alle Merker til, hvor han skulde lede. Men da Kongen fór bort fra Raud, blev han ledsaget ud med store Vennegaver; med Kongen fulgte Rauds Sønner. Kongen fór først til Bjørn, og nu viste alt sig at være saa, som Dag havde sagt. Siden lod Kongen Bjørn fare bort fra Landet, og det var for Dronningens Skyld, at han ikke mistede Liv og Lemmer.

165. Tore, Søn af Ålve paa Egge, Stesøn af Kalv Arnesøn og Søstersøn af Tore Hund, var en vakker Mand, stor og sterk; han var da 18 Vintre gammel. Han havde paa Hedemarken faaet et godt Gifte og Rigdom med det; han var en vennesæl Mand og ventedes at blive en Høvding. Han bød Kongen hjem til Gjestebud med hans Folk; Kongen tog imod Indbydelsen og fór til Tore og blev meget godt modtaget. [365] Det blev et herligt Gjestebud, man fik god Opvartning, og al Kosten var meget god. Kongen og hans Mænd talte sig imellem om, at alle Ting tyktes dem at passe sammen, og de vidste ikke, hvad som skulde være bedst, enten Tores Husrum eller Husprydelser eller Bordprydelser eller Drikken eller den Mand, som var Vert. Dag sagde ikke stort om det. Kong Olav var vant til ofte at samtale med Dag og spurgte ham om mange Ting. Kongen fandt alt det at være sandt, som Dag sagde, hvad enten det var om Fortid eller Fremtid, og Kongen fæstede stor Tillid til hans Taler. Da kaldte Kongen Dag til Enetale og nævnte da mange Ting for ham; Kongens Ord endte med, hvor herlig en Mand Tore var, som gjorde et saa prægtigt Gjestebud for dem. Dag ytrede lidet dertil, men sagde, alt var sandt, som Kongen sagde. Da spurgte Kongen Dag, hvad Sindslyde han saa hos Tore. Dag sagde, at han troede, at Tore vistnok var velsindet, hvis han virkelig var slig, som alle kunde se. Kongen bad ham da sige sig det, han spurgte om, og siger, at det var hans Skyldighed. Dag svarer: «Da faar Du, Konge, ogsaa love mig, at jeg raader for Hevnen, hvis jeg skal finde Feilen.» Kongen siger, at han ikke skyder sine Dommer under andre Mænd, men bød Dag sige ham det, han spurgte om. Dag svarer: «Dyrebart er Drottens Ord; det finder jeg er Tores Sindslyde, som kan hænde mangen, at han er for havesyg.» Kongen svarer: «Er han Tyv eller Ransmand?» Dag svarer: «Det er han ikke.» «Hvad er det da?» siger Kongen. Dag svarer: «Han gjorde for at faa Gods det, at han blev Drotten-sviger; han har taget Penger af Knut den mægtige for at tage dit Liv.» Kongen svarer: «Hvormed vil Du vise det?» Dag sagde: «Paa sin høire Arm har han ovenfor Albuen en diger Guldring, som Kong Knut har givet ham, og som han ikke lader nogen se.» Med det endte Dags og Kongens Samtale, og Kongen var meget vred. Da Kongen sad til Bords og man havde drukket nogen Tid og Mændene var meget glade, medens Tore gik om og saa til Opvartningen, lod Kongen Tore kalde til sig; han gik frem til Bordet og tog med Hænderne paa Bordet. Kongen spurgte: «Hvor gammel Mand er Du, Tore?» «Jeg er 18 Vintre gammel,» sagde han. Kongen sagde: «Stor er Du og kjæk, Tore, saa ung Du er.» Kongen tog da om hans høire Arm og strøg op om Albuen. Tore sagde: «Tag Du varlig derpaa, jeg har en Byld paa Armen.» Kongen holdt paa hans Arm og kjendte, at det var noget haardt under der. Kongen sagde: «Har Du ikke spurgt, at jeg er Læge? Lad mig se Bylden.» Tore saa, at det ikke kunde nytte at dølge noget, han tog da Ringen frem. Kongen spørger, om det var Kong Knuts Gave. Tore siger, at det ikke var til at dølge. Kongen lod Tore tage til Fange og sætte i Jern. Da gik Kalv til og bad om Fred for Tore og bød Bøder for ham; mange Mænd støttede den Sag og bød sit Gods til det. Kongen var saa vred, at man ikke kunde komme til Orde med ham; han siger, at Tore skulde have slig Dom, som han havde tiltænkt ham. Siden lod Kongen Tore dræbe; men dette Verk vakte den største [366] Harme baade der omkring paa Oplandene og ikke mindre nord i Trondhjem, hvor Tores meste Slegt var. Kalv tog sig ogsaa denne Mands Død nær, thi Tore havde i sin Barndom været hans Fostersøn.

166. Grjotgard, Ålves Søn og Tores Broder, var ældre end Tore; han var ogsaa en gjæv Mand og havde et Følge om sig; ogsaa han opholdt sig paa Hedemarken. Men da han spurgte Tores Drab, gjorde han Overfald der, han fandt Kongens Mænd eller hans Gods, men forøvrigt holdt han til i Skoger eller paa andre Gjemmesteder. Men da Kongen spurgte den Ufred, lod han speide efter om Grjotgards Færd, og Kongen fik vide derom; Grjotgard havde taget Natteophold ikke langt fra det Sted, der Kongen var. Kong Olav fór strax om Natten og kom did, da det dagede; de slog Mande-ring om Stuen, der Grjotgard og hans Mænd var inde. Grjotgard og hans Mænd vaagnede ved Gny af Mænd og Brag af Vaaben; de løb strax til Vaaben, og Grjotgard løb ud i Forstuen. Grjotgard spurgte, hvem der raadede for Hæren; det blev sagt ham, at der var Kong Olav kommet. Grjotgard spurgte, om Kongen kunde høre hans Ord. Kongen stod foran Døren og sagde, at Grjotgard kunde sige sligt, som han vilde; «jeg hører dine Ord,» siger Kongen. Grjotgard sagde: «Ikke vil jeg bede om Grid!» Da løb Grjotgard ud; han havde over sit Hoved et Skjold, men i Haanden et draget Sverd. Det var lidet lyst, og han saa ikke nøie; han stak Sverdet imod Kongen, men det rammede Arnbjørn Arnesøn. Stikket kom under Brynjen og gik op i Maven. Der fik Arnbjørn Bane, men Grjotgard blev ogsaa strax dræbt og de fleste af hans Mænd. Efter disse Hændelser vendte Kongen om og drog igjen sydover til Viken.

167. Da nu Kong Olav kom til Tunsberg, sendte han Mænd til alle Sysler, og Kongen krævede sig Folk og Leding. Han fik kun faa Skibe; det var da ikke andre Skibe end Bøndernes Farkoster. Folk drog vel til ham fra Herrederne der, men faa kom langveisfra, og det merkedes snart, at Landsfolket nok nu havde [367] vendt sig fra Troskab imod Kongen. Kong Olav sendte sine Mænd øster til Gautland efter sine Skibe og de Eiendeler, som de lod efter Høsten forud. Men denne Færd gik langsomt, thi da var det ikke bedre at fare gjennem Danmark end om Høsten, fordi Kong Knut havde Hær ude om Vaaren over hele Danevælde og havde ikke færre end 12 Hundrede Skibe.

168. De Tidender spurgtes i Norge, at Knut den mægtige drog sammen en vældig Hær, og det tillige, at han med hele den Hær vilde holde til Norge og lægge Landet der under sig. Og da sligt spurgtes, blev Mændene endnu værre at raade med for Kong Olav, og han fik senere liden Støtte af Bønderne. Hans Mænd talte ofte om dette sig imellem. Da kvad Sigvat dette:

Ud byder Englands Herre

Hærene sine, men vi fik

(lidet ser jeg Kongen frygte)

faa Folk og smaa Skibe;

lumpent er det, hvis Landsmænd

lader denne Konge

uden Støtte (for Penger

sin Pligt Mændene svigter).

Kongen holdt Hirdstævner, men stundom Husting med alle sine Mænd og spørger dem om Raad, hvad det synes dem bedst at tage til: «vi maa ikke dølge for os,» siger han, «at Kong Knut vil komme for at hjemsøge os i Sommer, og han har en stor Hær, som I vel har spurgt, men vi har en ringe Styrke under disse Vilkaar til at møde hans Hær, og Landsfolket er os nu ikke til at lide paa.» Men de, som han henvendte sine Ord til, svarede paa forskjellig Vis paa Kongens Tale. Her er fortalt om det, som Sigvat kvæder:

Flygte vi maa for Kongens

Fiender; os man spotter.

(Haansord faar jeg at høre)

men hine Penger uddeler.

Hver Hirdmand nu skal

holde sig længst, om end Kongens

Venners Følge svinder

(Svigen aabenbares).

169. Den samme Vaar hændte de Tidender paa Haalogaland, at Haarek fra Tjotta mindedes det, at Asmund Grankelsøn havde ranet og banket hans Huskarler. Det Skib, som Haarek eiede, en Tyvesesse, flød foran hans Gaard, tjeldet og tiljet. Han sagde derom, at han vilde fare syd til Trondhjem. En Kveld gik Haarek til Skibet med sine Huskarler og havde nær 80 Mænd. De roede om Natten og kom henimod Morgenen til Grankels Gaard og slog der Ring om Huset; de gik siden frem og satte Ild paa Huset. Der brandt Grankel inde og hans Mænd med ham, men nogle blev dræbte ude; der faldt ialt 30 Mænd. Efter dette Verk fór Haarek hjem og sad paa sin Gaard. Asmund var hos Kong Olav. Og af de Mænd, som var paa Haalogaland, var det ingen, som krævede Bøder af Haarek for dette Verk, og han bød heller ikke.

170. Knut den mægtige drog sin Hær sammen og styrede til Limfjorden. Men da han var rede, seilede han derfra med hele Hæren til Norge, han fór skyndsomt og [368] lagde ikke til Land østenfor Fjorden; han seilede over Folden og lagde til paa Agder og krævede der Ting. Bønderne kom ned og holdt Ting med Kong Knut. Der blev Knut taget til Konge over hele Landet; han satte da der Mænd i Syslerne, men tog Gisler af Bønderne. Ingen talte da imod ham; Kong Olav var da i Tunsberg, men Knuts Hær fór udenskjærs forbi Folden. Knut fór nordover langs Land. Der kom til ham Mænd fra Herrederne, og alle lovede ham da Lydighed. Kong Knut laa nogen Tid i Eikundasund.n697 Der kom Erling Skjaalgsøn til ham med mange Mænd. Da knyttede han og Kong Knut atter sit Venskab paany. Det var blandt Kong Knuts løfter til Erling, at han skulde have alt Land mellem Stad og Rygjarbitn698 at styre. Siden fór Kong Knut videre, og det er kortest om hans Færd at fortælle, at han stansede ikke, før end han kom nord i Trondhjem og styrede til Nidaros. Da stævnede han i Trondhjem et 8 Fylkers Ting, og paa det Ting blev Knut taget til Konge over hele Norge. Tore Hund havde faret med Kong Knut fra Danmark og var der. Haarek fra Tjotta var da ogsaa kommet did. Han og Tore blev da Kong Knuts Lendermænd og bandt det med Eder. Kong Knut gav dem store Landindtægter og overdrog dem Finnefærden, og desuden [369] gav han dem store Gaver. Alle Lendermænd, som vilde vende sig til ham, gav han rigelig baade Landindtægter og Løsøre; han lod dem alle faa større Magt, end de forud havde havt.

171. Kong Knut havde nu lagt alt Land i Norge under sig. Da holdt han et Ting, hvor det var mange Mænd baade af hans Hær og af Landets Mænd. Da lyste Kong Knut det, at han vilde give sin Frænde Haakon Jarl alt det Land at styre, som han havde vundet i denne Færd; dermed fulgte det, at han leiede sin Søn Hårdeknut til Høisæde hos sig og gav ham Kongenavn og med det Danevælde. Kong Knut tog Gisler af alle Lendermænd og Storbønder, han tog deres Sønner eller Brødre eller andre Nærfrænder eller de Mænd, som var dem kjærest, og som tyktes ham bedst egnede til det. Saaledes fæstede Kongen Mændenes Troskab til sig, som nu er sagt. Saasnart som Haakon Jarl havde overlaget Riget i Norge, gik hans Maag, Einar Tambeskjelve, i Lag med ham; han tog da imod alle de Landindtægter, som han før havde havt, dengang Jarlene raadede for Landet. Kong Knut gav Einar store Gaver og bandt ham i stort Venskab til sig; han lovede, at Einar skulde være den største og ypperste af ikke fyrstelige Mænd i Norge, saalænge hans Magt stod over Landet, og det lod han følge med, at Einar tyktes ham mest passende til at bære fyrsteligt Navn i Norge, hvis ikke Jarlen var der, eller ogsaa hans Søn Eindride for hans Æts Skyld. De Løfter satte Einar meget høit og lovede til Gjengjæld sin Troskab. Da reiste sig paany Einars Høvdingedømme.

172. Toraren Lovtunge kaldtes en Mand; han var en Islænding af Æt, en stor Skald og havde været meget hos Konger og andre Høvdinger. Han var hos Kong Knut den mægtige og havde digtet en «Flokk» om ham; men da Kongen Hørte, at Toraren havde digtet en Flokk om ham, blev han vred og bød ham føre frem en Draapa for ham Dagen efter, naar Kongen sad til Bords; hvis han ikke gjorde saa, siger Kongen, skulde Toraren blive hængt for den Djervhed, at han havde digtet en «Dræpling»n699 om Kong Knut. Toraren digtede da et Stev og satte det i Kvædet og føiede nogle Vers til. Dette er Stevet:

Knut verger Grunden, som Grækenlands

Gjætern700 Himmerige.

Kong Knut lønnede Kvædet med 50 Mark Sølv; den Draapa kaldtes «Hovedløsning». Toraren digtede om Kong Knut en anden Draapa, som kaldes Tøg-draapa; i den Draapa fortælles om denne Kong Knuts Færd, da han fór søndenfra Danmark til Norge, og dette er en Stev-baalk:n701

[370] Knut er under Solens –n702

Min sindige Ven

fór med mange

Mænd hertil.

Havets Fyrste

førte ud

fra Limfjorden

Flaade stor.

Og forbi Lister

frem det gled

over Sjøen

de sorte Skibe.

Eikundasundn703

var inden fyldt

der synd med Havets

Sjø-skier.

De børsterke

Havdyr bar

de lange Sider

langs med Stim.n704

Saa Havets Falker

søndenfra gled,

at nord i Nid

Kongen naaede.

Strids-øvede

Egder meget

frygtede for

heltens Færd.

Grammens Skib

var Guld-smykket;

mer end Sagn

var mig Synet af sligt.

Og de gridfaste

Fredmænd gled

forbi Hjårnaglensn705

gamle Haug.

Ei var Fyrstens

Færd daarlig,

da forbi Stad

Sjøhester drev.

Da gav den kloge

Konge af Jylland

Norge til sin

Søster-søn;

da gav han sin

Søn (det siger jeg)

Danmark, Havets

dunkle Saler.

Her siges det, at den, som kvad dette, havde Syn for Sagn om Kong Knuts Færd; thi Toraren roser sig af, at han var i Følge med Kong Knut, da han kom til Norge.

173. De Mænd, som Kong Olav havde sendt øster til Gautland efter sin Flaade, tog med sig de Skibe, som tyktes dem bedst, men brændte de andre; de havde med sig Redskab og de andre Eiendeler, som Kongen og hans Mænd havde. De seilede østenfra, da de spurgte, at Kong Knut havde faret nord i Norge; de seilede da vest gjennem Øresund og derefter nord til Viken til Kong Olav og førte hans Skibe til ham; han var da i Tunsberg. Men da Kong Olav spurgte, at Kong Knut fór med sin Hær nord langs Landet, styrede Kong Olav ind i Oslofjorden og op i det Vand, som heder Dråvn,n706 og holdt sig der, indtil Kong Knuts Hær var faret forbi sydover. Men i den Færd, da Knut fór sydover langs Land, holdt han Ting i hvert Fylke; men paa hvert Ting svor man ham Landet til og gav ham Gisler. Han fór øster over Folden til Borg og havde der Ting; der blev Landet svoret til ham som paa andre Steder. Siden fór Kong Knut syd til Danmark, og havde han tilegnet sig Norge uden Strid; han raadede nu for tre Tjodlande. Saa sagde Hallvard Haareksblese, da han digtede om Kong Knut:

Den kraftige Kriger raader,

den kampglade Yngve, ene

for England og for Danmark

(derved voxer Freden).

(den stridslystne har Høgenes

Nu har Stridshøvdingen

Norge tvunget under sig

haarde Sult stanset).

[371] 174. Kong Olav styrede med sine Skibe ud til Tunsberg, saasnart han spurgte, at Kong Knut var faret syd til Danmark. Siden rustede han sig til at fare med den Hær, som vilde følge ham, og havde han da 13 Skibe. Siden styrede han ud efter Viken og fik da lidet af Gods eller Mænd; kun de fulgte med ham, som boede paa Øer eller Udnes. Kongen gik da ikke op paa Land, men havde sligt af Gods eller Mænd, som laa paa hans Vei. Han fandt, at Landet nu var sveget fra ham. Han fór da saa, som Børen var. Det var i Førstningen af Vinteren. De fik sent Bør; de laa i Sel-øernen707 meget længe og spurgte der fra Kjøbmænd Tidender længer nord i Landet. Det blev sagt Kongen, at Erling Skjaalgsøn havde en Hærsamling paa Jæderen; hans Skeid laa fuldt rustet ved Land og mange andre Skibe, som Vønderne eiede; det var Skuder og Fiskeskibe og store Rofærger. Kongen styrede vestover med sin Hær og laa nogen Tid i Eikundasund. Da spurgte man paa begge Sider til hverandre. Erling samlede da saa mange Folk som muligt.

175. Tomasmesse før Juln708 strax i Dagningen styrede Kongen ud af Havnen; det var da meget god Bør, men noksaa sterk. Han seilede da nord forbi Jæderen. [372] Veiret var vaadt og noget Skoddedrift. Strax fór Bud overland om Jæderen, medens Kongen seilede udenfor. Da Erling blev vis paa, at Kongen var seilet vestover, lod han blæse al sin Hær til Skibene; drev da alt Folket ud paa Skibene og gjorde sig rede til Kamp. Men Kongens Skibe seilede raskt mod Nord forbi Jæderen. Derpaa stævnede han den indre Led, han vilde fare ind i Fjordene og faa sig der Mænd og Gods. Erling seilede efter ham og havde stor Hær og mange Skibe. Deres Skibe skred godt frem, da de havde intet ombord undtagen Mænd og Vaaben. Da gik Erlings Skeid mere end de andre Skibe; da lod han rebe Seilet og biede paa sine Mænd. Da saa Kong Olav, at Erlings Mænd søgte raskt efter, fordi Kongens Skibe var meget tunge og trutnede, da de havde flydt i Sjøen hele Sommeren og om Høsten og dertil om Vinteren; han skjønte, at det vilde blive stor Folkemon, om han paa én Gang skulde møde hele Erlings Hær. Da lod han raabe fra Skib til Skib, at de skulde lade Seilene sige, men meget langsomt, og svøfte med Haandrev. Og saa blev gjort. Erling og hans Mænd merkede det. Da raabte Erling til sine Mænd og bad dem seile raskere; «I ser,» siger han, «at nu blir deres Seil lavere, og at de drager sig unda os.» Han lod da Revene tage ud af Seilet paa Skeiden; den gik da raskt frem.

176. Kong Olav stævnede indenfor Bokn;n709 da var de ikke synlige for hinanden. Siden bød Kongen at lægge Seilene ned og ro frem i et trangt Sund, som var der. Der lagde de da Skibene sammen; et Klippe-nes gik udenfor dem. Da var alle Mænd hærklædte. Erling seilede da imod Sundet, og de merkede ikke, at en Hær laa der foran dem, før end de saa, at Kongsmændene roede alle Skibene paa én Gang imod dem. Erlings Mænd lod Seilene falde og greb til Vaaben; men Kongens Hær laa paa alle Sider om Skibet. Det blev nu en Kamp, og den var meget haard; Mandfaldet vendte sig snart til Erlings Mænd. Erling stod i Løftingen paa sit Skib; han havde Hjelm paa Hovedet, Skjold for sig og Sverd i Haanden. Sigvat Skald havde været efter i Viken, og han spurgte der disse Tidender; men Sigvat var en god Ven af Erling, havde modtaget Gaver af ham og været hos ham. Sigvat digtede en «Flokk» om Erlings Fald, og dette Vers er deri:

Ud lod Erling skyde

Skuderne mod Kongen,

han som farvede Ørnenes

blege Fødder røde.

Skeiden laa Side

om Side med Kongens Skibe

i stor Hær; de snare

siden med Sverd kjæmpede.

Da tog Erlings Mænd paa at falde, og saasnart Striden tog til og man gjorde Opgang paa Skeiden, da faldt hver i sit Rum. Kongen selv gik haardt frem. Saa siger Sigvat:

[373] Høvdingen huggede Mændene,

han gik vred over Skeiden;

trangt laa de Faldne paa Tiljerne,

tung var Kampen ved Tunger.n710

Bragningen farvede nordenfor

det brede Jæderen Sjøen;

ned i Havet det vide

varmt flommede Blodet.

Saa faldt Erlings Hær til sidste Mand, at ingen stod oppe paa Skeiden, undtagen han alene. Aarsagen var baade, at man lidet bad om Grid, og at ingen fik, om han end bad, og heller ikke kunde nogen vende sig til Flugt, thi Skibene laa rundt om Skeiden. Det er ogsaa sagt med Sandhed, at ingen Mand søgte at fly. Fremdeles siger Sigvat:

Alle Erlings Skibsmænd

udenfor Bokn var faldne;

Den unge Skjoldung ryddede

Skeiden nordenfor Tunger.

Længe stod Skjaalgs snare

Søn, fjernt fra Venner,

ene oppe i Løftingen

paa sit øde Skib.

Da satte man ind paa Erling baade fra Forrummet og fra de andre Skibe. Det var godt Rum i løftingen, og den laa høit oppe over de andre Skibe, og ingen kunde komme til undtagen med Skud og tildels med Spydstik, men dem huggede han alle fra sig. Erling vergede sig saa herlig, at ingen vidste at nævne, at én Mand havde staaet saa længe imod saa mange; men aldrig søgte han at undkomme eller at bede om Grid. Saa siger Sigvat:

Skjaalgs haardsindede

Hevner vilde ei søge

Grid hos Kongens Venner,

skjønt Kamp-uveiret voxede.

Ikke det var, og siden

ikke det vil komme

paa Jorden, den havomslyngede,

en Høvding mere modig.

Kong Olav søgte da agter i Forrummet og saa, hvad Erling gjorde. Kongen talte da til ham og sagde: «Idag vender Du Aasynet imod, Erling.» Han svarer: «Aasyn mod Aasyn skal Ørne hugges.» Disse Ord nævner Sigvat:

Aasyn til Aasyn bad Erling

Ørnene hugges, – han som

lystig vogtede Landet

og Landvernet ikke svigted', –

da han til Olav talte

Ord, som siden sandes,

hist i Kampen ved Utsteinn711

(Erling til Strid var rede)

Da sagde Kongen: «Vil Du gaa mig til Haande, Erling?» «Det vil jeg,» sagde han. Da tog han Hjelmen af sit Hoved, lagde ned Sverdet og Skjoldet og gik frem fra løftingen til Forrummet. Kongen stak Øxespidsen i hans Kind og sagde: «merkes skal Drottensvigeren!» Da løb Aslak Fitjeskalle til og huggede sin Øx i Erlings Hoved, saa at den stod ned i Hjernen. Det var strax et Banesaar, og Erling lod der [374] sit Liv. Da sagde Kong Olav til Aslak: «Gid Du maatte faa en Ulykke for Dit Hug; nu hug Du Norge af min Haand.» Aslak sagde: «Ilde er det da, Konge, hvis Du faar Mén af Hugget; jeg tyktes nu at hugge Norge i Din Haand. Men hvis jeg har gjort Dig Mén, Konge, og Du véd mig Utak for dette Verk, da vil ikke jeg have Nytte deraf; thi jeg vil faa saa mange Mænds Utak og Fiendskab for dette Verk, at jeg kunde snarere trænge Eders Støtte og Venskab.» Kongen siger, at saa skulde det være. Siden bød Kongen hver Mand gaa til sit Skib og gjøre sig rede saa raskt som muligt; «vi vil ikke rane disse Faldne; hver af os faar nu have det, som han har faaet det.» Mændene gik tilbage til sine Skibe og gjorde sig rede saa raskt som muligt. Men da de var færdige, seilede Skibene ind i Sundet søndenfra, med Bondehæren. Det blev da, som ofte hænder, naar en stor Hær kommer sammen og man mister sin Høvding, at man ikke viser Dygtighed i at tage fat og bliver uden ledelse. Ingen af Erlings Sønner var der; det blev da ikke noget af, at Bønderne lagde til. Kongen seilede sin Vei nordover, men Bønderne tog Erlings Lig og syslede om det og førte det hjem til Sole, ligesaa alle dem, som der var faldne. Og man sørgede meget over Erling, og det har været Mænds Tale, at Erling Skjaalgsøn har været den gjæveste og mægtigste Mand i Norge blandt dem, som ikke bar Fyrstenavn. Sigvat Skald digtede endvidere dette:

Erling faldt (ei bier

en bedre Mand paa Døden);

men ved sin Magt voldte

den mægtige Konge Daaden.

Ingen anden jeg kjender,

som kunde fuldere holde

al sin Hæder i Livet,

om han end braat det misted'.

Desuden siger han ogsaa, at Aslak havde vakt op Frændedrab, og det meget i Utide:

[375] Frændeskyld har Aslak

øget (faa skulde saadan

Kamp vække): Hordernes

Høvding nu er falden.

Ættedrabet kan han

ikke negte; de gamle

Ord er sande: fødte

Frænder sig vogte for Vrede.

177. Af Erlings Sønner var nogle nord i Trondhjem hos Haakon Jarl, nogle nord paa Hordaland, nogle inde i Fjordene, og de holdt paa at samle Folk. Men da Erlings Fald spurgtes, fulgte med dette Rygte Udbud østenfra over Agder og Rogaland og Hordaland; det blev Hær budt op, og det kom en stor Mængde, og den Hær fór med Erlings Sønner nord efter Kong Olav. Da Kong Olav fór fra Kampen med Erling, seilede han nord gjennem Sundene, og da var Dagen næsten tilende; saa siger man, at han da digtede dette Vers:

Lidet vil Dødningen blege

(Ligene Ravnen æder)

glædes inat paa Jæderen;

jeg har Seieren vundet.

Saart har nu saaledes

Svigen ham skadet;

(vred gik jeg over Skeiden)

Jorden volder Mandefaldet.

Kongen fór siden nord langs Landet med sine Mænd; han spurgte da Sandheden om Bøndernes Samling. Det var da hos Kong Olav mange Lendermænd; der var alle [376] Arnesønnerne. Om det taler Bjarne Gullbraaskald i det Kvæde, han digtede om Kalv Arnesøn:

Du var der, hvor Haralds

vaabendjerve Arving

bød til Kamp øster.

Kalv! ved selve Bokn.

God Fangst har I givet

den griske Ulv til Julen.

Mellem Spyd og Kastestener

i Kampen Du gik foran.

Ondt led Folket af Striden.

Erling der blev fangen;

de blakke Bord svømmed'

i Blod nordenfor Utstein.

Let er at se, at Kongen

fra Landet da var svegen.

Riget faldt under Egderne,

deres Flok var større.

Kong Olav fór, indtil han kom nord om Stad, og lagde til Herøerne og spurgte der de Tidender, at Haakon Jarl havde en stor Hær i Trondhjem. Siden søgte Kongen Raad hos sine Mænd; Kalv Arnesøn eggede meget til at søge til Trondhjem og kjæmpe imod Haakon Jarl, omend Folkemonen var stor. Dette Raad støttede mange, men nogle raadede fra; det blev skudt til Kongens Afgjørelse.

178. Siden styrede Kong Olav ind til Steinavaaagn712 og laa der om Natten. Men Aslak Fitjeskalle styrede med sit Skib ind til Borgundn713 og laa der om Natten. Der var tilstede Vigleik Arnesøn. Om Morgenen, da Aslak vilde gaa til sit Skib, faldt Vigleik over ham og vilde hevne Erling; der faldt Aslak. Da kom Mænd til Kongen, hans Hirdmænd, nordenfra Frekøsund,n714 de som havde siddet hjemme om Sommeren,og sagde Kongen de Tidender, at Haakon Jarl og mange Lendermænd med ham var komne om Kvelden til Frekøsund med en stor Hær: «og vil de tage Dig af Dage, Konge, og din Hær, hvis de faar Magt dertil.» Men Kongen sendte sine Mænd oppaa det Fjeld, som er der;n715 men da de kom op paa Fjeldet, saa de nord til Bjarnø,n716 at nordenfra fór en stor Hær og mange Skibe, og de fór ned igjen og sagde til Kongen, at Hæren fór sydover; men Kongen laa da der med 12 Skibe. Siden lod han blæse, Tjeldene blev tagne af hans Skibe, og de tog til Aarerne. Men da de var rede og lagde ud af Havnen, da fór Bøndernes Hær sydover forbi Tjotanden717 og havde 25 Skibe. Da stævnede Kongen indenfor Nårven718 og ind forbi Hundsver.n719 Men da Kong Olav kom lige udenfor Borgund, da fór ogsaa det Skib ham imøde, som Aslak havde havt. Da de mødte Kong Olav, sagde de sine Tidender, at Vigleik Arnesøn havde taget Aslak Fitjeskalle af Dage, fordi han havde dræbt Erling Skjaalgsøn. Kongen blev ilde tilmode ved disse Tidender, men kunde dog ikke stanse sin Færd for denne Ufreds Skyld [377] og fór da ind gjennem Vegsundn720 og forbi Skot.n721 Da skilte nogle sig fra ham; da fór Kalv Arneson og mange andre Lendermænd og Skibsstyrere fra ham og styrede Jarlen imøde. Men Kong Olav holdt frem sin Færd og stansede ikke, før end han kom ind i Todarfjordn722 og lagde til i Valldalen og gik der af sine Skibe; han havde der fem Skibe og satte dem op og lod tage vare paa Seil og Redskab. Siden satte han sit Landtjeld der paa Øren, som heder Sult,n723 og der er fagre Volder, og han reiste et Kors der ved Øren. En Bonde boede paa Møren,n724 som hed Bruse, og han var Høvding over Dalen. Siden kom Bruse og mange andre Bønder ned imod Kong Olav og hilsede ham venlig, som værdigt var; han viste sig blid imod deres Venlighed. Da spurgte Kongen, om man kunde fare der fra Dalen op paa Land og til Lesjar. Bruse siger ham, at der var en Urd i Dalen, som heder Sevsurd,n725 «og der kan hverken Folk eller Hester komme frem.» Kong Olav svarer ham: «Det faar vi nu friste, Bonde; det gaar, som Gud vil. Og kom her nu imorgen med Eders Øg og Eder selv, og lad os saa siden se, hvorledes det har sig, naar vi kommer til Urden, om vi kan se ud noget Kneb til at komme over med Hester eller Mænd.»

179. Men da Dagen kom, fór Bønderne ned med sine Øg, saa som Kongen havde sagt dem til. De flytter da med Øgene sine Eiendeler og Klæder, men hele Hæren og Kongen selv gik. Men han gik der til, som heder Krossbrekka,n726 og hvilte sig, da han kom op paa Brekken, og sad der en Stund og saa ned i Fjorden og sagde: «En strevsom Færd har de nu givet mig, mine Lendermænd, som nu har skiftet om Troskab, men nylig var mine Venner og Tillidsmænd.» Der staar nu to Kors paa Brekken,n727 hvor Kongen sad. Kongen steg da op paa en Hest og red op efter Dalen og stansede ikke, før end de kom til Urden. Da spurgte Kongen Bruse efter, om det der var en eller anden Sæter, som de kunde bo i. Han sagde, at det var.n728 Kongen satte sit Landtjeld og var deri om Natten. Men om Morgenen bad Kongen dem fare til Urden og friste, om de kunde komme med Vogner over Urden. Da fór de til, men Kongen sad hjemme i Landtjeldet. Men henimod Kvelden kom de tilbage, Kongens Hirdmænd og Bønderne, og sagde, at de havde havt meget Stræv, men var ikke komne nogen Vei; de siger, at aldrig vilde det føres eller lægges Vei over der. De var der en anden Nat, og Kongen var da ved sine Bønner hele Natten. Og saasnart Kongen fandt, at det blev Dag, bad han sine Mænd fare til Urden og endnu en Gang friste, om de kunde komme over med Vogner. De fór nødig og sagde, at de ikke vilde faa udrettet noget. Men da de havde [378] faret bort, da kom den Mand til Kongen, som styrede med Kosten, og sagde, at det ikke var mere Mad end to Stykker Slagtelvæg: «men Du har 400 af Dine Mænd og 100 Bønder.» Da sagde Kongen, at han skulde lukke op alle Kjedler og slippe noget af Kjødet i hver Kjedel, – og saa blev gjort; men Kongen gik til og gjorde Korsmerke over og bød dem gjøre Maden rede. Derefter fór Kongen til Sevsurden, der de skulde rydde Veien. Men da Kongen kom did, sad de alle og var blevne trætte af Arbeidet. Da sagde Bruse: «Jeg sagde Eder, Konge, men I vilde ikke tro mig, at denne Urd ikke var til at raade med.» Siden lagde Kongen sin Kappe ned og sagde, at de alle skulde fare til og friste endnu en Gang. Saa blev gjort. Og nu førte 20 Mænd did, hvor de vilde, de Stener, som før ikke hundrede Mænd havde kunnet røre paa nogen Vis, og Veien var ryddet ved Middag, saa at den var farbar baade for Mænd og Hester med Kløv, ikke mindre godt end paa slette Volden. Siden fór Kongen ned igjen did, som Maden var og nu heder Olavsheller.n729 En Kilde er det ogsaa der nær Helleren, og i den toede Kongen sig; men hvis Folks Fæ bliver sygt i Dalen og drikker der af det Vand, da bliver det friskt. Siden fór Kongen og de alle til Maaltid, og da Kongen var mæt, spurgte han efter, om det var nogen Sæter i Dalen ovenfor Urden og nær Fjeldet, som de kunde bo i om Natten. Men Bruse siger: «Det er en Sæter, som heder Grøninger,n730 og der kan ikke nogen Mand være om Nætterne for Troldegang og Ménvætter, som er der ved Sæteren.» Siden sagde Kongen, at de skulde gjøre sig rede, og at han vilde være om Natten der i Sæteren. Da kom ogsaa den Mand til ham, som styrede med Kosten, og sagde, at det var fuldt op af Mad: «og jeg ved ikke, hvorfra den er kommen.» Kongen takker Gud for hans Sending og lod gjøre Byrder af Mad til de Bønder, som fór ned efter Dalen, men han var paa Sæteren om Natten. Men ved Midnat, da Folk laa og sov, da hørtes et fælt Skrig udenfor Stølen, og det raabte: «Saa brænder mig nu Kong Olavs Bønner, at jeg nu ikke kan være i mit Hjem; jeg maa nu flytte og kommer aldrig siden til denne Støl.» Men om Morgenen, da Folk vaagnede, fór Kongen til Fjeldet og sagde først til Bruse: «Her skal man nu bygge en Gaard, og den Bonde, som bor her, vil altid have Fremgang, og aldrig skal her Kornet fryse, om det end fryser haardt ovenfor og nedenfor Gaarden.» Derefter fór Kong Olav over Fjeldet og kom frem i Einbun731 og var der om Natten. Kong Olav havde da været Konge i Norge i 15 Vintre med den Vinter, da han og Svein Jarl begge var i Landet, og denne Vinter, som det nu en Stund er fortalt om, og som da var ledet frem over Jul, da han lod sine Skibe efter og gik op paa Land, som nu var sagt. Denne Fordeling af hans Kongedømme skrev først Are Prest Torgilssøn den frode, som baade var sanddru og havde god Hukommelse og var saa gammel en Mand, [379] at han mindedes de Mænd og havde Fortællinger af dem, som var saa gamle, at de for Alderens Skyld kunde mindes disse Tidender, saa som han selv har sagt i sine Bøger og har nævnt de Mænd, som han havde lært Kundskab af. Men det er det almindelige Sagn, at Olav var Konge i Norge i 15 Vintre, inden han faldt; men de, som siger saa, regner til Svein Jarls Rige den sidste Vinter, han var i Landet, thi Olav var siden Konge i 15 Aar saa, at han levede.

180. Siden Kong Olav havde været Natten over paa Lesjar, fór han med sine Mænd Dag efter Dag, først til Gudbrandsdalene, og derfra ud paa Hedemarken. Det viste sig da, hvem der var hans Venner, thi de fulgte ham nu, men de andre, som havde tjent ham med mindre Troskab, skilte sig nu fra ham, og nogle vendte sig til Uvenskab og fuldt Fiendskab, saa som blev aabenbart; det merkedes især paa mange Oplændinger, at de var krænkede over Tores Død, saa som før var nævnt. Kong Olav gav Hjemlov til mange af sine Mænd, dem som havde Gaard og Børn at sørge for, thi dem tyktes det uvist at vide, hvad Fred der blev givet de Mænds Gods, som fór bort fra Landet med Kongen. Da aabenbarede Kongen for sine Venner, at det var hans Tanke nu at fare bort fra Landet, først øster i Sveavælde, og der at give endeligt Raad om, hvor han vilde blive eller drage hen derfra. Men han bad sine Venner tro, at han endnu en Gang tænkte at søge til Landet og tilbage til sit Rige, hvis Gud gav ham Liv; han sagde, at det var hans Anelse, at alt Folk i Norge atter vilde blive tjenestebundet ved ham; «men jeg skulde tro,» siger han, «at Haakon Jarl kun en kort Tid vil have Magt over Norge, og det vil ikke tykkes mange Mænd underligt, thi Haakon Jarl har ogsaa før kommet tilkort i lykke imod mig. Men det tror vel faa Mænd, om jeg siger, hvad jeg aner om Knut den mægtige, at han vil inden faa Vintre være død [380] og hele hans Rige svundet, og det vil ikke være nogen Opreisning i hans Æt, hvis det gaar saa, som mine Ord sigter paa.» Men da Kongen endte sin Tale, gjorde Mændene sig rede til Færden, og Kongen vendte sig øster til Eidskogen med de Mænd, som fulgte ham. Det var da med ham Dronning Astrid, deres Datter Ulvhild, Kong Olavs Søn Magnus, Ragnvald Brusesøn, Arnesønnerne Torberg, Finn og Arne og endnu flere Lendermænd; han havde et godt Mandevalg. Bjørn Stallare fik Hjemlov; han fór tilbage og hjem til sin Gaard, og mange andre af Kongens Venner fór hjem til sine Gaarder med hans Lov. Kongen bad dem om, at de skulde lade ham vide, om slige Tidender hændte i Landet, som det var nødvendigt at vide. Drog saa Kongen sin Vei.

181. Det er at fortælle om Kong Olavs Færd, at han først fór fra Norge øster over Eidskogenn732 til Vermeland og derefter ud til Vatsbun733 og derfra over den Skog, der Veien gaar, og kom frem i Nærike.n734 Der boede en rig og mægtig Mand, som hed Sigtrygg; Ivar hed hans Søn, som siden blev en gjæv Mand. Der hos Sigtrygg dvælte Kong Olav om Vaaren. Men da det blev Sommer, gjorde Kongen sig rede til Færd og skaffede sig Skibe; han fór om Sommeren og stansede ikke, før end han kom øster i Gardarike til Kong Jarisleiv og Dronning Ingegerd. Dronning Astrid og Kongedatteren Ulvhild blev efter i Svitjod, men Kongen havde sin Søn Magnus med sig øster. Kong Jarisleiv tog vel imod Kong Olav og bød ham at være hos sig og at modtage Land der til slige Omkostninger, som han trængte til at holde sine Mænd med; det tog Kong Olav imod og dvælte der. Saa er sagt, at Kong Olav var sedelig og flittig til at bede til Gud under hele sit liv, men efterat han merkede, at hans Magt mindskede, men hans Modstandere voxte i Styrke, lagde han al Hu paa at gjøre Guds Tjeneste, og anden Omsorg eller det Stræv, han forhen havde havt under Hænderne, hindrede ham ikke derfra; thi i den Tid, han sad i Kongedømmet, havde han strævet med det, som tyktes ham være mest Nytte i, først at frede og fri Landet fra Trældom under udenlandske Høvdinger, men siden at vende Landsfolket til den rette Tro og derefter ar sætte Lov og Landsret, og det gjorde han for Retfærdigheds Skyld, for at straffe dem, som vilde Uret. Det havde været hyppig Sed i Norge, at Lendermænds eller mægtige Bønders Sønner fór paa Hærskibe og avlede sig Gods derved, at de herjede baade udenlands og indenlands. Men siden Olav tog Kongedømme, fredede han sit Land saaledes, at han forbød alt Ran der i Landet; og om mægtige Mænds Sønner gjorde Fredsbrud eller andet, som tyktes Kongen ulovligt, og saa sandt som han kunde naa dem med Refselser, nøiedes han ikke med noget mindre end, at de mistede Liv eller Lemmer; det nyttede hverken Forbønner eller Pengetilbud. Saa siger Sigvat Skald:

[381] Ofte bød de, som voldte

Ufred, Guld for at kjøbe

sig straffri, men storsindet

Styrer tog ei imod Bøder.

Hovedet bød han at hugge

(her skal saa Landet verges)

af Mændene; de fik for Ranet

rimelig Refselse lide.

Den dyre Herre, som mætted'

mest Ulvene, Tyvers

og Røveres Æt mindskede:

Rov han saa stansede.

Hver rask Tyv lod den kraftige

Konge miste Hænder

og Fødder; for Lands-folket

Freden saa han bødte.

Det mest om Magt vidned',

at mange Vikinger Landets

Vogter lod ved hvasse

Vaaben Hovedet miste.

Den milde Fader til Magnus

meget Gavn har virket:

Olav den digres fleste

Seire har fremmet hans Hæder.

Han lod samme Refselse ramme mægtige og ringe; men det tyktes for Landets Mænd Overmod, og de fyldres af Fiendskab over det, naar de mistede sine Frænder efter Kongens retfærdige Dom, om end Sagen var sand. Det var Ophavet til den Opreisning, som Landets Mænd gjorde imod Kong Olav, at de ikke taalte hans Retfærdighed; [382] men han vilde heller lade Kongedømmet fare end Retten. Ikke med Rette blev den Klage fundet imod ham, at han var karrig paa Gods mod sine Mænd, thi han var meget gavmild mod sine Venner. Men en Aarsag til, at man viste Ufred imod ham, var det, at han tyktes haard og streng i Refselse, og desuden bød Kong Knut frem meget Gods; men dog blev Storhøvdingerne lokkede af, at han lovede hver af dem Magt og fyrsteligt Navn, og deraf tillige, at man i Norge havde lyst til at tage til Herre Haakon Jarl, thi han var meget elsket af Landsfolket, dengang han forud raadede for Landet.

182. Haakon Jarl havde styret med sin Hær fra Trondhjem og faret imod Kong Olav syd paa Møre, som før var skrevet. Men da Kongen styrede ind i Fjorden, søgte Jarlen efter did. Da kom ham imøde Kalv Arnesøn og de andre Mænd, som havde skilt sig fra Kong Olav; Kalv blev vel modtaget der. Siden styrede Jarlen ind i Todarfjord til Valldal did, hvor Kongen havde sat sine Skibe op. Der tog Jarlen de Skibe, Kongen havde, lod sætte Skibene ud og gjøre dem istand; det blev da kastet lod mellem Mændene til Skibsstyrere. Den Mand var hos Jarlen, som hed Jåkul, en islandsk Mand, Søn af Baard Jåkulsøn fra Vatsdalen.n735 Det tilfaldt Jåkul at styre Visunden, som Kong Olav havde havt. Jåkul digtede dette Vers:

Fra Sult jeg fik at styre

det Skib, som Olav Digre

eiede (Kvinden sildig

skal spørge, at jeg ængstes).

Uveir jeg venter paa Havets

(– – – –)n736

Hest; selv i Sommer

Seier Gramen har mistet.

Det maa her fortælles i Korthed, som hændte meget senere, at Jåkul kom ud for Kong Olavs Mænd paa Gotland og blev fangen, og Kongen lod ham leie bort for at hugges, idet en Vaand var snoet i hans Haar og en Mand holdt i den. Jåkul satte sig ned paa en Bakke. Da gjorde en Mand sig rede til at hugge ham; men da Jåkul hørte Hvinet, rettede han sig op, og Hugget kom i hans Hoved, saa det blev et stort Saar. Kongen saa, at det var Baanesaar, og bad da at holde op med ham. Jåkul sad oppe og digtede da et Vers:

Gaarene svide af Møie,

siddet har ofte jeg bedre.

Vunder jeg har, hvoraf Vædsken

varmt sprudler, den røde.

Blodet ud af Saaret

bruser; til Sorg jeg hærdes.

Den hjelmdækte, hædrede Konge

kaster paa mig sin Vrede.

Siden døde Jåkul.

183. Kalv Arnesøn fór med Haakon Jarl nord til Trondhjem, og Jarlen bød ham til sig og bad, at han vilde blive ham haandgangen. Kalv siger, at han først vilde fare ind til Egge til sin Gaard og siden give endeligt Svar; Kalv gjorde saa. Men da han kom hjem, merkede han snart, ar hans Hustru Sigrid var meget oprørt og regnede [383] op al den Sorg, hun sagde at have faaet af Kong Olav: det først, at han lod dræbe hendes Husbonde Ålve; «men nu siden mine to Sønner,» siger hun, «og Du, Kalv, var tilstede ved deres Død, og det skulde jeg mindst vente af Dig.» Kalv siger, at det var meget imod hans Vilje, at Tore blev taget af Dage; «jeg bød Penger for ham,» siger han; «men da Grjotgard blev fældet, mistede jeg min Broder Arnbjørn.» Hun siger: «Vel er det, ar Du fik sligt af Kongen, thi være kan det, at Du vil hevne ham, om Du ikke vil hevne mine Sorger. Du saa, da Tore Din Fostersøn blev dræbt, hvor meget Kongen agtede Dig.» Slige harmfulde Taler havde hun stadig fremme for Kalv. Kalv svarer ofte vredt, men dog blev det omsider saa, at han lod sig lede af hendes Taler og lovede at gaa Jarlen tilhaande, hvis Jarlen vilde øge hans Landindtægter. Sigrid sendte Bud til Jarlen og lod sige, hvor langt det da var kommet med Kalv. Men saasnart Jarlen blev vis paa det, sendte han Bud til Kalv, at han skulde komme til Byen til Jarlen. Kalv lagde ikke den Færd under sit Hoved, men fór lidt senere ud til Nidaros og fandt der Haakon Jarl, fik af ham god Modtagelse og havde en Samtale med ham. Det kom da til Enighed mellem dem, og de aftalte, at Kalv blev Jarlen haandgangen og fik store Landindtægter af ham. Siden fór Kalv hjem til sin Gaard; havde han nu mest at sige overalt inde i Trondhjem. Men saasnart det vaarede, rustede Kalv det Skib, han eiede, og da han var færdig, seilede han ud paa Havet og styrede det Skib vester til England, thi han spurgte det om Kong Knut, at han tidlig om Vaaren havde seilet fra Danmark vester til England. Da havde Kong Knut givet Jarledømme i Danmark til Harald, Søn af Torkel den høie. Kalv Arnesøn fór til Kong Knut, saasnart han kom til England. Saa siger Bjarne Gullbraaskald:

[384] Øster lod Fyrsten sine

Skibe skride paa Havet;

Haralds kampdjerve Broder

havde at fare til Gardar.

Men (om Mændenes Id

ikke mig lyster at samle

Løgner) da I skiltes,

snart til Knut Du søgte.

Men da Kalv kom til Kong Knut, tog Kongen overmaade venlig imod ham og havde Samtaler med ham. Det var i Kong Knuts Taler, at han bad Kalv om at forbinde sig til at gjøre Opreisning imod Olav den digre, hvis han søgte tilbage til Landet; «men jeg,» sagde han, «vil da give Dig Jarledømme og lade Dig raade for Norge; men min Frænde Haakon skal fare til mig, og det er han bedst skikket til, thi han er saa retsindig, at jeg tror, han ikke vil kaste saameget som et Skaft imod Kong Olav, om de mødes.» Kalv lyttede paa det, Kong Knut sagde, og blev nu lysten paa Jarlenavnet; den Aftale stadfæstedes nu mellem Kalv og Kong Knut. Kalv gjorde sig rede til Hjemfærd, og ved Afskeden gav Kong Knut ham hæderlige Gaver. Om det taler Bjarne Skald:

Englands Konge har Du,

kampdjerve Jarleætling,

at takke for Gaver; i Sagen

sandelig langt Du naaede.

Londons Herre lod Dig

love Land, før Du vestfra

fór (den Sag blev udsat):

ei er Din Hæder liden.

Siden fór Kalv tilbage til Norge og kom hjem til sin Gaard.

184. Haakon Jarl fór den Sommer ud af Landet og vester til England, men da han kom did, tog Kong Knut vel imod ham. Jarlen havde en Fæstemøn737 der i England, og han fór for at vinde det Giftermaal og vilde gjøre sit Bryllup i Norge, men samlede sig i England de Ting, som tyktes ham vanskelige at faa i Norge. Jarlen gjorde sig om Høsten rede til Hjemfærd og blev meget sent færdig. Da seilede han ud i Havet. Men om hans Færd er at fortælle, at Skibet blev borte og ingen Mand kom fra det; men det er nogle Mænds Tale, at Skibet havde været seet nord for Katanes en Aften i en stor Storm, da Veiret stod ud paa Petlandsfjord; de, som tror paa dette, siger, at Skibet vel er drevet ind i Svelgen;n738 men det véd man med Sandhed, at Haakon Jarl omkom i Havet, og at ingen af dem, som var paa det Skib, kom til Land. Samme Høst sagde Kjøbmænd, at de Tidender blev baarne om i Land, at man troede, at Jarlen var omkommen; men det vidste alle, at han den Høst ikke kom til Norge, og at Landet da var høvdingeløst.

185. Bjørn Stallare sad hjemme paa sin Gaard, efterat han havde taget Afsked med Kong Olav. Bjørn var en navnkundig Mand, og det spurgtes snart videnom, at han havde sat sig i Ro. Det spurgte Haakon Jarl og de andre Høvdinger. Siden sendte de Mænd og Ordsendinger til Bjørn. Men da Sendemændene kom frem til ham, tog [385] Bjørn vel imod dem. Siden kaldte Bjørn Sendemændene til Samtale og spurgte dem efter deres Erender; men den, som var deres Formand, talte og bar frem Hilsen til Bjørn fra Kong Knut og Haakon Jarl og endnu flere Høvdinger: «og det tillige,» siger han, «at Kong Knut har spurgt meget om Dig og saa om det, at Du længe har fulgt Olav Digre, men været en stor Uven af Kong Knut, og det tykkes ham ilde, thi han vil være Ven af Dig som af alle andre duelige Mænd, saasnart Du vil holde op at være hans Uven. Og for Dig er det nu ikke andet Valg end at vende Dig til Trøst og Venskab der, hvor det er bedst at søge, og hvor nu alle Mænd i Verdens Norddeler sætter sin Ære i at vinde det. Nu kan I, som har fulgt Olav, se, hvorledes han har skilt sig fra Eder; I er alle uden Støtte imod Kong Knut og hans Mænd, men I herjede i hans Land forrige Sommer og dræbte hans Venner. Da faar Du tage med Tak imod, naar Kongen byder sit Venskab, og det vilde være rimeligere, at Du bad om det eller bød Gods dertil.» Men da han havde endt sin Tale, svarede Bjørn og sagde: «Jeg vil nu sidde rolig hjemme paa min Gaard og ikke tjene Høvdinger.» Sendemanden svarer: «Slige Mænd som Du er Kongsmænd. Det kan jeg nu sige Dig, at Du har to Vilkaar for Haanden. Det ene er at fare utlæg fra Dine Eiendommer, saaledes som nu Olav farer, Eders Bolags-fælle. Det andet Vilkaar, som kan synes tjenligst, er at tage imod Kong Knuts og Haakon Jarls Venskab og blive deres Mand og give Din Tro paa det og modtage her Din løn,» – og han heldte engelsk Sølv frem af en stor Pung. Bjørn var en pengelysten Mand og blev meget hugsyg og taus, da han saa Sølvet; han tænkte da for sig selv, hvad han skulde tage til: han syntes, det var tungt at miste sine Eiendommer, og mente det usandsynligt, at det skulde blive nogen Opreisning for Kong Olav i Norge. Men da Sendemanden fandt, at Bjørns Hu gik til Pengene, kastede han to digre Guldringer frem og sagde: «Tag Du nu Pengene, Bjørn, og sverg Eden. Jeg lover Dig det, at lidet værd er dette Gods imod det, som Du vil faa, om Du søger hjem til Kong Knut.» Men ved det rige Gods og de fagre løfter og store Pengegaver blev han lokket til Havesyge, tog op Pengene og gik siden til Haande og svor Troskabsed til Kong Knut og til Haakon Jarl. Derefter fór Sendemændene bort.

186. Bjørn Stallare spurgte de Tidender, som sagdes, at Haakon Jarl var druknet; da vendte hans Sind sig, og han angrede, at han havde brudt sin Tro imod Kong Olav. Han tyktes nu at være fri fra de Løfter, at han havde lovet Haakon Jarl Lydighed. Bjørn syntes nu, at det gav noget Haab om Fremgang for Kong Olavs Rige, om han kom til Norge, at det da var høvdingeløst der. Bjørn gjorde sig skyndsomt rede til at fare og havde nogle Mænd med sig; han fór siden paa sin Færd Dag og Nat, til Hest, naar det kunde ske, eller til Skibs, hvor det faldt sig, – og stansede ikke, før end han om Vinteren ved Juletid kom øster i Gardarike og til Kong Olav. Kongen blev meget glad, da Bjørn kom til ham. Kongen spurgte om mange Tidender nord fra [386] Norge. Bjørn siger, at Jarlen var omkommen og Landet nu høvdingeløst. Over de Tidender blev de Mænd glade, som havde fulgt Kong Olav fra Norge og der havde havt Eiendommer og Frænder og Venner, 0g de fik nu stor Længsel efter Hjemfærden. Bjørn sagde Kongen fra Norge mange andre Tidender, som han var nysgjerrig efter at høre. Da spurgte Kongen efter sine Venner, hvorvidt de holdt sin Troskab til ham. Bjørn siger, at det var meget forskjelligt. Siden stod Bjørn op og faldt Kongen tilfode, tog om hans Fod og sagde: «Alt i Guds og Eders Vold, Konge! Jeg har taget Penger af Knuts Mænd og svoret dem Troskabseder, men nu vil jeg følge Dig og ikke skilles fra Dig, saalænge vi begge lever.» Kongen svarer: «Staa Du strax op, Bjørn! forligt skal Du være med mig, og bød Du dette imod Gud. Vide kan jeg det, at det vel er faa i Norge, som nu holder sin Troskab imod mig, naar slige som Du svigter. Det er ogsaa sandt, at man der sidder i meget vanskelig Stilling, naar jeg er langt borte og de er udsatte for mine Fienders Ufred.» Bjørn fortæller Kongen om, hvem som mest havde bundet sig til at reise Fiendskab op imod Kongen og hans Mænd; til det nævnte han Erlings Sønner paa Jæderen og andre deres Frænder, videre Einar Tambeskjelve, Kalv Arnesøn, Tore Hund og Haarek fra Tjotta.

187. Siden Kong Olav var kommen til Gardarike, havde han havt meget at tanke paa, og han grublede over, hvad Raad han skulde tage. Kong Jarisleiv og Dronning Ingegerd tilbød Olav at dvæle hos dem og tage imod det Rige, som heder Bulgaria;n739 det er en Del af Gardarike, og Folket i det Land var hedensk. Kong Olav [387] overveiede for sig dette Tilbud, men da han bar det frem for sine Mænd, raadede alle fra at fæste Bo der og eggede Kongen til at søge nord til Norge til sit Rige. Kongen havde da ogsaa i sin Tanke at lægge ned Kongeværdigheden og fare ud i Verden til Jorsalern740 eller til andre hellige Steder og gaa under Munkeregel. Men det kom dog oftest i hans Hu at tænke paa, om det kunde lade sig gjøre, at han naaede sit Rige i Norge. Men naar han fæstede sin Hu derpaa, mindedes han, at i de første ti Vintre af hans Kongedømme var alting ham til Nytte og Held, men senere faldt alle hans Raad ham tunge og vanskelige, og at prøve Lykken gik ham altid imod. Nu havde han af den Aarsag Tvil, om det kunde være et klogt Raad at stole saa meget paa Lykken, at han skulde fare med en ringe Hær imod sine Fiender, naar hele Almuen havde slaaet sig til dem for at gjøre Kong Olav Modstand. Slige Sorger bar han ofte paa og skjød sin Sag til Gud og bad ham lade saadant komme op, som han kunde se var gavnligst; han tænkte frem og tilbage paa dette og vidste ikke, hvad han skulde vælge, thi Ulykke syntes ham vis i det, han maatte vælge.

188. Det var en Nat, at Olav laa i sin Seng og vaagede længe om Natten og tænkte paa sine Planer og havde store Sorger i sit Sind. Men da hans Hu blev meget mødig, da seg Søvnen over ham, og saa let, at han tyktes at vaage og at se alle Tidender i Huset. Han saa en Mand staa foran Sengen, stor og herlig, som havde en prægtig Klædning; det faldt Kongen nærmest i Hu, at der kunde Olav Trygvesøn være kommet. Manden talte til ham: «Er Du hugsyg om Dine Planer, hvad Raad Du skal tage op? Det tykkes mig underligt, at Du vakler frem og tilbage, og tillige, om Du tænker paa at lægge ned den Kongeværdighed, som Gud har givet Dig, og ligesaa om Du tænker at blive her og modtage Rige af udenlandske og Dig fremmede Konger. Far Du heller tilbage til Dit Rige, som Du har taget i Arv og Du har længe raadet for med den Styrke, Gud gav Dig, og lad ikke Dine Undermænd gjøre Dig ræd. Det er en Konges Hæder at seire over sine Uvenner, men en ærefuld Død at falde i Kamp med sine Mænd. Eller tviler Du om, at Du har Retten i Eders Strid? Ikke skal Du gjøre det, at fornegte Din sande Ret. Du kan djervt søge til Landet, thi Gud vil bære Dig Vidne, at det er Din Eiendel.» Men da Kongen vaagnede, tyktes han at se et Glimt af Manden, da han gik bort; men fra det Øieblik af hærdede han sin Hu og foresatte sig at fare tilbage til Norge, saaledes som han forud havde havt mest lyst til og han merkede, at hans Mænd helst vilde. Han satte sig fast i den Tanke, at Landet vilde være let at søge til, da det var høvdingeløst, saa som han da havde spurgt; han troede, at om han kom selv til, vilde mange fremdeles være redebonne til at hjælpe. Da Kongen aabenbarede dette Raad for sine Mænd, tog de alle med Tak imod det.

[388] 189. Saa er sagt, at det hændte i Gardarike, dengang da Kong Olav var der, at Sønnen til en gjæv Enke fik en Halsbyld, og den tog saa til, at Svenden ikke kunde faa Mad ned, og man troede, at han maatte dø. Svendens Moder gik til Dronning Ingegerd, thi hun var hendes Kjending, og viste hende Svenden. Dronningen sagde, at hun ikke kunde lægge nogen Lægedom til det; «men gaa Du,» siger hun, «til Kong Olav; han er den bedste Læge her, og bed ham tage med Hænderne om Svendens Mén, og bær mine Ord til ham, om han ellers ikke vil.» Hun gjorde saa, som Dronningen sagde. Da hun fandt Kongen, sagde hun, at hendes Søn var Døden nær af en Halsbyld, og bad ham tage med Hænderne om Bylden. Kongen siger, at han var ikke Læge, og bad hende fare did, hvor Læger var. Hun siger, at Dronningen havde vist hende did, «og hun bad mig bære hendes Ord til Eder, at I skulde lægge den Lægedom til, som I forstaar, og hun sagde mig, at Du var den bedste Læge her i Staden.» Da tog Kongen og førte Hænderne om Svendens Hals og tuklede meget længe med Bylden, indtil Svenden aabnede Munden. Da tog Kongen et Brød og brød det sønder og lagde Stykkerne i Kors i sin Haand; siden lagde han det i Svendens Mund, men han svelgede det ned. Men efter det gik al Verk ud af Bylden, og han blev paa nogle Dager ganske frisk. Hans Moder blev meget glad, ligesaa Svendens andre Frænder og Kjendinger. I Førstningen blev det saaledes opfattet, som om Kong Olav havde saa gode Læge-hænder, saa som det siges om de Mænd, som meget øver den Kunst, at de har gode Hænder. Men siden, da hans Jertegn blev almindelig kjendte, blev dette regnet for et sandt Jertegn.

190. Det hændte paa en Søndag, at Kong Olav sad i sit Høisæde ved Bordet og faldt i saa dybe Tanker, at han ikke agtede Timerne. Han havde i sin Haand en Kniv og holdt paa en Stikke og spikkede af den nogle Spaaner. En Skutelsvendn741 stod foran ham og holdt et Bordkar; han saa, hvad Kongen gjorde, og skjønte, at han selv tænkte paa andre Ting; han sagde: «Imorgen er det Mandag, Herre!» Kongen saa til ham, da han hørte dette, og da kom det ham i Hu, hvad han havde gjort. Siden bad Kongen, at man skulde bringe ham et tændt Voxlys; han sopte alle Spaanerne, som han havde teljet, sammen i sin Haand, saa satte han Luen til og lod Spaanerne brænde i sin hule Haand. Deraf kunde man merke, at han vilde holde fast ved Lov og Budord og ikke vilde sætte tilside det, han vidste rettest.

191. Efterat Kong Olav havde taget det Raad, at han vilde vende sig til Hjemfærd, bar han det op for Kong Jarisleiv og Dronning Ingegerd. De raadede ham fra den Færd og sagde, at han i deres Rige skulde have sligt Vælde, som kunde tykkes ham sømmeligt, men bad ham ikke fare i sine Fienders Vold med saa ringe Styrke, som han havde der. Da sagde Kong Olav dem sine Drømmer og det tillige, at han troede, [389] det var Guds Vilje. Men da de fandt, at Kongen havde taget det Raad at fare tilbage til Norge, da bød de ham al den Hjælp til Færden, som han vilde modtage af dem. Kongen takkede dem med fagre Ord for deres Godvilje og sagde, at han med Glæde vilde modtage af dem alt det, han trængte til sin Færd.

192. Strax efter Jul gjorde Kongen sig rede; han havde der næsten to Hundreder af sine Mænd, og Kong Jarisleiv gav dem alle Hester og Redskab med, der det trængtes. Men da han var færdig, fór han afsted; Kong Jarisleiv og Dronning Ingegerd ledsagede ham bort med Hæder, men sin Søn Magnus lod han være efter der hos Kongen. Da fór Kong Olav vestover, først over frosne Vande lige til Havet. Men da det vaaredes og Isene løstes, gjorde de sine Skibe istand, og da de var færdige og Bør kom, seilede de ud, og den Færd gik godt. Kong Olav kom med sine Skibe til Gotland;n742 der spurgte han Tidender baade fra Sveavælde og fra Danmark og helt fra Norge. Det blev da spurgt for sandt, at Haakon Jarl var druknet, men landet i Norge høvdingeløst; da fik Kongen og hans Mænd Haab for sin Færd. Da det blev Bør, seilede de derfra og styrede til Svitjod. Kongen lagde med sine Mænd ind i Lågen og styrede op i Land til Aaros;n743 han sendte siden Mænd til Sveakongen Ånund og lagde Stævne med ham. Kong Ånund blev glad ved sin Maags Ordsending og fór til Møde med Kong Olav, saaledes som Olav havde sendt Bud om. Da kom ogsaa Dronning Astrid til Kong Olav med de Mænd, som havde fulgt hende. Der blev da et glædeligt Møde mellem dem alle, og Sveakongen hilste vel sin Maag, Kong Olav, da de mødtes.

[390] 193. Nu skal det fortælles, hvad de holdt paa med i Norge ved disse Tider. Tore Hund havde havt Finnefæden disse to Vintre, og han havde været begge Vintre længe paa Fjeldetn744 og vundet meget Gods. Han havde mange Slags Kjøb med Finnerne. Han lod der gjøre sig 12 Rensdyr-kofter med saa stor Troldom, at intet Vaaben fæstede sig paa dem, meget mindre end paa en Ringbrynje. Men den sidste Vaar udrustede Tore et Langskib, han eiede, og satte derpaa sine Huskarler; han stævnede sammen Bønderne og krævede Leding helt til det nordligste Tinglag; han drog der sammen en stor Mængde Folk og fór om Vaaren sydover med den Hær. Haarek fra Tjotta samlede ogsaa Folk og fik en stor Hær. I denne Færd blev ogsaa andre Stormænd med, omend disse var de mest navnkundige; de lyste, at denne Hærsamling skulde fare imod Kong Olav og verge Landet imod ham, om han kom østenfra.

194. Einar Tambeskjelve havde mest at sige ude i Trondhjem, efterat Haakon Jarls Død var spurgt; han og hans Søn Eindride tyktes at have bedst Arveret til de Eiendommer og det løsøre, Jarlen havde havt. Einar mindedes nu de Vennetaler og løfter, som Kong Knut havde givet ham ved Afskeden. Einar lod da gjøre rede et godt Skib, han eiede, og gik selv ombord med et stort Følge; og da han var færdig, seilede han sydefter langs Landet og siden vester over Havet og stansede ikke, før end han kom til England; han fór da strax til Kong Knut, og Kongen tog godt imod ham. Siden bar Einar sine Erender op for Kongen og sagde, at han nu var kommet for at faa opfyldt de Løfter, som Kongen havde givet, at Einar skulde bære Jarlsnavn over Norge, hvis Haakon Jarl ikke var til. Kong Knut sagde, at den Sag stod nu ganske anderledes; «jeg har nu,» siger han, «sendt Mænd og mine Jertegn til Danmark til min Søn Svein, og det fulgte med, at jeg har lovet ham Rige i Norge. Men jeg vil holde Venskab med Dig, og Du skal have slige Navnbøder af mig, som Du har Byrd til, og være Lendermand, men have store Landindtægter og saa meget større end andre Lendermænd, som Du er dygtigere Mand end andre Lendermænd.» Einar saa da, hvad Udfald hans Erende vilde have; han gjorde sig da rede til Hjemfærd. Men da han kjendte Kongens Planer og tillige vidste, at det kunde ventes, hvis Kong Olav kom østenfra, at det ikke vilde blive fredsommelige i Landet, faldt det Einar i Hu, at det ikke var Grund til at paaskynde Færden mere end saa, som passeligt kunde være, hvis de skulde kjæmpe imod Kong Olav og ikke skulde faa Øgning af sin Magt da mere end før. Seilede nu Einar ud i Havet, da han var færdig, og kom til Norge saaledes, at da var forud hændt de Tidender, som var de vigtigste den Sommer.

195. Høvdingerne i Norge holdt Speidere øster til Svitjod og syd til Danmark for at faa vide, om Kong Olav kom øster fra Gardarike; de fik strax, saa raskt Folk kunde fare, spurgt, at Kong Olav var kommet til Svitjod, og saasnart [391] som dette var sandspurgt, fór Hærbud over hele Landet; der blev stævnet ud Almenning af Folk, og en Hær samledes da. Men de Lendermænd, som var fra Agder og Rogaland og Hordaland, de fordelte sig og nogle fór nord, andre øster, og de alle tyktes at trænge Folkestyrke. Østover vendte sig Erlings Sønner af Jæderen med alt det Folk, som hørte hjemme østenfor, og de var Høvdinger for den Hær; men nordover fór Aslak af Finnøn745 og Erlend fra Gerden746 og de Lendermænd, som boede nordenfor. Disse, som nu er nævnte, havde alle svoret Kong Knut Eder om at tage Kong Olav af Dage, hvis det gaves dem Leilighed til det.

196. Men da det spurgtes i Norge, at Kong Olav var kommet østenfra til Sverige, da samlede hans Venner sig sammen, de som vilde give ham Hjælp. Den fornemste Mand i den Flok var Harald Sigurdsøn, Kong Olavs Broder; han var da 15 Vintre gammel, stor af Vext og fuldvoxen at se til; mange andre gjæve Mænd var ogsaa der. De fik ialt 600 Mænd, da de fór fra Oplandene, og stævnede med den Hær øster over Eidaskog til Vermeland. Siden stævnede de øster gjennem Skogene til Svitjod; de spurgte sig da for om Kong Olavs Færd.

197. Kong Olav var i Svitjod om Vaaren og holdt derfra Speidere nord i Norge, men fik derfra spurgt det alene, at det vilde blive ufredeligt at fare did, og de Mænd, som kom nordenfra, raadede ham meget fra at fare ind i Landet; han havde kun [392] én Mening for sig om at fare, saaledes som før. Kong Olav spurgte Kong Ånund, hvad Styrke han vilde yde ham til at søge sit Land. Kong Ånund svarer og siger, at Svearne havde liden Lyst til at fare Hærfærd til Norge; «vi ved,» siger han, «at Nordmændene er haarde og store Hærmænd og onde at hjemsøge med Ufred. Det skal ikke gaa sent med at sige Dig, hvad jeg vil lægge til. Jeg vil lade Dig faa 400 Mænd, gode Hærmænd, valgte blandt mit Hirdfølge og vel rustede til Strid; siden vil jeg give Dig Lov til at fare over mit Land og samle al den Hær, som Du kan faa, og som vil følge Dig.» Kong Olav tog imod dette Vilkaar og gjorde sig siden rede til sin Færd. Dronning Astrid blev efter i Svitjod med Ulvhild Kongedatter.

198. Da Kong Olav nu tog paa sin Færd, kom til ham den Styrke, som Sveakongen gav ham, og det var 400 Mænd. Farer Kongen nu de Veier, som Svearne kunde vise ham; de stævnede op i Landet til Skogene og kom frem der, som heder Jarnberaland.n747 Der kom imod Kongen den Hær, som havde faret ham imøde fra Norge, som er sagt her forud. Han mødte der sin Broder Harald og mange andre Frænder, og det var det glædeligste Møde. De havde nu tilsammen 12 Hundrede Mænd.

199. Dag hed en Mand, om hvem det siges, at han var Søn af den Ring Dagsøn, som havde flyet Land for Kong Olav; men man siger, at Ring var Søn af Dag, Søn af Ring, Søn af Harald den haarfagre. Dag var Kong Olavs Frænde; han og hans Fader Ring havde fæstet Bo i Sveavælde og havde der faaet et Rige at styre. Om Vaaren, da Kong Olav var kommet østenfra til Svitjod, sendte han Bud til sin Frænde Dag, at han skulde give sig i Følge med ham med al den Styrke, han havde; og om de vandt Landet i Norge, skulde Dag faa der ikke mindre Rige, end hans Forfædre havde havt. Da denne Ordsending kom til Dag, faldt det vel efter hans Sind; han fik stor Længsel efter at fare til Norge og der vinde det Rige, som hans Frænder før havde havt. Han svarede strax paa denne Sag og lovede at fare med. Dag var rask i Ord og Raad, meget hidsig og meget modig, men ingen klog Mand. Siden samlede han sig Folk og fik nær 12 Hundrede Mænd; med den Hær fór han til Kong Olav.

200. Kong Olav sendte Bud fra sig i Bygderne og sendte Ord til de Mænd, som vilde vinde Gods ved at samle Hærfang og tage op de Gaarder, som Kongens Uvenner sad paa, at de skulde komme til ham og følge ham. Kong Olav flyttede da sin Hær frem og fór gjennem Skogbygder og tildels gjennem Ødemarker og ofte over store Vande; de drog eller bar Skibene efter sig mellem Vandene. En Mængde Mænd drev til Kongen, Skogbygger, og nogle Stimænd. Mange Steder, hvor han havde Natteleier, kaldes siden Olavsboder. Han stansede ikke, før end han kom frem i Jæmteland; [393] derefter fór han nord til Kjølen. Hans Mænd fordelte sig i Bygdene og fór meget spredt, saalænge de ikke ventede Ufred. Men stadig, naar de delte sig, fulgte Nordmændene Kongen, men Dag fór da med sine Mænd en anden Vei og Svearne med sine Folk en tredje Vei.

201. De Mænd er nævnte, som hed den ene Gauke-Tore, den anden Avrafaste; de var Stimænd og de største Ransmænd og havde med sig 30 Mænd, sine liger. Disse Brødre var større og sterkere end andre, og det skortede dem ikke Dristighed og Mod. De Hørte om den Hær, som fór der over Landet, og talte mellem sig om, at det vilde være et kjækt Raad at fare til Kongen og følge ham til hans Land og gaa der i et virkelige Slag med ham og prøve sig saaledes, thi de havde ikke før været i Kampe, der Hærer blev fylkede; de var meget nysgjerrige efter at se Kongens Fylking. Dette Raad likte deres Følgesmænd vel; de gav sig da paa Vei for at møde Kongen. Men da de kom did, gik de med sit Følge for Kongen, og deres Mænd havde fuld Væbning. De hilsede ham. Han spurgte, hvad for Mænd de var. De nævnte sine Navne og sagde, at de var Mænd der fra Landet. Derefter bar de frem sine Erender og tilbød Kongen at fare med ham. Kongen siger, at det saa ham ud til, som det var godt Følge i slige Mænd: «jeg har stor lyst,» siger han, «til at tage imod slige Mænd; men mon er I kristne Mænd?» Gauke-Tore svarer og siger, at han var hverken kristen eller hedensk; «vi og vore Mænd har ikke anden Tro end det, at vi tror paa os og vor Styrke og Seierslykke, og det er vi vel tjente med.» Kongen svarer: «Det er stor Skade, at Mænd, som ser saa ud til Hærmænd, ikke skal tro paa Kristus, sin Skaber.» Tore svarer: «Er det nogen kristen Mand i Dit Følge, Konge, som har voxet mere om Dagen, end vi to Brødre?» Kongen bad dem lade sig døbe og tage den rette Tro dermed, «og da kan I følge mig,» siger han; «jeg skal da gjøre Eder til meget store Mænd; men hvis I ikke vil det, saa far I tilbage til Eders Virke.» Avrafaste svarer og siger, at han vil ikke tage imod Kristendommen. Siden vender de sig bort. Da sagde Gauke-Tore: «Dette er stor Skam, at denne Kongen vrager vor Hjælp; aldrig kom jeg der før, hvor jeg ikke var god nok til at gaa i Lag med andre Mænd. Jeg vil aldrig vende tilbage paa denne Vis.» Siden slog de sig i Følge med andre Skogbygger og fulgte Flokken. Søgte da Kong Olav vester til Kjølen.

202. Men da Kong Olav fór østenfra over Kjølen og søgte vester ned fra Fjeldet, saa at Landet blev lavere imod Vest at se, saa man Landet i den Retning. Mange fór foran Kongen og mange bagefter. Han red der, hvor det var Rum om ham; han var stilfærdig og talte ikke med andre. Han red en lang Stund om Dagen saaledes, at han saa sig lidet om. Da red Biskopen til ham og spurgte, hvad han tænkte paa, siden han var saa stille; thi Kongen var stadig glad og snaksom med sine Mænd paa Færden og glædede saaledes alle dem, som var nær ham. Da svarede Kongen alvorsfuld: [394] «Underlige Ting er komne for mig en Stund. Jeg saa nu ud over Norge, da jeg saa vester fra Fjeldet. Det kom mig da i Hu, at jeg har været mangen Dag glad i dette Land. Jeg fik da det Syn, at jeg saa ud over hele Trondhjem, og dernæst over hele Norge, og jo længer dette Syn var for mine Øine, desto videre saa jeg, indtil jeg saa ud over hele Verden, baade over Land og Sjø. Jeg kjendte igjen nøie de Steder, jeg havde før kommet og seet, og lige saa tydelig saa jeg de Steder, som jeg før ikke har seet, og nogle saadanne, som jeg har hørt om, og ligesaa vel dem, som jeg ikke før har hørt omtale, baade byggede og ubyggede, saa vidt som Verden er.» Biskopen siger, at dette Syn var helligt og meget merkeligt.

203. Efterat Kongen havde søgt ned fra Fjeldet, kom de til den Gaard, som heder Sula,n748 i den øverste Del af Bygden i Værdølafylke. Men da de søgte ned til Gaarden, laa der Akrer ved Veien. Kongen bad sine Mænd fare sindig frem og ikke spilde Grøden for Bonden. Dette gjorde de godt, saa længe Kongen var nær; men de Følger, som fór senere, gav ikke Agt paa dette, og man løb saaledes over Akeren, at den lagdes ganske ned til Jorden. Den Bonde, som boede der, hed Torgeir Flekk; han havde [395] to Sønner, netop voxne. Torgeir tog vel imod Kongen og hans Mænd og bød ham al den Hjælp, han kunde yde. Kongen takkede ham vel og spurgte derefter Torgeir om Tidender, hvad det var paafærde i Landet, eller om det var gjort nogen Samling af Folk der imod ham. Torgeir siger, at en stor Hær var draget sammen der i Trondhjem, og det var kommet Lendermænd baade søndenfra Landet og nordenfra Haalogaland, «men ikke ved jeg,» siger han, «om de vil stævne med den Hær imod Eder eller andensteds hen.» Siden klagede han for Kongen over den Skade, han havde lidt, og over Kongsmændenes Uvørenhed, da de havde brudt ned og traadt paa alle hans Akrer. Kongen siger, at det var ilde, at det var gjort ham Mén. Siden red Kongen did, Akeren havde staaet, og saa, at Kornet var aldeles lagt ned paa Jorden. Han red rundt om den og sagde siden: «Det venter jeg, Bonde, at Gud vil oprette Din Skade, og denne Aker vil blive bedre om en Uge,» – og det blev den bedste Aker, som Kongen sagde. Kongen dvælte der om Natten, men om Morgenen gjorde han sig rede til at fare. Han siger, at Torgeir Bonde skulde fare med ham, men han tilbød sine to Sønner til Færden. Da sagde Kongen, at de ikke skulde fare med ham, men Svendene vilde dog fare. Kongen bad dem blive efter; men da de ikke vilde lade sig sige, vilde Kongens Hirdmænd binde dem. Da Kongen saa det, sagde han: «lad dem fare, de vil komme tilbage.» Saa gik det, som Kongen sagde om Svendene.

204. Saa flytter de sin Hær ud til Stav.n749 Men da Kongen kom paa Stavemyrene, holdt han Hvil. Da spurgte han for sandt, at Bønderne fór med Hær imod ham, og at han snart vilde faa at kjæmpe. Da mønstrede Kongen sin Hær, og det blev holdt Mandtal, og han havde mere end 30 Hundreder.n750 Da fandtes i Hæren 9 Hundreden751 hedenske Mænd; men da Kongen fik det at vide, bad han dem at lade sig døbe og sagde, at han vilde ikke have hedenske Mænd med sig i Slaget; «vi vil,» siger han, «ikke kunne trøste os til Folkestyrke; til Gud skal vi sætte vor lid, thi med hans Kraft og Miskund kan vi faa Seier; men ikke vil jeg blande hedenske Folk mellem mine Mænd.» Men da Hedningene hørte dette, holdt de Raad sammen, og tilslut lod fire Hundrede Mændn752 sig døbe, men fem hundreden753 negtede Kristendommen, og disse Folk vendte tilbage til sit Land. Da gaar Brødrene Gauke-Tore og Avrafaste frem med sine Mænd og byder Kongen atter sit Følge. Han spørger, om de nu havde taget Daab. Gauke-Tore siger, at det var ikke saa. Kongen bad dem tage Daab og den rette Tro, men i andet Fald at fare bort. De vendte sig da bort fra ham og talte sig imellem og raadslog om, hvad Raad de skulde tage. Da sagde Avrafaste: «Saa maa jeg sige om mit Sind, at jeg vil ikke vende tilbage. Jeg vil fare til Slaget og hjælpe en af de [396] Stridende, men det kan være mig lige godt, i hvilken Flok jeg er.» Da svarer Gauke-Tore: «Hvis jeg skal fare til Slaget, vil jeg yde Kongen Hjælp, thi han trænger mest til Hjælp. Men hvis jeg skal tro paa en Gud, hvad værre er det mig at tro paa Hvidekrist end paa en anden Gud? Nu er det mit Raad, at vi lader os døbe, hvis Kongen lægger saa stor Vegt paa det, og lad os saa fare siden til Slaget med ham.» Det gaar de alle ind paa. Siden gaar de til Kongen og siger, at de nu vil tage Daab. De blev da døbte af Prestene og siden biskopede.n754 Kongen tog dem med sig i Hirdlaget og sagde, at de skulde slaa under hans Merke i Slaget.

205. Kong Olav havde da spurgt for sandt, at det kun vilde være kort Tid, inden han vilde komme til Kamp med Bønderne. Men efterat han havde mønstret sin Hær og Mandtal var holdt, havde han nu mere end 30 Hundrede Mænd, og det tyktes at være en stor Hær paa én Vold. Siden talte Kongen for Hæren og sagde saa: «Vi har en stor Hær og vakkert Folk. Nu vil jeg sige mine Mænd, hvad for Orden jeg vil have paa vor Hær. Mit Merke vil jeg lade fare frem midt i Hæren, og der skal følge min Hird og mine Gjester og de Mænd, som kom til os fra Oplandene, og ligesaa de, som kom til os her i Trondhjem. Men til høire Haand fra mit Merke skal Dag Ringsøn være og med ham den Hær, som han havde til at følge med os; han skal have det andet Merke. Men til venstre Haand fra min Fylking skal være den Hær, som Sveakongen gav os, og alle de Mænd, som kom til os i Sveavælde; de skal have det tredje Merke. Jeg vil, at man skal dele sig i Smaaflokker, og Frænder og [397] Kjendinger skal staa sammen, thi da til enhver bedst hjælpe den anden og hver kjende hinanden. Vi skal merke al vor Hær, gjøre Hærtegn paa vore Hjelmer og Skjolde og male det hellige Kors derpaa med hvidt. Men naar vi kommer i Slag, skal vi alle have ét Ordtag: «Fram, fram, Kristmænd, Korsmænd, Kongsmænd!» Vi faar have tynde Fylkinger, hvis vi har færre Folk, thi jeg vil ikke, at de skal omringe os med sin Hær. Fordél nu Mænd i Smaaflokker, siden skal man samle disse i Fylkinger, og hver faar da vide sfenit Stade og lægge Merke til, hvor langt han staar fra det Merke, han staar under. Vi vil nu holde Fylkingene sammen, og Mændene skal bære fulde Vaaben Nat og Dag, indtil vi faar vide, hvor vort Møde skal blive med Bønderne.» Efterat Kongen havde talt, fylkede de sin Hær og ordnede den saaledes, som Kongen havde foreskrevet. Derefter holdt Kongen Stævner med Høvdingene over Flokkene. Da var de Mænd komne did, som Kongen havde sendt ud i Herredet for al kræve Folk af Bønderne. De kunde fortælle de Tidender fra Bygden, at der, som de havde faret, var det overalt øde for vaabenføre Mænd og Folkene havde faret til Bondesamlingen; men hvor de mødte Folk, vilde faa følge dem, men flere svarede, at de sad hjemme af den Aarsag, at de ikke vilde følge nogen af dem: de vilde ikke kjæmpe imod Kongen og ikke imod sine Frænder. De havde da faaet faa Folk. Da spurgte Kongen sine Mænd, hvad Raad det var bedst at tage. Finn svarer paa Kongens Ord: «Jeg vil sige, hvorledes det skulde gjøres, hvis jeg skulde raade. Da skulde vi fare med Hærskjold om i alle Bygder, rane alt Gods og brænde hele Bygden saa tilgavns, at det ikke stod et Kot tilbage, og saaledes straffe Bønderne for deres Drotten-svig; jeg tænker, at mange da vilde blive løse i Flokken, hvis de ser Røg eller lue hjemme ved sine Huser og ikke rigtig ved, hvorledes det staar til med Børn eller Koner eller gamle Folk, deres Fædre eller Mødre eller andre Frænder. Jeg venter,» siger han, «at hvis nogen af dem finder paa at bryde Samlingen, da vil snart deres Fylkinger tyndes; thi saa er Bønders Skik, at det nyefte Raad er alle kjærest.» Men da Finn endte sin Tale, gav Mænd ham gode Tilraab; mange likte godt at føge efter Hærfang, og alle fandt, at Bønderne fortjente Skade, og at det var rimeligt, hvad Finn sagde, at mange Bønder vilde blive løse i Samlingen. Tormod Kolbruneskald kvad da et Vers:

Lad os brænde alle Gaarder,

alt hvad vi finder indenfor

Herbergn755 (Landet med Sverdet

Hæren vil verge for Kongen).

Indtrønder have de kolde

Kul i alle Husene

sine (Ilden skal tændes

i Træet), hvis jeg maa raade.

Men da Kong Olav Hørte sine Mænds Hidsighed, krævede han sig Stilhed og talte saa: «Bønderne fortjener nok, at saa skulde blive gjort, som I vil. Det ved de, at jeg har gjort det, at brænde Husene for dem, og givet dem andre store Refselser. Men [398] naar jeg før brændte for dem, gjorde jeg det dengang, fordi de forud havde gaaet fra sin Tro og taget op Blot, men ikke vilde bedre sig efter mine Ord; da havde vi Guds Ret at hævde. Nu, naar de ikke holder sin Tro til mig, er denne deres Drotten-svig meget mindre strafbar, om den end ikke synes at sømme sig vel for dem, som vil være Manddomsmænd. Jeg har her noget større Ret til at vise nogen Mildhed, da de handler slet imod mig, end da de viste Had imod Gud. Jeg vil nu, at mine Mænd skal fare fredelig og ikke gjøre noget Hærverk. Jeg vil først fare til Møde med Bønderne, og om vi forliges, da er det vel; men hvis de kjæmper imod os, da er det to Vilkaar for Haanden. Hvis vi falder i Slaget, da er det et godt Raad, at vi ikke farer did med ranet Gods. Men hvis vi seirer, da skal I være Arvinger til dem, som nu kjæmper imod os, thi af dem vil nogle falde og nogle fly, og alle disse har forbrudt al sin Eiendom. Men da er det godt at gaa til store Huser og herlige Gaarder, men Ingen nyder godt af det, som er brændt. Saaledes gaar ranet Gods for en meget større Del tilspilde, end det, som bliver til Nytte. Vi skal nu fare spredt ud efter Bygden og have med os alle de vaabenføre Mænd, som vi kan faa; vi skal ogsaa hugge Kvæg eller tage anden Mad, saavidt som man trænger til at føde sig med; men I skal ikke gjøre andet Hærverk. Vel tykkes det mig, at Bøndernes Speidere bliver dræbte, om I tager dem. Dag og hans Flok skal fare den nordre Vei ned efter Dalen, men jeg vil fare ud Hovedveien, og vi vil mødes om Kvelden og have alle ét Nattebol.»

206. Saa er sagt, at da Kong Olav fylkede sin Hær, stillede han Mænd i en Skjoldborg, som man skulde holde for ham i Kampen, og han valgte dertil de Mænd, som var de sterkeste og modigste. Da kaldte han til sig sine Skalder og bad dem gaa i Skjoldborgen. «I skal,» siger han, «være her og se de Tidender, som her hænder; da trænges det ikke, at man fortæller Eder derom, men I kan selv fortælle og digte derom siden.» Der var da Tormod Kolbruneskald og Gissur Gullbraa, Hovgarde-Revs Fosterfader, og den tredje var Torfinn Mund. Da sagde Tormod til Gissur: «Lad os ikke staa saa trangt, Lagsmand, at ikke Sigvat Skald naar sit Rum, naar han kommer; han vil være foran Kongen, og ikke vil Kongen like andet.» Kongen hørte dette og svarede: «Ikke trænges det at snerte Sigvat, om han end ikke er her. Ofte har han fulgt mig vel, og han vil nu bede for os, og det kan vi fremdeles trænge vel til.» Tormod siger: «Være kan det, Konge, at Du nu trænger mest til Bønner; men tyndt vilde det være om Merkestangen, hvis alle Dine Hirdmænd nu laa paa Rom-vei; det var og sandt, at vi dengang klagede over, at ingen fik Rum for Sigvat, om man vilde tale med Eder.» Da talte de mellem sig og sagde, at det vil sømme sig vel at digte nogle Mindevers om de Tidender, som nu snart skulde bæres dem ihænde. Da kvad Gissur:

[399] Ikke skal (Ordet høres)

uglad mig Bondens Datter

kalde (paa Skjolde-tinget

til Trængsel vi vil os ruste),

selv om de raske Krigsmænd

Kamp-møerne venter:

Lad os i Kampen være

Kongen til Trøst øster.

Da kvad Torfinn Mund et andet Vers:

Det mørknes imod, det hvasse

Regn af det haarde Skjoldveir.

Værdøler mod den vise

Konge vil kæmpe.

Lad os nære Ravnen den glade

og den gavmilde Fyrste verge.

Lad os saa fælde trøstig

Trønder i Odens Uveir.

Da kvad Tormod:

Hærmænd! nu det stunder

til store Kampmøde.

Ikke skal Hålderne blege

bæve! (nu vorer Sverdtid).

Lad os til Strid os ruste

(Rædheds Ry maa skyes),

naar med den kampglade Olav

Krigeren gaar til Spydting.

Disse Vers lærte Mændene da strax.

[400] 207. Siden gav Kongen sig paa Færd og søgte ud efter Dalen. Han tog sig et Nattebol,n756 og der kom da hele hans Hær sammen, og de laa om Natten ude under sine Skjolde. Men saasnart som det blev lyst, lod Kongen Hæren gjøre sig rede, og da den var rustet, flyttede den sig fremdeles ud efter Dalen. Da kom mange Bønder til Kongen, og de fleste gik i Hær med ham, og alle kunde da bare sige ét, at Lendermændene havde draget sammen en vældig Hær og vilde holde Strid imod Kongen. Da tog Kongen mange Mark Sølv, gav det i en Bondes Haand og sagde siden: «Disse Penger skal Du vogte og siden skifte: noget skal Du lægge til Kirkerne, noget skal Du give til Prestene, noget til Almissemænd, og de skal gives for de Mænds liv og Sjæl, som falder i Kampen og kjæmper imod os.» Bonden svarer: «Skal disse Penger gives til Sjælebod for Eders Mænd, Konge?» Da svarer Kongen: «Disse Penger skal gives for de Mænds Sjæler, som er med Bønderne i Slaget og falder for vore Mænds Vaaben; men de Mænd, som følger os i Slaget og der falder, vi vil blive frelste allesammen.»

208. Den Nat, da Kong Olav laa i Hæren og før er talt om, vaagede han lange Stunder og bad til Gud for sig og sin Hær og sov lidet. Imod Dagen randt det en Tyngsel paa ham, og da han vaagnede, randt Dagen op. Det tyktes Kongen temmelig tidlig at vække Hæren; da spurgte han, hvor Tormod Skald var. Han var da nær og svarede ved at spørge, hvad Kongen vilde ham. Kongen siger: «Sig frem for os et Kvæde!» Tormod satte sig op og kvad meget høit, saa at det hørtes over hele Hæren. Han kvad de gamle Bjarkemaal, og dette er Ophavet:

Dag er op kommen,

durer Hanens Fjærer,

Tid er for Træler

at træde til Arbeid'.

Vaagner, vaagner,

Venner kjære,

alle de ypperste

Adils' Gjester!n757

Haar den raske,

Rolv den skydende,

ætgode Mænd,

som aldrig flygter.

Ei jeg vækker til Vin

eller til Vivs Tale,

men heller til Hildsn758

haarde Leg.

Da vaagnede Hæren; men da Kvædet var endt, takkede Mændene ham for Kvædet og syntes meget godt om det. De syntes, at det var vel fundet frem, og kaldte det en Huskarle-egging. Kongen takkede ham for hans Skjemten; siden tog Kongen en Guldring, som veiede en halv Mark, og gav Tormod den. Tormod takkede Kongen for hans Gave og sagde: «En god Konge har vi, men vanskeligt er at sige, hvor langt liv Kongen faar. Det er min Bøn, Konge, ar Du lader os ikke skilles hverken i liv eller Død.» [401] Kongen svarer: «Alle skal vi nu fare sammen, saalænge jeg raader derfor, hvis I ikke vil skilles fra mig.» Tormod sagde: «Det haaber jeg, Konge, hvad enten Freden bliver bedre eller værre, at jeg faar staa nær Eder, saalænge jeg raader for det, hvad vi end spørger til, hvor Sigvat farer med «det guldhjaltede».» Siden kvad Tormod:

Tingdjerve Drotten, jeg endnu

om Dit Knæ vil færdes,

indtil Du andre Skalder

ønsker (naar venter Du slige?).

Om vi end Ravnen yder

Offer af Faldne, skal vi

komme (ikke det ændres)

unda eller her ligge!

209. Kong Olav flyttede nu Hæren ud efter Dalen. Fór da Dag fremdeles en anden Vei med sine Mænd. Kongen stansede ikke sin Færd, før end han kom ud til Stiklarstader.n759 Da saa de Bøndernes Hær, og den fór meget spredt, og det var saa stor en Mængde, at paa hver Sti drev det Folk, men det var tykt af Folk der, hvor store Flokker fór sammen. De saa, hvor en Skare Mænd fór oven fra Værdalen, og de havde været ude at speide og fór nær der, hvor Kongens Mænd var, og de merkede det ikke, før end det var kort mellem dem, saa at Mænd kunde kjende hverandre. Der var Rut af Viggja med 30 Mænd. Siden sagde Kongen, at Gjestene skulde fare imod Rut og tage ham af Dage; til det Verk var Mændene raske. Da sagde Kongen til Islændingene: «Saa er mig sagt, at det er Sed paa Island, at Bønderne er skyldige om Høsten til at give sine Huskarler et Slagtefaar; nu vil jeg give Eder en Bukn760 til Slagt. Islændingene var lette at egge til dette Verk og fór strax imod Rut med de andre Mænd; Rut blev dræbt og hele den Skare, som fulgte ham. Kongen stod stille og lod sin Hær stanse, da han kom til Stiklarstader. Kongen bad sine Mænd stige af Hestene og ruste sig der; Mændene gjorde, som Kongen sagde. Siden blev Fylkingen ordnet og Merker sat op. Dag med sine Mænd var da endnu ikke kommet, og man savnede den Arm af Fylkingen. Da sagde Kongen, at Oplændingene skulde gaa frem der og tage op Merkerne. «Det tykkes mig raadeligt,» siger Kongen, «at min Broder Harald ikke er med i Slaget, thi han er et Barn af Alder.» Harald svarer: «Jeg skal visselig være med i Slaget; men hvis jeg ikke er saa sterk, at jeg kan raade med Sverdet, da kan jeg et godt Raad for det, at Haanden skal bindes til Haandtaget; ingen skal have bedre Vilje end jeg til at gjøre Bønderne Skade; jeg vil følge mine Mænd.» Saa siger Mænd, at Harald da kvad dette Vers:

Den Arm tør jeg verge

(Enken vil glædes derved),

som jeg skal staa i; Skjolder

skal vi blodige farve.

Den unge kampglade Ædling

ikke vil vige for Spydene,

der hvor i Striden Sverde

svinges (Mænd os møder).

Harald fik sin Vilje, at han var med i Slaget.

[402] 210. Torgils Halmasøn hed den Bonde, som boede paa Stiklarstader, Fader til Grim den gode. Torgils bød Kongen sin Hjælp og at være med ham i Kampen. Kongen bad ham have Tak for sit Tilbud «men jeg vil,» siger Kongen, «at Du ikke skal være med i Striden, Bonde, lov os heller det, at Du berger efter Kampen vore Mænd, dem som er saarede, men giv dem en Grav, som falder i Slaget; ligesaa, hvis det hænder, Bonde, at jeg falder i denne Kamp, saa yd mit Lig den Tjeneste, som trænges, om det ikke forbydes Dig.» Torgils lovede Kongen det, han krævede.

211. Men da Kong Olav havde fylket sin Hær, talte han til sine Mænd; han sagde, at Mændene skulde hærde sin Hu og gaa djervt frem, hvis det blev Strid. «Vi har,» sagde han, «en god og stor Hær, men om end Bønderne har noget flere Folk, saa vil dog Skjæbnen raade for Seieren. Det vil jeg lyse for Eder, at ikke vil jeg fly fra dette Slag: enten skal jeg seire over Bønderne eller falde i Striden. Jeg vil bede om, at det vil hænde, som Gud ser gavner mig bedst. Vi skal trøste os til det, at vi har bedre Sag end Bønderne, og til det, at Gud vil frelse os vore Eiendeler efter dette Slag eller ogsaa for det Tab, som vi her faar, give os meget større løn, end vi selv kan ønske os. Men hvis jeg faar at raade efter Slaget, vil jeg lønne enhver efter hans Værd og efter det, hvorledes enhver gaar frem i Striden. Hvis vi vinder Seier, [403] da vil det blive nok baade af Land og Løsøre til at skifte med Eder det, som nu vore Uvenner farer med. Lad os gaa saa haardt frem, som muligt, i Førstningen; thi det vil snart skiftes om, hvis det er stor Folkemon. Vi kan vente Seier, hvis vi handler raskt; men det kan falde os tungt, hvis vi skal kjæmpe, indtil vi blir trætte, saa at Mænd af den Aarsag blir udygtige til Kamp; vi har færre Folk til at dele os end de, som kan lade nogle gaa frem, medens andre verger sig og hviler. Men hvis vi trænger saa haardt frem, at de viger unda, som er de fremste, da vil den ene falde over den anden, og da vil deres Uheld blive saa meget større, som de er flere.» Men da Kongen holdt op at tale, gjorde hans Mænd sterke Tilraab til hans Tale, og hver eggede de andre.

212. Tord Folesøn bar Kong Olavs Merke; saa siger Sigvat Skald i den Arvedraapa, som han digtede om Kong Olav og gav Omkvæd efter Fortællingen om Opstandelsen:n761

Tord hørte jeg (Slaget

trivedes) dengang med Olav

hærde den haarde Strid,

der Hjerter tapre mødtes.

Høit der Ågmunds Broder

bar for den modige Konge

(fuldt den fremdjerve kjæmped')

det fagert gyldne Merke.

213. Kong Olav var saa rustet, at han havde gylden Hjelm paa Hovedet, men et hvidt Skjold, og deri var malet med Guld det hellige Kors. I den ene Haand havde han det Spyd, som nu staar i Kristkirken ved Alteret; han var gjordet med det Sverd, som hed Neite, det skarpeste Sverd, hvis Haandtag var guldvævet; han havde Ringbrynje. Om det taler Sigvat:

Olav mange fældte

(ofte vandt den digre

Seier); fremad Sinjorn762

i Veier, lyse af Blodet.

Men Svearne, de som vandrede

vest med den milde Konge

(Kampen voxer), vadede

søgte med Brynje i Striden.

214. Men da Kong Olav havde fylket sin Hær, var Bønderne endnu ikke komne nær nogensteds. Da sagde Kongen, at Hæren skulde sætte sig ned og hvile sig. Kongen satte sig da selv ned og al hans Hær, og de sad rummelig. Han lænede sig ned og lagde Hovedet i Finn Arnesøns Knæ. Da randt Søvnen paa ham, og det varede en Stund. Da saa de Bøndernes Hær, som søgte imod dem og havde sat sine Merker op, og det var en meget stor Mængde. Da vækkede Finn Kongen og sagde ham, at nu søgte Bønderne imod dem. Men da Kongen vaagnede, sagde han: «Hvi vækkede Du mig, Finn, og lod mig ikke nyde min Drøm?» Finn svarer: «Ikke har Du vel drømt sligt, at det ikke vilde være vigtigere at vaage og gjøre sig rede imod den Hær, som farer henimod os. Eller ser Du ikke, hvor langt Bondeskaren nu er kommet?» Kongen [404] svarer: «Ikke er de endnu saa nær os, at det ikke var bedre, at jeg havde sovet.» Da sagde Finn: «Hvad drømte Du, Konge, siden det tykkes Dig saa stort et Tab i, at Du ikke vaagnede af Dig selv?» Da siger Kongen sin Drøm, at han tyktes at se en høi Stige og at gaa paa den op i luften saa langt, at Himmelen aabnedes, og did naaede Stigen: «Jeg var kommet til det øverste Trin,» siger han, «da Du vækkede mig.» Finn svarer: «Ikke tykkes mig den Drøm saa god, som den tykkes Dig; jeg tænker, at dette bærer Bud om Din Død, hvis det er noget andet end Søvnørske, som bares for Dig.»

215. Fremdeles hændte det, efterat Kong Olav var kommet til Stiklarstader, at en Mand kom til ham. Men det var ikke underligt af den Aarsag, at mange Mænd kom til Kongen fra Herrederne, men derfor tyktes det en Nyhed, at denne Mand ikke var lig andre, som da havde kommet til Kongen. Han var saa høi en Mand, at ingen af de andre naaede længer end til hans Axel; han var meget vakker af Udseende og havde fagert Haar; han var vel væbnet, havde en smuk Hjelm og Ringbrynje, rødt Skjold og var gjordet med et prydet Sverd, havde i sin Haand et stort, guldomvundet Spyd, hvis Skaft var saa digert, at det fyldte Haanden. Den Mand gik frem for Kongen, hilste ham og spurgte, om Kongen vilde tage imod Hjælp af ham. Kongen spurgte, hvad hans Navn og Æt var, eller fra hvad Land han var. Han svarer: «Jeg har min Æt i Jæmteland og Helsingeland og heder Arnljot Gelline; det kan jeg helst sige Eder om mig, at jeg hjalp Dine Mænd, dem I sendte til Jæmteland at hente Skat der; jeg gav dem et Sølvfad, som jeg sendte Eder til Jertegn, at jeg vilde være Eders Ven.» Da spurgte Kongen, om Arnljot var en kristen Mand eller ikke. Han siger det om sin Tro, at han troede paa sin Kraft og Styrke: «den Tro har været mig nok hidtil; men nu tænker jeg heller at tro paa Dig, Konge.» Kongen svarer: «Hvis Du vil tro paa mig, da skal Du tro paa det, som jeg lærer Dig; Du skal tro paa det, at Jesus Krist har skabt Himmelen og Jorden og alle Mænd, og at til ham skal efter Døden alle de Mænd fare, som er gode og rettroende.» Arnljot svarer: «Jeg har hørt tale om Hvidekrist, men ikke kjender jeg noget til, hvad han tager sig til, eller hvor han raader. Nu vil jeg tro paa alt det, som Du siger mig. Jeg vil give alt mit Raad i Din Haand.». Siden blev Arnljot døbt; Kongen lærte ham saa meget af Troen, som tyktes ham mest nødvendigt, og lod ham staa forrest i Fylkingen og foran sit Merke. Der var ogsaa Gauke-Tore og Avrafaste og deres Følgesvender.

216. Nu maa vi fortælle om det, som vi før har vendt os fra, at Lendermænd og Bønder havde draget sammen en vældig Hær, saasnart som de spurgte, at Kongen havde faret østenfra Gardarike og var kommet til Svitjod. Men da de spurgte, at Kongen var kommet vest til Jæmteland, og at han vilde fare vester over Kjølen til Værdalen, [405] stævnede de Hæren ind i Trondhjem og samlede sammen der hele Mængden, fri Mænd og Træler, og fór saa ind til Værdalen og havde der saa stor en Hær, at det der ikke var nogen Mand, som havde set saa stor Hær komme sammen i Norge. Det var der saa, som stadig kan være i en stor Hær, at Folk var af forskjelligt Værd; det var mange Lendermænd og en Mængde Storbønder, men dog var det de fleste, som var Smaabønder og Arbeidsmænd; og hele Mængden af Hæren var samlet der i Trondhjem, og den Skare var hidsig i Fiendskab imod Kongen.

217. Knut den mægtige havde lagt under sig alt Land i Norge, som før var skrevet, og det tillige, at han satte Haakon Jarl til Riget. Han gav Jarlen den Hirdbiskop, som hed Sigurd; han var dansk af Æt og havde været længe hos Kong Knut. Biskopen var en ivrig Mand af Sindelag og veltalende i Ord; han støttede Kong Knut i sin Tale, alt det han kunde, men var en stor Uven af Kong Olav. Biskopen var med i denne Hær og talte ofte for Bønderne og eggede meget til Modstand imod Kong Olav.

218. Sigurd Biskop talte paa et Husting, hvor det var en Mængde tilstede; han tog saa til Orde: «Her er nu kommet sammen en saa stor Mængde, at det i dette fattige Land ikke er Vilkaar til at se en større indenlandsk Hær; denne store Styrke skulde nu komme Eder vel til Nytte, thi nu kan det nok trænges, hvis denne Olav endnu ikke lader af at herje paa Eder; det var han vant til alt fra Ungdommen af, at rane og dræbe Folk, og for det fór han vide om i Landene; men tilsidst vendte han sig hid til Landet og tog paa at gjøre sig mest til Uven med dem, som var de bedste og mægtigste, først Kong Knut, hvem alle, som kan, er mest skyldige til at tjene, og satte sig i hans Skatland, og det samme gjorde han imod Olav Sveakonge; men Jarlene Svein og Haakon drev han bort fra deres Ætteland. Men imod sine egne Frænder var han dog grusomst, da han drev alle Konger bort fra Oplandene, og dog var det paa en Maade vel gjort, thi de havde forud brudt sin Tro og sine Eder til Kong Knut og fulgt denne Olav i hvert Uraad, han fandt paa. Nu endtes deres Venskab paa en passende Maade: han lemlæstede dem og tog under sig deres Rige og ryddede saaledes ud alle fyrstelige Mænd i Landet. Men siden ved I vel, hvorledes han har baaret sig ad imod Lendermænd: de bedste er dræbte, men mange er blevne landflygtige for ham. Han har ogsaa faret vide om i dette Land med Ransflokker, brændt Herrederne, men dræbt og ranet Folket; eller hvem er her den af Stormændene, som ikke har stor Aarsag til at hevne sig paa ham? Nu farer han med en udenlandsk Hær, og de fleste af den er Skogmænd og Stimænd eller andre Ransmænd. Tænker I, at han vil være Eder mild, naar han farer med slige Umennesker, han som gjorde sligt Hærverk, da alle, som fulgte ham, raadede ham fra det? Det kalder jeg raadeligt, at I nu mindes Kong Knuts Ord, hvad han raadede Eder til, hvis Olav atter søgte tilbage til Landet, hvorledes I skulde holde fast [406] ved Eders Frihed, som Kong Knut lovede Eder. Han bad Eder staa imod og drive fra Eder slige Ugavns-flokker. Nu kan I vælge, at fare imod dem og dræbe disse Umennesker for Ørn og Ulv og lade enhver ligge der, hvor han blir hugget ned, hvis I ikke heller vil drage deres Lig ud i Holt eller Røser; ingen være saa djerv, at han fiytter dem til Kirker, thi de er alle Vikinger og Ugjerningsmænd.» Men da han holdt op med denne Tale, gjorde man sterke Tilraab dertil, og alle lovede at gjøre, som han sagde.

219. De Lendermænd, som var komne sammen der, holdt Stævne og Samtale og aftalte da, hvorledes man skulde fylke, eller hvem som skulde være Høvding for Hæren. Da sagde Kalv Arnesøn, at Haarek fra Tjotta passede bedst til at blive Høvedsmand for denne Hær, «thi han er kommet af Harald den haarfagres Æt; Kongen har en meget tung Hu til ham for Grankels Drab, og han vil være udsat for den største Overlast, om Olav kommer til Magten; Haarek er meget prøvet i Kampe og ærelysten.» Haarek svarer, at de Mænd passede bedre til dette, som nu var i den letteste Alder; «men jeg er [407] nu,» siger han, «gammel og skrøbelig og ikke vel kampfør; det er ogsaa Frændskab mellem mig og Kong Olav, og skjønt han agtede det lidet hos mig, saa sømmer det sig ikke for mig at gaa længere frem i denne Ufred imod ham, end enhver anden i vor Flok. Du, Tore, er vel skikket til at være Hovedmand i at holde Kamp imod Kong Olav; Du har ogsaa Sager nok imod ham: baade har Du at hevne paa ham Frændetab og det, at han drev Dig utlæg af alle Dine Eiendommer. Du har og lovet Kong Knut og ligesaa Dine Frænder at hevne Asbjørn; eller tror Du, at det vil gives bedre leilighed end saa, som nu er, til at hevne paa én Gang al den Forhaanelse?» Tore svarer paa hans Tale: «Ikke trøster jeg mig til at bære Merke imod Kong Olav eller blive Høvding for denne Hær. Trønderne har her mest Mandsstyrke; jeg kjender deres Storladenhed, at de vel ikke vil lyde mig eller en anden haaløigsk Mand. Men ikke trænges det at minde mig om de Sager, jeg har at gjengjælde Olav. Jeg mindes det Mandetab, at Olav har taget livet af fire Mænd, alle gjæve af Hæder og Æt: min Brodersøn Asbjørn, mine Søstersønner Tore og Grjotgard og deres Fader Ålve, og hver af dem er jeg skyldig at hevne. Nu er det at sige om mig, at til det har jeg valgt 11 Mænd af mine Huskarler, dem som er de djerveste, og jeg tænker, at vi ikke skal overlade til andre at skifte Hug med Olav, hvis vi faar leilighed til det.»

220. Kalv Arnesøn tog da til Orde: «Det trænger vi nok om det Raad, som vi har taget op, at vi ikke gjør det til Unytte, at Hæren er kommet frem. Vi kan nu, hvis vi skal holde Strid imod Kong Olav, trænge til andet end det, at enhver drager sig fra at tage op det, som er vanskeligt; thi saa kan vi vel tænke, at omend Olav ikke har mange Mænd i Forhold til den Hær, vi har, saa er dog Høvdingen urokkelig, og alle hans Mænd vil være ham trofaste til at følge ham. Men hvis vi, som helst skal være Ledere for vor Hær, er noget skjælvende og ikke vil styrke og egge Hæren og gaa fremmest, da vil strax Mængden af Hæren blive ængstelig og dernæst hver søge Raad for sig. Men omend her en stor Hær er kommet sammen, da kan vi dog komme i slig en Prøve, hvis vi møder Kong Olav med hans Hær, at Useier er os viss, hvis ikke vi, selve de ledende Mænd, er ihærdige og Mængden styrter frem i ét Samhold. Men hvis det ikke gaar saa, da er det os bedre ikke at vaage os i Kamp, og da vil det Kaar tykkes lettest, at søge Olavs Miskund, om han end tyktes haard, da det var mindre Aarsager, end det nu vil tykkes ham. Men dog ved jeg, at det er slige Mænd i hans Hær, at jeg vil have Adgang til Grid, hvis jeg vil søge om den. Nu hvis I vil som jeg, da skal Du, Tore Maag, og Du, Haarek, gaa under det Merke, som vi alle skal reise op og siden følge, lad os da alle være djerve og ihærdige i dette Raad, som vi har taget op, at de ikke skal finde Svaghed hos os, og det vil egge Almuen fremad, hvis vi gaar glade til at fylke og egge Hæren.» Men da Kalv havde endt sin Tale, da sluttede alle sig vel til hans Ord og sagde, at de vilde have alt det, som Kalv gav Raad om for [408] dem; det vilde de da alle, at Kalv skulde være Høvding for Hæren og fordele alle i Følget der, han vilde.

221. Kalv satte Merket op og stillede der under Merket sine Huskarler og tillige Haarek fra Tjotta med hans Mænd. Tore Hund med sit Følge var i Brystet af Fylkingen foran Merkerne; der var ogsaa en udvalgt Skare Bønder paa begge Sider af Tore, de som var de djerveste og bedst væbnede. Den Fylking var gjort baade lang og tyk, og der i Fylkingen var Trønder og Haaløiger. Men paa høire Side af Fylkingen var en anden Fylking; men til venstre Side af Hovedfylkingen havde Ryger og Horder, Sogninger og Firder en Fylking, og der havde de det tredje Merke.

222. Torstein Knarre-smedn763 hed en Mand; han var Kjøbmand og en god Smed, en stor og sterk Mand, en ihærdig Mand i alle Ting og en stor Drabsmand. Han var kommet i Strid med Kongen, og Kongen havde taget fra ham et nyt og stort Kjøbskib, som Torstein havde bygget; det var til Straf for Torsteins Voldsfærd og for et Tegngilde, som Kongen havde Ret til. Torstein var der i Hæren; han gik frem foran Fylkingen og did, hvor Tore Hund stod; han talte saa: «Her vil jeg være i Følge med Eder, Tore, thi jeg tænker, hvis Olav og jeg mødes, at være den første til at bære Vaaben paa ham, hvis jeg kan komme ham saa nær, og gjengjælde ham Skibsrovet, da han rante fra mig det Skib, som var et af de bedsie Skibe i Kjøbfærd.» Tore og hans Mænd tog imod Torstein, og han gik i deres Følge.

223. Men da Bøndernes Fylking var stillet op, talte Lendermændene og bad Hærens Mænd give Agt paa sit Stade, hvor enhver havde at staa, eller under hvilket Merke eller nær hvilket Merke enhver skulde være, eller hvor nær Merket han skulde staa. De bad Mændene at være kjække og raske til at gaa i Fylking, naar lurene lød og Hærblæst hørtes, og da gaa frem i Fylkingen, thi de havde endnu en lang Vei at føre Hæren fremad, og det var at vente, at Fylkingene vilde løsne under Hær-gangen. Siden eggede de Hæren. Kalv sagde, at alle de Mænd, som havde Harm og Hevn at gjengjælde Kong Olav, skulde nu gaa frem under de Merker, som skulde fare imod Olavs Merke, og nu mindes den Mén, han havde gjort dem; de vilde, siger han, ikke komme i bedre Leilighed til at hevne sin Harm og frelse sig saaledes fra den Tvang og Trældom, han havde lagt dem under; «nu er den en daarlig Kar,» sagde han, «som ikke nu kjæmper som djervest, thi I har Sager nok imod dem, som staar imod Eder; de vil ikke spare Eder, hvis de kan komme til.» Det blev store Tilraab til hans Tale; det hørtes nu sterke Raab og Eggen over hele Hæren.

224. Siden flyttede Bønderne sin Hær til Stiklarstader; did var da Kong Olav kommet med sin Hær. Forrest i Hæren fór Kalv og Haarek frem med Merket. [409] Men da Hærene mødtes, tog man ikke strax paa at kjæmpe; thi Bønderne ventede med at gaa paa af den Aarsag, at deres Mænd næsten ingensteds fór lige langt frem, og de biede paa dem, som kom senere. Tore Hund havde faret sidst med sit Følge, thi han skulde passe paa, at Folket ikke drog sig bagover, naar Hærraabet kom op eller Fienderne saaes; Kalv og Haarek biede paa Tore. Bønderne havde det Ordtag i sin Hær, til at egge sine Mænd i Striden: «fram, fram, Bondemænd!» Kong Olav gik heller ikke paa, fordi han biede paa Dag og den Styrke, som fulgte ham. Kongens Mænd saa da, hvor Dags Flok fór. Saa er sagt, at Bønderne havde ikke færre Folk end et Hundrede Hundreder,n764 men saa siger Sigvat:

Saar er mig Sorgen, at Kongen

(han svang det guldprydede

Sverdhaandtag) førte

færre Folk østenfra.

Derfor fik Bønderne Seier:

de var dobbelt saa mange,

det var til Skade for Olav

(ingen jeg sigter for Rædhed).

225. Da begge Hære stod stille og Folk kjendte hverandre, sagde Kongen: «Hvi er Du der, Kalv? thi vi skiltes som Venner syd paa Møre. Ilde sømmer det sig [410] for Dig at kjæmpe imod os eller skyde Fiende-skud i vor Hær; thi her er dine fire Brødre.» Kalv svarer: «Mangt gaar nu anderledes, Konge, end det vilde sømme sig bedst; I skiltes saaledes ved os, at det var nødvendigt at søge Fred med dem, som kom efter; nu faar enhver være der, han staar; men forliges kunde vi endnu, om jeg skulde raade.» Da svarer Finn: «Det er at merke om Kalv, at hvis han taler vel, saa har han i Sinde at gjøre ilde.» Kongen talte: «Det kan være, Kalv, at Du vil forlige Dig; men ikke tykkes mig, at I Bønder lader fredelig.» Da svarer Torgeir af Kviststader:n765 «I skal nu have slig en Fred, som mange forud har faaet af Eder, og det vil I nu faa undgjælde.» Kongen svarer: «Ikke trænger Du at være saa lysten efter at møde os, thi ikke vil Du faa Seier idag over os; jeg har hævet Dig til Rige fra at være en ringe Mand.»

226. Da kom Tore Hund og gik med sit Følge frem foran Merket og raabte: «Fram, fram, Bondemænd!» Da satte de i et Hærraab og skjød baade med Piler og Spyd. Kongsmændene raabte nu Hærraab; men da det var tilende, eggede de hverandre saa, som det forud var lært dem; de sagde: «Fram, fram, Kristmænd, Korsmænd, Kongsmænd!» Men da Bønderne Hørte dette, de som stod ude i Fylkingearmen, raabte de det samme, som de Hørte dem raabe. Men da de andre Bønder Hørte det, troede de, at det var Kongsmænd, og bar Vaaben paa dem, og de kjæmpede da selv imod hverandre, og mange faldt, inden de kjendtes ved. Veiret var fagert, og Solen skinnede klart; men da Slaget tog paa, stog det sig en Rødme over Himmelen og ligesaa over Solen, og før end det stansede, blev det mørkt som om Natten.n766 Kong Olav havde fylket der, hvor det var en Høide, og hans Mænd stormede ned paa Bøndernes Hær og trængte saa haardt frem, at Bøndernes Fylking bøiede sig, saa at Brystet af Kongens Fylking nu stod der, hvor forud de havde staaet, som var bagerst i Bøndernes Hær; og mange af Bønderne var da rede til at fly, men Lendermændene og Lendermændenes Huskarler stod fast, og det blev nu en meget skarp Kamp. Saa siger Sigvat:

Jorden laa vidt udbredt

under Mændenes Fødder;

de brynjede Skarer bruste

braat fremad i Kampen,

dengang da Buemændene

med bjarte Hjelmer aarle

(stor var Kampen paa Stiklar

stader) nedad styrtede.

Lendermændene eggede sine Mænd og trængte sig frem. Om det taler Sigvat:

Frem midt i Fylkingen

fór Trøndernes Merke:

der mødtes de djerve;

det angrer nu Bønderne.

[411] Da søgte Bøndernes Hær frem paa alle Sider; de, som stod fremst, huggede, men de, som var næst efter, stak med Spyd, men alle de, som gik bagefter, skjød med Spyd eller Piler eller kastede Stener eller Haandøxer eller Kastespyd; Kampen blev da snart blodig, og mange faldt paa begge Sider. I den første Rid faldt Arnljot Gelline, Gauke-Tore og Avrafaste og hele deres Følge; men hver af dem havde fældet en Mand eller to, og somme flere. Derfor tyndedes Flokken fremmenfor Kongens Merke. Kongen bad da Tord bære Merket frem, men Kongen selv fulgte Merket med den Skare Mænd, som han havde valgt til at være ham nær i Striden; de Mænd, som var i hans Følge, var de vaabendjerveste og bedst rustede. Om det taler Sigvat:

Min Drotten, jeg spurgte,

mest gik frem nærmest

Merket; fremad Stangen

(Striden var heftig) vadede.

Da Kong Olav gik frem af Skjoldborgen og fremmest i Fylkingen og Bønderne saa ham i Aasynet, da ræddedes de og blev haandfaldne. Om det taler Sigvat:

Grumt (tror jeg) var det

vist for de kjæmpende

i den kampglade Olavs

hvasse Øine at skue.

De trøndske Mænd ikke

turde se ham i Øinene,

de ormlignende; Hersers

Herre tyktes dem frygtelig.

Da blev Striden meget haard, og Kongen gik selv haardt frem i Huggkamp. Saa siger Sigvat:

Med Skjold i Haand han Sverdet

paa Svendene blodigt farved',

dengang da Bøndernes Skare

mod dyre Tjodkonge søgte.

Og Gramen, som var ivrig

i Jernenes haarde Leg,

lod Sverdene rødbrune

ramme Indtrønders Isser.

227. Kong Olav kjæmpede nu meget djervt; han huggede til Torgeir af Kviststader, den Lendermand, som før er nævnt, tvert over Ansigtet, hug isønder Næseskjermen paa Hjelmen og kløvede Hovedet ned forbi Øinene, saa at det næsten gik af. Men da han faldt, sagde Kongen: «Er det ikke sandt, som jeg sagde Dig, Torgeir, at Du ikke skulde seire i Mødet med mig?» I det Øieblik skjød Tord Merkestangen saa haardt ned, at Stangen stod; da havde Tord faaet Banesaar, og faldt han der under Merket. Der faldt da ogsaa Torfinn Mund og Gissur Gullbraa; imod ham havde to Mænd søgt, men han dræbte den ene af dem og saarede den anden, før end han faldt. Saa siger Hovgarde-Rev:n767

Mod to raske Kjæmper

Krigeren havde at stride:

Banehugg gav han den ene,

den anden fik han saaret.

Da hændte det, som før blev nævnt, at Himmelen var klar, men Solen svandt synlig og det blev mørkt. Om det taler Sigvat:

[412] Det man kalder et Under

ikke lidet, at Solen

skyløs ikke kunde

skinne varmt paa Mændene

Dyrt Jertegn hændte

denne Dag for Kongen:

Lyset svandt; jeg hørte

herom østenfra Slaget.

Ved denne Tid kom Dag Ringsøn med den Flok, han havde havt, og han tog da til at fylke sin Hær og satte op Merket. Men fordi det var sterkt Mørke, gik det ikke raskt med Fremgangen, thi de vidste ikke vist, hvem som stod overfor dem. Men dog vendte de sig did, hvor Ryger og Horder stod overfor dem. Mange af disse Hændelser skede samtidig, eller nogle lidt før eller senere.

228. Kalv og Olav hed Kalv Arnesøns Frænder; de stod paa hans ene Side og var store og kraftige Mænd. Kalv var Søn af Arnfinn Armodsøn og Brodersøn af Arne Armodsøn. Paa den anden Side af Kalv Arnesøn gik Tore Hund frem. Kong Olav huggede til Tore Hund over Herderne; Sverdet bed ikke, men det saa ud, som det røg Støv af Rensdyrkoften. Om det taler Sigvat:

Den milde Konge selv bedst

merked', at troldkyndige

Finners sterke Galder

styrked' den store Tore,

dengang da Hærhøvdingen

Hunden slog over Herderne

med guldprydede Sverd

(sløvt det vilde ei bide).

Tore huggede til Kongen, og de skiftede nogle Hugg med hinanden, men Kongens Sverd bed ikke, naar det rammede Rensdyrkoften; men dog blev Tore saaret i Haanden. Fremdeles kvad Sigvat:

Den Mand, som mener, at Tore

manglede Mod, negter

den hugstore Hunds Snille

(hjemmefra det jeg kjender),

(hvem fik vel se større

Storverk?) da Krigeren,

som søgte frem, voved'

Sverd at løfte mod Kongen.

Kongen sagde til Bjørn Stallare: «Slaa Du Hunden, som Jern ikke bider paa.» Bjørn vendte Øxen i sin Haand og slog med Hammeren; det Hug kom i Tores Axel og var meget kraftigt, saa Tore vaklede derved; og i samme Øieblik vendte Kongen sig imod Kalvs Frænder Kalv og Olav og gav Olav Banesaar. Da stak Tore Hund med sit Spyd til Bjørn Stallare midt paa livet og gav ham Banesaar. Da sagde Tore: «saa stikker vi Bjørnene.» Torstein Knarresmed huggede med sin Øx til Kong Olav, og det Hugg kom paa venstre Fod ovenfor Knæet. Finn Arnesøn dræbte strax Torstein. Men efter det Saar heldte Kongen sig op til en Sten,n768 kastede Sverdet og bad Gud hjælpe sig. Da stak Tore Hund til ham med Spydet; Stikket kom nedenunder Brynjen og gik op i Underlivet. Da huggede Kalv til ham; det Hug kom paa venstre Side paa Halsen udentil; man er uenig om, hvilken Kalv det var,n769 som saarede Kongen. Disse tre Saar [413] voldte Kong Olavs Fald. Men efter hans Død faldt de fleste af hans Følge, som havde gaaet frem med Kongen. Bjarne Gullbraa-skald kvad dette om Kalv Arnesøn:

Du vilde verge, kampglad,

i Kamp Landet mod Olav;

Du kappedes med den ædle

Konge (jeg hørte det sande).

Foran gik Du paa Stiklar-

stader (meget Du virked');

sandt er, at Striden Du leded

snildt, til Kongen var falden.

Sigvat Skald kvad dette om Bjørn Stallare:

Bjørn og fordum (det ved jeg)

viste Kongens Stallarer,

hvor det var godt at holde

Hugen fuldt mod sin Drotten.

I Hæren han med Hirdens

hulde Mænd fik falde

ved Kongens, den hæderriges,

Hoved (den Død jeg priser).

229. Dag Ringsøn holdt nu Striden oppe og gjorde den første Fremgang saa haard, at Bønderne veg tilbage, men nogle vendte sig paa Flugt. Da faldt en Mængde af Bønderne, men disse Lendermænd: Erlend fra Gerde, Aslak af Finnø; da blev det Merke hugget ned, som de forud havde faret med. Da var Kampen meger voldsom; den [414] kaldte man Dags-riden. Imod Dag vendte sig da Kalv Arnesøn, Haarek fra Tjotta og Tore Hund med den Fylking, som fulgte dem. Da blev Dag overmandet, og han vendte sig da til Flugt med alle de Mænd, som var tilbage. Der hvor Mængden af de Flygtende fór, er en Dal; der faldt da mange, og Folkene spredtes da bort til begge Sider. Mange Mænd var meget saarede, men mange saa trætte, at de ikke duede til noget. Bønderne forfulgte de Flygtende kort, thi Høvdingerne vendte snart om til det Sted, de Faldne laa, thi mange vilde lede der efter sine Venner og Frænder.

230. Tore Hund gik did, hvor Kong Olavs Lig laa, og stellede med det: lagde liget ned, rettede det og bredte et Klæde over; og da han tørrede Blodet af Ansigtet, da var (sagde han siden) Kongens Ansigt saa fagert, at det var Rødme i Kinderne, som om han sov; men det var meget lysere end før, medens han levede. Da kom Kongens Blod paa Tores Haand og randt op paa Haandfladen, der han forud havde faaet et Saar, og fra det Øieblik af trængtes ikke Forbinding om det Saar, saa raskt groede det. Om denne Hændelse vidnede Tore selv for alle og enhver, da Kong Olavs Hellighed kom op. Tore Hund var den første til at holde frem Kong Olavs Hellighed blandt de Stormænd, som havde været der i hans Modstander-flok.

231. Kalv Arnesøn ledte efter sine Brødre, som var faldne der. Han fandt Torberg og Finn, og det er Mænds Sagn, at Finn kastede et Saxsverd efter ham og vilde dræbe ham og talte haarde Ord til ham, kaldte ham Gridnidding og Drottensviger. Kalv gav ikke Agt paa det og lod Finn og ligesaa Torberg bære bort fra Kampvolden. Deres Saar blev da undersøgte, og de havde ingen dødelige Saar; de havde faldt ned af Vaabenbyrd og Træthed. Da søgte Kalv at flytte sine Brødre ned til et Skib og fór selv med dem. Men saasnart han vendte sig bort, da fór alle de Bønder, som havde sit Hjem i Nærheden, ogsaa bort, undtagen de, som syslede der om sine Frænder og Venner, som var saarede, eller med deres lig, som var faldne. De saarede Mænd blev flyttede hjem til Gaarden, saa at hvert Hus var fuldt af dem, men over nogle blev det slaaet op Tjeld ude. Men saa underlig mange, som det havde samlet sig i Bondehæren, ligesaa urimelige tyktes det Mænd at se, hvor raskt Samlingen løste sig op, da man tog paa det; og det var meget Aarsagen, at den største Mængde havde samlet sig der fra Herrederne og var meget hjemlysten.

232. De Bønder, som havde hjemme i Værdalen, gik til Møde med Høvdingerne, Haarek og Tore, og klagede sine Vanskeligheder for dem; de sagde saa: «Disse Flygtninger, som her har kommet unda, vil nu fare op efter Værdalen og fare ilde med vore Gaarder; men vi tør ikke fare hjem, saalænge de er her i Dalen. Gjør nu saa vel, at I farer efter dem med Hærmænd og lader ikke et Barn komme unda; thi sligt Kaar vilde de have tiltænkt os, hvis de havde seiret i Mødet med os, og saa kan de endnu gjøre, hvis vi møde dem senere saaledes, at de har større Magt end vi. Det kan [415] være, at de dvæler i Dalen, hvis de ikke venter at have noget at frygte; da vil de strax fare ustyrlig gjennem vore Bygder.» Bønderne talte med mange Ord om dette og eggede Høvdingene med stor Iver til, at de skulde fare og dræbe de Folk, som havde kommet unda. Og da Høvdingene talte om dette sig imellem, tyktes Bønderne dem at have sagt meget sandt i sin Tale. De blev enige om, at Tore Hund og hans Mænd skulde give sig i Færd med Værdølene; han havde 600 Mænd, som var hans Folk. De fór siden, og tog det da til at blive Nat. Tore stansede ikke sin Færd, før end han om Natten kom til Sul; og der spurgte han de Tidender, at der var om Kvelden kommet Dag Ringsøn og mange andre Flokker af Olavs Mænd; de havde havt Natverds-hvil og havde siden faret op paa Fjeldet. Da siger Tore, at han vilde ikke ræke efter dem over Fjeldene; han vendte da tilbage ned i Dalen, og de fik da dræbt faa af Mændene. Siden fór Bønderne til sine Hjem; men Tore og hans Mænd fór Dagen eftern770 ud til sine Skibe. Men de Kongsmænd, som var istand dertil, reddede sig og gjemte sig i Skogene, nogle fik Hjælp af Mændene.

233. Tormod Kolbruneskald var i Slaget under Kongens Merke. Og da Kongen var falden og Striden var mest rasende, faldt Kongens Mænd, den ene ved den anden; men de fleste, som stod oppe, var saarede. Tormod blev haardt saaret; han gjorde da som alle andre, at de veg tilbage fra det Sted, hvor det tyktes at være mest livsfare, men nogle løb. Da kom den Strid op, som kaldes Dagsrid; did søgte da alle de Kongsmænd, som var vaabenføre, men Tormod kom da ikke i Slaget, thi han var da udygtig til Kamp baade for Saar og Træthed; men han stod dog hos sine Kampfæller, skjønt han ikke kunde tage sig noget andet til. Da blev han saaret med en Pil i venstre Side; han brød af sig Pileskaftet og gik da bort fra Slaget og kom hjem til Husene og til en Lade; det var et stort Hus. Tormod havde et bart Sverd i Haanden, og da han gik ind, gik en Mand ud imod ham; han sagde: «det er svært, saa fæl en laat det er her inde, med Graad og Hyl. Det er stor Skam, at kraftige Karlmænd ikke skal taale sine Saar. Det kan være, at Kongsmændene har gaaet vel frem, men sine Saar bærer de umandig.» Tormod svarer: «Hvad er Dit Navn?» Han kaldte sig Kimbe. Tormod svarer: «Var Du i Slaget?» «Jeg var med Bønderne, som det var bedst.» «Er Du noget saaret?» siger Tormod. «Lidet,» siger Kimbe; «eller var Du i Slaget?» Tormod siger: «Jeg var med dem, som havde det bedst.» Kimbe saa, at Tormod havde en Guldring paa Armen og sagde: «Du er nok en Kongsmand; giv mig Ringen, og jeg skal gjemme Dig; Bønderne vil dræbe Dig, om Du kommer paa deres Vei.» Tormod siger: «Tag Du Ringen, om Du kan; jeg har nu mistet mere.» Kimbe rakte sin Haand frem og vilde tage Ringen. Tormod svingede Sverdet til og huggede af ham Haanden, og saa er sagt, at Kimbe ikke bar sit Saar i nogen Mon bedre end hine, som han forud havde [416] lastet. Kimbe fór bort, men Tormod satte sig ned i Laden, sad der en Stund og hørte paa Mændenes Tale. Det blev mest talt derom, at hver fortalte det, han tyktes at have seet i Slaget, og man talte om Mændenes Adfærd. Nogle roste mest Kong Olavs Mod, men nogle nævnte ikke mindre andre Mænd til det. Da kvad Tormod:

Olavs Hjerte var fyrigt;

frem (det blodige Staal

bed) han iled' paa Stiklar-

stader; hans Mænd vilde kjæmpe.

Krigerne saa jeg alle

sig spare undtagen Kongen

(de fleste i Strid var hærdet)

i det faste Pile-uveir.

234. Tormod gik siden bort til en liden Stue og gik ind der. Der var forud mange inde, haardt saarede Mænd, og det var en Kvinde tilstede, som bandt om Mændenes Saar. En Ild brandt paa Gulvet, og hun varmede Vand for at tvætte Saarene, men Tormod satte sig ned ude ved Døren. Da gik den ene ud og den anden ind, af dem, som syslede med de saarede Mænd. Da vendte en af dem sig imod Tormod og saa paa ham og sagde siden: «Hvi er Du saa bleg? Er Du saaret, eller hvorfor beder Du ikke om lægning?» Da kvad Tormod et Vers:

Ei har jeg frisk Farve,

men den fagre, slanke Kvinde

har selv en frisk Mand;

faa om mit Saar sig bryder.

Gavmilde Kvinde! Saaret

er Grunden til, at i mig

Dagsridens dybe Spor

og de danske Vaabens svider.

Siden stod Tormod op og gik ind til Ilden og stod der en Stund. Da sagde Lægen til ham: «Du, Mand, gaa ud og tag mig den Ved, som ligger her ude for Døren!» Han gik ud, bar Vedfanget ind og kastede det ned paa Gulvet. Da saa Lægen ham i Ansigtet og sagde: «Forfærdelig bleg er den Mand. Hvi er Du slig?? Da kvad Tormod:

Den ædle Kvinde undres,

at vi er saa blege.

Faa af Saar blir fagre.

jeg fandt dem i Pileregnen.

Gjennem mig fór Malmen,

den myge, med Magt dreven.

Hvast har det farlige Jern

nær Hjertet rammet (jeg tænker)

[417] Da sagde Lægen: «Lad Du mig se Dine Saar, og jeg skal stelle med dem.» Siden satte han sig ned og tog Klæderne af sig. Men da Lægen saa hans Saar, undersøgte hun det Saar, han havde i Siden; hun merkede, at det stod et Jern i det, men vidste ikke vist, hvor Jernet havde taget Veien. Hun havde laget i en Stenkjedel stødt Løg og andre Græs og kogt det sammen og gav de saarede Mænd det at æde og prøvede saa, om de havde Hulsaar, thi hun merkede Løgen ud af Saaret, om den kom indenfra. Hun bar det til Tormod og bad ham æde. Han svarer: «Bær det bort, jeg har ikke Grød-sott.» Siden tog hun en Spændetang og vilde drage Jernet ud, men det var fast og gik ikke; det stod ogsaa lidet ud, thi Saaret havde svulmet op. Da sagde Tormod: «Skjær Du til Jernet, saa at Du kan naa det vel med Tangen; giv mig den siden og lad mig rykke.» Hun gjorde, som han sagde. Da tog Tormod Guldringen af sin Haand og gav den til Lægen, bad hende gjøre sligt med den, som hun vilde. «God Eiendom er det,» siger han; «Kong Olav gav mig denne Ring imorges.» Siden tog Tormod Tangen og rykkede Pilen ud; det var Kroker paa den, og derpaa laa Trevler af Hjertet, nogle røde, nogle hvide. Og da han saa det, sagde han: «Vel har Kongen alet os; fedt er det mig endnu om Hjerterødderne!» Siden bøiede han sig tilbage og var da død. Her ender Fortællingen om Tormod.

235. Kong Olav faldt Onsdagen quarto kalendas Augusti (29de Juli); det var nær Middag, da de mødtes, men før Midmunden771 kom man i Kamp, men før Non faldt Kongen, men Mørket holdt sig fra Midmunde til Non. Sigvat Skald fortæller om Slagets Udfald:

Haardt er Savnet efter

Anglers Stridsmand, siden

Hærmænd dræbte Kongen

(de haarde Skjolde brødes).

Sverdtid røvede Olavs

Liv, der Hæren kløvede

Skjolde, men Dag kunde

skynde sig unda.

Og fremdeles kvad han dette:

Fordum ikke vidste

Folk saadan Styrke

hos Bondemænd eller Herser

(Heltens Død de voldte).

at Sverdsvingerne kunde

slig en Konge fælde

(mange dyre Drenger

døde), som Olav tyktes.

Bønderne rante ikke de faldne, men strax efter Slaget blev det snarere saa, at Rædsel slog mange af dem, som havde været imod Kongen; men dog holdt de fast ved sin Uvilje og dømte det sig imellem, at de Mænd, som var faldne med Kongen, skulde ikke faa slig Omsorg eller Grav, som sømmede sig gode Mænd; de kaldte dem alle Ransmænd og utlæge. Men de Mænd, som var mægtige og havde Frænder der blandt de faldne, gav ikke Agt derpaa; de flyttede sine Frænder til Kirkerne og fik dem gravsatte.

[418] 236. Torgils Halmasøn og hans Søn Grim fór til Kampvolden om Kvelden, da det var blevet mørkt; de tog Kong Olavs Lig op og bar det bort did, hvor det var et lidet og tomt Skur paa den anden Side af Gaarden. De havde Lys og Vand med sig; de tog da Klæderne af Liget, tvættede det, svøbte det siden med Linduger og lagde det ned der i Huset og hyllede det med Ved, saa at Ingen kunde se det, om end Mænd kom i Huset; de gik siden bort og hjem til Gaarden. Med begge Hærene havde det fulgt mange Stavkarler og slige Fattigfolk, som bad om Mad. Men om Kvelden efter Slaget havde mange af det Slags Folk dvælet efter der, og da det blev Nat, søgte de sig Husly i alle Huser, baade smaa og store. Det var en blind Mand, som det fortælles om; han var fattig, og hans Svend fór med ham og leiede ham; de gik ude om i Gaarden og ledte efter Husly. De kom til det samme øde Hus; Døren var saa lav, at man næsten maatte krybe ind. Og da den blinde Mand kom i Huset, famlede han for sig over Gulvet og ledte efter, om han kunde lægge sig ned; en Hat havde han paa Hovedet, og Hatten gled ned for hans Ansigt, da han bøiede sig ned. Han kjendte for sig med Hænderne, at det var Vand paa Gulvet; derefter tog han sin vaade Haand op og rettede Hatten op, og Fingrene kom op ved Øinene; men strax fik han saa sterk Kløe i Øielaagene, at han med de vaade Fingre strøg selve Øinene; siden krabbede han ud af Huset og sagde, at der kunde man ikke ligge inde, thi der var alt vaadt. Og da han kom ud af Huset, saa han strax først sine Hænder og alt det, som var nær ham, – det, som han kunde se for Nattemørket. Strax gik han hjem til Gaarden og ind i Stuen og sagde der til alle Mænd, at han havde faaet sit Syn, og han var nu en skarpsynt Mand. Men det vidste mange Mænd der, at han længe havde været blind, thi han havde forud været der og gaaet om i Bygdene. Han siger, at han først saa, da han kom ud af et lidet, tarveligt Hus, «og der inde var alt vaadt,» siger han; «jeg greb der med Hænderne og gniede de vaade Hænder i mine Øine»; han siger ogsaa, hvor det Hus stod. Men de Mænd, som var der og saa disse Tidender, undredes meget over denne Hændelse og talte mellem sig om, hvad som kunde være inde i det Hus. Men Torgils Bonde og hans Søn Grim tyktes vide, hvorfra denne Hændelse kunde være kommet op. De ræddedes meget for, at Kongens Uvenner skulde fare og ransage Huset. Siden listede de sig bort og fór til Huset og tog Liget; de flyttede det ud i Hagen og gjemte det der; siden fór de til Gaarden og sov Natten over.

237. Tore Hund kom om Torsdagenn772 ovenfra Værdalen ud til Stiklarstader, og ham fulgte mange Folk; der var ogsaa mange af Bondemændene tilstede. Da blev fremdeles Kampvolden ryddet; man flyttede bort sine Frænders og Venners Lig og hjalp de saarede, som man vilde helbrede; men en Mængde var nu døde, efterat Slaget var endt. Tore Hund gik derhen, hvor Kongen var falden, og ledte efter Liget; og da han [419] ikke fandt det, spurgte han sig for, om nogen Mand kunde sige ham, hvor Liget var kommet hen; men det vidste ingen at sige. Da spurgte han Torgils Bonde, om han vidste noget om, hvor Kongens Lig var. Torgils svarer saa: «Ikke var jeg i Slaget, og jeg ved faa Tidender derfra. Her gaar nu mange Sagn; det siges nu, at Kong Olav har været mødt i Nat oppe ved Stav og en Skare Mænd med ham; men hvis han er falden, da har vel Eders Folk gjemt hans Lig i Holt eller Røser.» Men skjønt Tore tyktes at vide det sande, at Kongen var falden, fæstede dog mange Lid til dette og satte ud det Rygte, at Kongen nok havde kommet bort fra Slaget, og at det vel vilde være kort, inden han fik en Hær og kom imod dem. Fór da Tore til sine Skibe og seilede siden ud efter Fjorden. Da tog al Bondehæren til at sprede sig, og de flyttede bort alle saarede Mænd, som kunde røres.

238. Torgils Halmasøn og hans Søn havde Kong Olavs Lig i sit Verge og var meget hugsyge for, hvorledes de skulde faa greiet det saa, at ikke Kongens Uvenner skulde mishandle Liget; thi de hørte slige Taler af Bønderne, at det Raad vilde komme frem, hvis Kongens Lig fandtes, at man skulde brænde det eller føre det ud i Sjøen og sænke det ned. De havde begge om Natten seet ligesom et Kjertelys brænde over det Sted, hvor Olavs Lig laa paa Kampvolden, og ligesaa siden, da de havde gjemt Liget, saa de stadig om Nætterne Lys henimod det Sted, hvor Kongen hvilte. De ræddedes for, at naar Kongens Uvenner fik se disse Tegn, skulde de lede efter Liget der, det var; Torgils havde Lyst til at flytte Liget bort til et Sted, hvor det var vel skjult. Torgils og Grim gjorde en Kiste og stelte meget omhyggelig med den og lagde deri Kongens Lig; [420] men siden gjorde de en anden Ligkiste og bar deri Halm og Sten, saa at det skulde have en Mands Tyngde, og lukkede den Kiste omhyggelig. Og da al Bøndernes Hær var borte fra Stiklarstader, gjorde Torgils og Grim sig rede til at fare. Han tog en Roskute; de var tilsammen syv eller otte Mænd, alle Frænder og Venner af Torgils. De flyttede lønlig Kongens Lig til Skibet og satte Kisten nede under Tiljerne. Den Kiste, som Stenene var i, havde de ogsaa med sig og satte den saaledes paa Skibet, at alle Mænd kunde se den. Siden fór de ud efter Fjorden, fik god Bør og kom om Kvelden,da det blev mørkt, ud til Nidaros og lagde til ved Kongsbryggen. Siden sendte Torgils Mænd op i Byen og lod sige til Biskop Sigurd, at de fór der med Kong Olavs Lig. Men da Biskopen spurgte denne Tidende, sendte han strax sine Mænd ned paa Bryggerne; de tog der en Ro-skute, lagde til Torgils's Skib og bad om at faa Kongens Lig. Torgils og hans Mænd tog da den Kiste, som stod oppe paa Tiljerne, og bar den i Skuten. Siden roede disse Mænd ud paa Fjorden og sænkede Kisten ned der. Da var det mørk Nat. Torgils og hans Mænd roede da op efter Aaen, indtil Byen stansede, og lagde til der, som heder Saurlid; det var ovenfor Byen. Da bar de op Liget og ind i et øde Skur, som stod der ovenfor andre Huser; der vaagede de om Natten over Liget. Torgils gik ned i Byen og fik de Mænd i Tale, som havde været Kongens bedste Venner der; han spurgte dem, om de vilde tage imod Kongens lig, men det turde ingen Mand gjøre. Siden flyttede Torgils og hans Mænd Liget op langs Aaen og grov det ned der i den Sandmæle, som er der; de stelte bagefter om det, saa at man ikke skulde se, at det var nylig arbeidet der. De havde fuldendt alt dette, inden det dagede; de fór da til sit Skib, lagde strax ud af Aaen og fór siden sin Vei, indtil de kom hjem til Stiklarstader.

239. Svein, Søn af Kong Knut og af Alfiva, Datter af Alfrin Jarl,n773 havde været sat til at styre i Jomsborg i Vendland; men da var en Ordsending kommet til ham fra hans Fader, Kong Knut, at han skulde fare til Danmark, og dertil det, at han siden skulde fare til Norge og der tage ved det Rige til Styrelse, som var i Norge, og dermed have Kongenavn over Norge. Siden fór Svein til Danmark og havde mange Mænd med derfra; med ham fór Harald Jarln774 og mange andre Stormænd. Om det taler Toraren Lovtunge i det Kvæde, som han digtede om Svein Alfivasøn og kaldes Glælognskvida:n775

Det ei dølges,

at Danerne gav

dygtigt Følge

til Dåglingen.n776

Der var Jarlen

aller størst,

og hver Mand,

som ham fulgte,

en Dreng bedre

end den anden.

[421] Siden fór Svein til Norge, og med ham hans Moder Alfiva, og han blev taget til Konge der paa hvert Lagthing. Han var da kommet østenfra (søndenfra) til Viken, da Slaget stod paa Stiklarstader og Kong Olav faldt. Svein stansede ikke sin Færd, før end han kom om Høsten nord i Trondhjem; der blev han taget til Konge som paa andre Steder.

Kong Svein førte nye Love til Landet om mange Ting, og de var tagne efter det, som var Lov i Danmark, men nogle var meget haardere. Ingen Mand skulde fare af Landet, uden Kongen tillod det; men hvis han fór, da skulde alle hans Eiendommer falde under Kongen. Enhver, som dræbte en Mand, skulde miste Land og Løsøre. Hvis en Mand blev utlæg og det saa blev en Arv ledig til ham, skulde Kongen have den Arv. Ved Jul skulde hver Bonde give Kongen en Mælen777 Malt fra hver Arne og et Laar af en tre Vintres Oxe – det blev kaldt «Vinar-todde»n778 – og et Spand Smør, men hver Husfrue skulde give ham «Rygjar-to»,n779 det var uspundet Lin, saa meget, at man kunde spænde det om den største og den længste Finger. Bønderne var skyldige til at bygge alle de Huser, som Kongen vilde have paa sine Gaarder. Syv Mænd skulde ruste én Mand ud til Leding og regne med hver, som var fem Vintre gammel, og efter den Regning have Hamler.n780 Hver Mand, som roede paa Hav,n781 skulde betale Kongen «Landvarde»,n782 hvorfra han end roede ud; men det er fem Fisker. Hvert Skib, som fór bort fra Landet, skulde holde et Rum for Kongen tvert over Skibet. Hver Mand, som fór til Island, skulde betale Landøre, enten han var der fra Landet (Norge) eller her ude fra (Island). Dermed fulgte og det, at da skulde danske Mænd være saa meget værd i Norge, at et Vidne af én af dem skulde fælde ti Nordmænds Vidne. Men da denne Lovgivning blev aabenbaret for Almuen, tog Mænd strax til at reise sin Hu op imod den og knurrede sig imellem; de, som ikke havde været med i Færden imod Kong Olav, talte saa: «Tag nu, I Indtrønder, Venskab og Løn af Knytlingernen783 for det, at I kjæmpede imod Kong Olav og fældte ham fra Landet. Det var lovet Eder Fred og Bedring af Eders Ret, men nu faar I Tvang og Trældom og dertil stor Skam og Niddingskab.» Men det var ikke godt at sige noget imod det. Nu saa alle, at det var givet uheldige Raad; men man havde dog ikke Mod til at gjøre Reisning imod Kong Svein, og det mest af den Aarsag, at man havde givet Kong Knut i Gisler sine Sønner eller andre nære Frænder, og desuden af, at det da ikke var nogen Formand for en Opstand. Snart havde man meget at sige paa Kong Svein, men gav dog mest Alfiva Skylden for alt det, som var dem imod, og da skjønte mange Mænd Sandheden om Kong Olav.

[422] 240. Denne Vinter kom den Tale op blandt mange Mænd der i Trondhjem, at Kong Olav var en sandhellig Mand, og at det hændte mange Jertegn til Vidnesbyrd om hans Hellighed. Mange tog da paa at gjøre Bønner til Kong Olav om de Ting, [423] som tyktes dem vigtige. Mange Mænd fik Hjælp af disse Bønner, nogle Helsebod, nogle Held paa Færder eller andre slige Goder, som de tyktes at trænge til.

241. Einar Tambeskjelve var kommet hjem vestenfra England til sine Gaarder og havde de Landindtægter, som Kong Knut havde givet ham, da de var sammen i Trondhjem, og det var næsten et Jarlsrige. Einar Tambeskjelve havde ikke været med i Modstanden imod Kong Olav; det roste han sig selv af. Einar mindedes det, at Knut havde lovet ham Jarldømme i Norge, og tillige, at Kongen ikke holdt sine Løfter. Einar var den første blandt Stormændene til at holde op Kong Olavs Hellighed.

242. Finn Arnesøn dvælte kort Tid paa Egge hos Kalv, thi han havde stor Vrede over, at Kalv havde været i Slaget imod Kong Olav; Finn gav stadig Kalv haard Tiltale for denne Sags Skyld. Torberg Arnesøn holdt sig meget bedre i Tømme end Finn; men dog ønskede Torberg at fare bort og hjem til sin Gaard. Kalv gav sine Brødre et godt Langskib med al Redskab og anden Udrustning og godt Følge. De fór da hjem til sine Gaarder. Arne Arnesøn laa længe saaret, men blev dog lægt og fri for Legemsskade; han fór siden om Vinteren syd til sin Gaard. Alle Brødrene tog sig Fred af Kong Svein og satte sig hjemme i Ro.

243. Sommeren efter blev det meget Tale om Kong Olavs Hellighed, og alle talte nu ganske anderledes om Kongen. Af dem, som før havde gaaet imod ham i fuldt Fiendskab og ikke havde i noget villet gaa ind paa Sandheden om ham, var det nu mange, som sandede, at Kongen nok var hellig. Man tog da til at vende sig med Dadel imod de Mænd, som mest havde egget til Modstand imod Kongen. Meget fik Biskop Sigurd Skylden for det, og man blev der saa store Uvenner af ham, at han fandt det raadeligt at fare bort og vester til England til Kong Knut. Siden sendte Trønderne Mænd og Ordsendinger til Oplandene, at Biskop Grimkel skulde komme nord til Trondhjem. Kong Olav havde sendt Biskop Grimkel tilbage til Norge, da Kongen fór øster til Gardarike; havde Biskop Grimkel siden været paa Oplandene. Men da denne Ordsending kom til Biskopen, gjorde han sig strax rede til den Færd. Aarsagen til, at Biskopen fór, var ogsaa meget det, at han troede, det var sandt, som sagdes om Kong Olavs Jertegn og Hellighed.

244. Biskop Grimkel fór til Møde med Einar Tambeskjelve. Einar tog med Glæde imod Biskopen. De talte da siden om mange Ting, særlig om de Stortidender, som da havde hændt i Landet. De blev enige sig imellem om alle Sager. Siden fór Biskopen ind til Kjøbstaden; der tog hele Mængden vel imod ham. Han spurgte omhyggelig efter om de Tegn, som fortaltes om Kong Olav, og han fik godt at høre. Siden sendte Biskopen Bud ind til Stiklarstader til Torgils og hans Søn Grim, og stævnede dem ud til Byen til Møde. Torgils og hans Søn lagde ikke den Færd under sit Hoved; de fór ud til Byen til Biskopen. Da siger de ham alle de merkelige Ting, [424] som de havde faaet Vished om, ligeledes ogsaa det, hvor de havde gjemt Kongens Lig. Siden sendte Biskopen Bud efter Einar Tambeskjelve, og Einar kom til Byen. Einar og Biskopen havde da Samtale med Kongen og Alfiva og bad, at Kongen skulde give Lov til, at man tog Kong Olavs Lig op af Jorden. Kongen gav Lov til det og bad Biskopen fare med det, som han vilde. Det var da en Mængde Mennesker i Byen. Biskopen og Einar og Mænd med dem fór nu did, hvor Kongens Lig var jordet, og lod grave efter det. Kisten var da kommet næsten op af Jorden. Det var mange Mænds Raad, at Biskopen skulde lade Kongen grave ned i Jorden ved Klemenskirke; men da det var gaaet 12 Maaneder og fem Nætter,n784 blev hans hellige Levninger tagne op. Da var Kisten atter kommet næsten op af Jorden, og da var Kong Olavs Kiste ny af Udseende, som om den var nyhøvlet. Biskop Grimkel gik da hen, hvor Kong Olavs Kiste blev lukket op; det var der en dyrebar Lugt. Da lagde Biskopen Kongens Aasyn bart, og da var hans Udseende ingenlunde forandret; det var Rødme i Kinderne, som det vilde være, om han var nys sovnet. De, som havde seet Kong Olav, da han faldt, de fandt en stor Mon deri, at hans Haar og Negler havde voxet, nærmest det, som det vilde have været, om han havde været ilive her i Verden al den Tid, siden han faldt. Da gik Kong Svein og alle de Høvdinger, som der var, til for at se Kong Olavs Legeme. Da sagde Alfiva: «Svært sent raadner Lig i Sand; ikke vilde det have været saa, om han havde ligget i Muld.» Siden tog Biskopen en Sax og skar noget af Kongens Haar og ligesaa af hans Skjeg; han havde havt langt Mundskjeg, saa som dengang var Sedvane blandt Folk. Da sagde Biskopen til Kongen og Alfiva: «Nu er Kongens Haar og Mundskjeg saa sidt, som da han døde, men det har voxet saa meget, som I nu ser her skaaret af.» Da svarer Alfiva: «Da tykkes mig det Haar en Helligdom, om det ikke brænder i Ild; ofte har vi seet Haar helt og uskadt af Mænd, som har ligget i Jorden længere end denne Mand.» Siden lod Biskopen lægge Ild i et Røgelsekar, signede det og lagde Røgelse paa. Siden lagde han Kong Olavs Haar i Ilden. Og da al Røgelsen var brændt, tog Biskopen Haaret op af Ilden, og var da Haaret ubrændt. Biskopen lod Kongen og andre Høvdinger se det. Da bad Alfiva om at lægge Haaret i uviet Ild. Da svarede Einar Tambeskjelve, bad hende tie og sagde hende mange haarde Ord. Det blev da Biskopens Afgjørelse og Kongens Samtykke og hele Folkets Dom, at Kong Olav var sandhellig. Kongens Legeme blev da baaret ind i Klemenskirke og stillet op over Høialteret. Kisten blev svøbt i Pell, og det blev sat over den et Tjeld af Gudvæv. Og da hændte det strax mange Slags Jertegn ved Kong Olavs Helligdom.

245. Paa den Mæle, hvori Kong Olav havde ligget i Jorden, kom der op en fager Brønd, og Mænd fik Helsebod for sine Men af det Vand. Den blev indbygget, [425] og det Vand har man stadig siden omhyggelig taget Vare paa.n785 Et Kapel blev først gjort og Alteret sat der, hvor Kongens Grav havde været; men nu staar paa det Sted Kristkirken. Erkebiskop Øisteinn786 lod der sætte Høialteret paa det samme Sted, hvor Kongens Grav havde været, dengang han reiste dette store Munster,n787 som nu staar; paa det Sted havde ogsaa Alteret været i den gamle Kristkirke.n788 Saa er sagt, at Olavskirkenn789 staar nu der, hvor det Ødeskur stod, som Olavs Lig var sat i om Natten; det kaldes nu Olavslid, hvor Kongens Helligdom blev baaret op fra Skibet, og det er nu midt i Byen.n790 Biskopen tog Vare paa Kong Olavs Helligdom; han skar hans Haar og Negler; thi begge Deler voxte som dengang, da han var en levende Mand her i Verden. Saa siger Sigvat Skald:

Jeg lyver, om ikke Olav

eier som en levende Mand

Haarvext (i Digtet jeg hædrer

helst Kongens Svender).

Saa, som hans Haar voxte

paa det lyse Hoved i Gardar,

har det endnu holdt sig

(han gav Valdemarn791 Synet).

Toraren Lov-tunge digtede om Svein Alfivasøn det Kvæde, som heder Glælognskvida, og deri er disse Vers:

Nu har sig

til Sæde laget

Tjodkongen

i Trondhjem.

Der vil han

hele sit Liv

for Riget

raade fuldt.

Der, hvor Olav

eiede Land,

inden han fór

op til Himlen,

og did han,

som hver ved,

(for en Konge)

kom levende.

[426] Neppe havde

Haralds Søn

aabnet sig Hjem

i Himmerige,

før han en mægtig

Mægler blev

– – – –

– – – –

Der ligger han,

hel og ren,

lovsæle Gram,

med Legemet sit,

og der kan,

som da han leved',

Haar og Negler

paa ham voxe

Der Klokkerne

kan ringe

af sig selv

over Skrinet,

og hver Dag

hører Folket

Klokkers Lyd

over Kongen.

Men op der

fra Alteret

Kjerter brænder,

som Krist tækkes.

Saa har Olav,

inden han døde,

syndefri

sin Sjæl berget.

En Hær af Mænd

der den hellige

Konge ligger,

knæler om Hjælp.

Blinde og stumme

søger til Kongen,

men hjem de farer

helbredede.

Ved Du Olav,

at han under Dig

(god han er)

Grunden sin.

Han søger

hos selve Gud

Aar og Fred

for alle Mænd,

der Du bærer

Bønnerne Dine

frem for Bogmaalets

faste Støtte.n792

[427] Toraren Lov-tunge var da hos Kong Svein og hørte om disse store Tegn paa Kong Olavs Hellighed, at man kunde høre ved himmelsk Kraft over hans Helligdom lyd, som om Klokker ringedes, og at Kjerter tændte sig selv der over Alter af himmelsk Ild. Men naar Toraren siger, at det til Kong Olav kom en Hær af Mænd, halte og blinde eller paa anden Vis syge, men fór sunde derfra, omtaler eller nævner han det ikke anderledes, end at det maa have været en Mængde Mænd, som da fik Helse strax i Førstningen af den hellige Kong Olavs Jertegns Virksomhed; men mest er det skrevet og talt om de største Kong Olavs Jertegn, dem som siden har hændt.

246. Saa siger de Mænd, som regner nøiagtig, at Olav den hellige var Konge over Norge i femten Vintre, efterat Svein Jarl fór fra Landet; men Vinteren forud tog han Kongenavn af Oplændingene. Sigvat Skald siger saa:

Olavs aandprude Hoved

det øvre Land raadede

fulde femten Vintre,

inden han fandt Døden.

Hvilken værdigere Fyrste

vandt Verdens nordre

Ende? Kongen holdt sig

kortere Tid, end han skulde.

Kong Olav den hellige var 35 Aar gammel, da han faldt, efter Are Prest den frodes Udsagn. Han havde da havt 20 rigtige Slag. Saa siger Sigvat Skald:

Nogle paa Gud troede

(godt var at se Forskjellen);

Folkekampe tyve

fremdjerve Konge havde.

Dristig paa høire Haanden

han bød de Kristne at stande.

Magnus's flugtsky Fader

Gud at favne jeg beder.

Nu er en Del af Kong Olavs Saga fortalt om nogle af de Tidender, som hændte, medens han raadede for Norge, og ligeledes om, at han faldt, og at hans Hellighed kom op. Men nu skal heller ikke det ligge nede, som det dog er størst Ære i, at fortælle om hans Jertegn, om end det er skrevet senere i denne Bog.

247. Kong Svein Knutsøn raadede over Norge i nogle Vintre. Han var barnslig baade i Alder og i Forstand. Hans Moder Alfiva havde da mest Landsstyrelsen, og Landets Mænd var i meget hendes Uvenner, baade da og stadig siden. Danske Mænd havde da megen Overmagt i Norge, men det likte Landets Mænd ilde. Naar slige Taler blev førte frem, gav andre Landsmænd Trønderne Skylden, at de havde mest voldt, at Kong Olav den hellige var faldt fra Landet, og at Norges Mænd var komne under dette onde Rige, da Tvang og Ufrihed gik over alt Folket der, baade mægtige Mænd og ringe og hele Almuen; de sagde, at Trønderne var skyldige til at gjøre Opstand, «for at de kan fri os fra dette Kongedømme». Det var ogsaa Landsmændenes Tro, at Trønderne da havde den meste Støtte i Norge af sine Høvdinger og af den store Folkemængde, som var der. [428] Men da Trønderne hørte, at Landets Mænd rettede Tiltale imod dem, gik de ogsaa ved, at det var sand Tale, og at de havde handlet ilde ved at røve Kong Olav for Liv og Land; men de sandede ogsaa, at de havde faaet ond Løn for sin onde Gjerning. Høvdingene havde nu Stævner og holdt Raad sig imellem. Der var Einar Tambeskjelve Ophavsmand til disse Raad. Saa var det ogsaa med Kalv Arnesøn, at nu fandt han, i hvad for Snare han havde ladet sig fange efter Kong Knuts Opeggelse. De Løfter, han havde givet Kalv, de brødes nu alle; thi Kong Knut havde lovet Kalv Jarldømme og Magt over hele Norge, men Kalv havde været Hovedmand til at holde Strid med Kong Olav og fælde ham fra Landet. Men Kalv fik ikke større Titel end før og syntes, at han nu var godt narret. Der fór nu Ordsendinger mellem Kalv og hans Brødre Finn, Torberg og Arne, og nu bedredes deres Frændskab.

248. Da Svein havde i tre Vintre været Konge i Norge, spurgtes de Tidender til Norge, at det vestenfor Havet samlede sig en Flok, og Høvding for den var en, som kaldte sig Trygve; han kaldte sig Søn af Olav Trygvesøn og af den engelske Gyda. Men da Kong Svein spurgte, at en udenlandsk Hær vilde komme til Landet, bød han Folk ud nord fra Landet, og de fleste Lendermænd fór med ham fra Trondhjem. Einar Tambeskjelve sad hjemme og vilde ikke fare med Kong Svein. Men da Kong Sveins Ordsending kom til Kalv ind paa Egge, at han skulde ro Leding med Kongen, tog Kalv en tyvesædet Snekke, han eiede; han gik ombord paa den med sine Huskarler, rustede den ud saa raskt, han kunde, styrede siden ud efter Fjorden og biede ikke paa Kong Svein. Kalv styrede siden sydover til Møre og stansede ikke, før end han kom syd til Giske til sin Bror Torberg. Siden lagde alle Brødrene, Arnes Sønner, Stævne og holdt Raad sig imellem. Efter det fór Kalv nord hjemad. Men da han kom til Frekøsund,n793 var Kong Svein kommet did og laa i Sundet med sin Hær. Men da Kalv roede søndenfra ind i Sundet, kaldte de paa hinanden, og Kongsmændene bad Kalv lægge til og følge Kongen og verge hans Land. Kalv svarede: «Det har jeg gjort tilfulde, om ikke for meget, at kjæmpe imod mine Landsmænd for at vinde Rige til Knytlingerne.» Kalvs Mænd roede da sin Vei nordover; han fór videre, til han kom hjem paa Egge. Ingen af Arnesønnerne roede denne Leding med Kongen. Kong Svein styrede med sin Hær syd i Landet. Men da han ikke spurgte noget til, at Hæren var kommet vestenfra, styrede han syd til Rogaland og helt til Agder; thi Folk gjettede paa, at Trygve først vilde søge øster til Viken, thi der havde hans Forfædre været og havt mest Magt, og der havde han mest Frændestyrke.

249. Da Kong Trygve styrede østover, kom han med sin Hær ind til Hordaland. Da spurgte han, at Kong Svein havde seilet sydover, og Kong Trygve styrede da [429] syd til Rogaland. Men da Kong Svein fik Nys om Trygves Færd, da han var kommet til Land, vendte han om nordover med sin Hær, og de mødtes, han og Trygve, indenfor Bokn i Soknarsund,n794 nær det Sted, der Erling Skjaalgsøn var falden. Det blev en stor og haard Strid. Saa siger Mænd, at Trygve skjød Spyd med begge Hænder ad Gangen; han sagde: «Saa lærte min Fader mig at messe!» Det havde hans Uvenner sagt, at han skulde være Søn af en Prest; men han roste sig af, at han da lignede mere Kong Olav Trygvesøn; Trygve var ogsaa den dygtigste Mand. I denne Strid faldt Kong Trygve og mange af hans Mænd, nogle kom paa Flugt, og nogle gik til Gud. Saa siges det i Trygve-slokken:

Den ære-lystne Trygve

ilte til Kampen nordfra;

men Svein Konge seilede

søndenfra ham imøde.

Der var jeg nær Striden

(det blev et Kampmøde):

mange har der Livet

mistet (Sverdklang hørtes).

Om denne Strid tales i den «Flokk», som blev digtet om Kong Svein:

Kvinde! det var ei Søndag

(Svender mange saaredes),

som naar Møen om Morgenen

til Manden bar Øl eller Løgen,

dengang Kong Svein sine

Drenger bød at tenge

(Ravnen fik da at æde

raat Kjød) Stavnene sammen.

Kong Svein raadede da fremdeles over Landet efter denne Strid; det var da god Fred. Kong Svein sad Vinteren efter syd i Landet.

250. Den Vinter havde Einar Tambeskjelve og Kalv Arnesøn Stævner og holdt Raad sig imellem; de mødtes i Kaupangenn795 Da kom did til Kalv Arnesøn en Sendemand fra Kong Knut og bar til ham Kong Knuts Ordsending, at Kalv skulde sende ham tre Tylvter Øxer og lade dem være meget udsøgte. Kalv svarer: «Ingen Øxer vil jeg sende til Kong Knut; men sig ham, at jeg skal skaffe hans Søn Svein saa mange Øxer, at det ikke skal tykkes, at de skorter ham.»

251. Tidlig om Vaaren tager Einar Tambeskjelve og Kalv Arnesøn fat paa sin Færd og havde en stor Skare Mænd og det bedste Mandevalg, som til var i Trøndelagen. De fór om Vaaren øster over Kjølen til Jæmteland, derpaa til Helsingeland, kom frem i Sverige og skaffede sig der Skibe. Om Sommeren fór de øster til Gardarike og kom om Høsten til Aldegjaborg. De lod da Sendemænd gaa op til Holmgaard til Kong Jarisleiv med den Ordsending, at de bød Olav den helliges Søn Magnus at tage imod ham og følge ham til Norge og yde ham Støtte, saa han kunde vinde sin Fadersarv, [430] og at gjøre ham til Konge over Landet. Men da den Ordsending kom til Kong Jarisleiv, holdt han Raad med Dronningen og sine Høvdinger; der blev da Enighed om, at det blev sendt Bud til Nordmændene, og de blev stævnede did til Møde med Kong Jarisleiv og Magnus. De fik Grid til denne Færd. Men da de var komne til Holmgaard, stadfæstedes det mellem dem, saa at de Nordmænd, som var komne did, gik Magnus til Haande og blev hans Mænd, og de bandt med Eder Kalv og alle de Mænd, som havde været imod Kong Olav paa Stiklarstader. Magnus gav dem løfter og fuldt Forlig og fæstede det med Ed, at han skulde være dem fuldt tro, om han fik Rige og Kongedømme i Norge; han skulde blive Kalv Arnesøns Fostersøn, men Kalv være skyldig til at gjøre alle de Handlinger, som Magnus troede at faa større eller friere Rige af end før.

Magnus den godes Saga

[431] Magnus Olavsøn drog efter Julen østen fra Holmgaard ned til Aldegjaborg; der tager de til at ruste sine Skibe, da Isene løstes om Vaaren. Om det taler Arnor Jarleskald i Magnusdraapa:

Nu tror jeg, at han, som svinger

Sverdet i blodig Kamp,

bød Mændene (vist jeg

ved det) gjøre sig rede;

Ikke var Guldets Uven

elleve Vintre gammel,

dengang da Hordernes Herre

Hærskib førte fra Gardar.

Kong Magnus styrede om Vaaren vester til Sverige. Saa siger Arnor:

Den unge Egg-svinger

ud bød Mænd til Ting;

kjække Hirdmænd sine

Hærklæder bar til Skibet.

Kongen paa iset Skibsbord

skar Havet østenfra;

til Sigtuner vældige

Vinder førte Fyrsten.

Her siges det, at da Kong Magnus fór vester fra Gardarike, seilede han først til Sverige og op til Sigtuner. Da var Emund Olavsøn Konge i Sverige; der var da ogsaa Dronning Astrid, som Kong Olav den hellige havde havt. Hun tog særdeles vel imod sin Stesøn Magnus og lod strax stævne et talrigt Ting paa det Sted, som hed Hangrar.n796 Men paa det Ting talte Astrid og sagde saa: «Her er nu kommet til os en Søn af den hellige Kong Olav, som heder Magnus; han vil nu fare til Norge [432] at søge sin Fadersarv. Jeg har stor Grund til at styrke ham til denne Færd; thi han er min Stesøn, saa som det er kjendt for alle, baade Svear og Nordmænd. Jeg skal ikke spare noget, som jeg kan skaffe, til at hans Styrke kan blive stor, hverken Mænd, som jeg har Magt over, eller Gods, og alle de, som gjør sig rede til denne Færd med ham, skal have mit fulde Venskab. Jeg vil og kundgjøre, at jeg vil give mig paa denne Færd med ham. Det vil da være synligt for alle, at jeg ikke sparer til hans Hjælp andre Ting, som jeg kan yde ham.» Siden talte hun længe og klogt; men da hun holdt op, svarede mange og sagde, at Svearne havde faret liden Hædersfærd til Norge, da de fulgte hans Fader, Kong Olav: «og her er det ikke bedre at vente med denne Konge,» siger de, «og derfor er Mændene lidet lystne efter denne Færd.» Astrid svarer: «Alle de, som vil gjælde for modige Mænd, vil ikke ræddes for sligt. Men hvis nogen har mistet sine Frænder eller selv faaet Saar med den hellige Kong Olav, da er det just mandig Gjerning at fare nu til Norge og hevne det.» Astrid kom saa vidt med sine Ord og sin Hjælp, at en Mængde Mænd gav sig i Færd med Astrid for at følge ham til Norge. Om det taler Sigvat Skald:

Høilig vi med vort Lov

vil lønne for rige Gaver

Olavs Datter, hun som

den digre Konge havde.

Ting holdt ude paa Hangrar

en talrig Hær af Svear,

dengang da øster Astrid

for Olavs Søn talte.

Ikke kunde hun givet

de gode Svear bedre

Raad, om den meget mandige

Magnus var hendes Søn.

Næst efter mægtige Kristus

mest voldte hun dette,

at Magnus kunde hele

Haralds Ætland favne.

Den milde Magnus kan takke

for mægtig Hjælp Astrid:

Mændenes Ven det førte

til Magten (det os glæder).

Den kloge Kvinde sin Stesøn

saa med Raad har hjulpet,

som faa andre (Sandhed

jeg siger til hendes Hæder).

Saa siger Tjodolv Skald i Magnus-flokken:

Ud lod Du dengang den snare

Snekke og Skibet med treti

Rorbænker stride i Havet

(Raaen knaged' i Blæsten).

Den voldsomme Vind ei spared'

paa Veien Masten den stramme;

Hirdmænd prude i Sigtuner

Seilet, det stribede, sænked'.

2. Magnus Olavsøn gav sig paa Færd fra Sigtuner og havde da mange Mænd, som Svearne havde skaffet ham. De fór tilfods gjennem Sverige og derpaa til Helsingeland. Saa siger Arnor Jarleskald:

Øxe-bærer! i svenske Bygder

siden bar Du de røde Skjolde.

Ikke fik Du Hærhjælp liden,

Landsfolket søgte Dig til Haande.

Vide kjendte Ulve-mætter!

Østfra strømmed' valgte Skarer

med hvide Skjolde og Spydene drevne

til Hæders-Ting til Kongens Følge.

Siden fór Magnus Olavsøn vester over Jæmteland og Kjølen og ned i Trondhjem, og strax tog alt Landsfolket vel imod ham. Men saasnart Kong Sveins Mænd [433] spurgte, at Kong Olavs Søn Magnus var kommet did i Landet, flyede de ad vide Veier og reddede sig; det blev da ikke gjort nogen Modstand imod Magnus. Kong Svein var syd i Landet. Saa siger Arnor Jarleskald:

Østfra kom Du med allerhøiest

Øgeshjelmn797 i trøndske Bygder.

Ravne-glæder! Dine Fiender

flygtede rædde (saa Rygtet siger).

Kjække Fyrste, Dine Fiender

følte, Ulykken nu sig nærmed';

Dine Uvenner maatte rædde

redde Livet ved bort at flygte.

3. Magnus Olavsøn fór med sine Mænd ud til Kaupangen, og der blev han taget vel imod. Siden lod han stævne Øre-ting;n798 Bondefolket kom til Tinget, da blev Magnus der taget til Konge over alt Landet, saa vide som hans Fader Kong Olav havde havt. Siden tog Kong Magnus sig Hird og valgte Lendermænd; han satte overalt i Herrederne Mænd til Aarmænd og Sysselmænd. Kong Magnus bød strax om Høsten Leding ud over hele Trondhjem; han havde godt for at faa Mænd og styrede siden med Hæren syd i Landet.

[434] 4. Kong Svein Alfivasøn var paa Søndhordaland, da han spurgte dette Hærsagn. Han lod strax skjære op Hærpil og sende den til fire Kanter fra sig; han stævnede til sig Bondealmuen og lod det Bud følge med, at fuld Almenning af Mænd og Skibe skulde fare ud og verge Land med ham. Alle de Mænd, som var i Nærheden af Kongen, søgte til ham. Kongen havde da Ting og Tale med Bønderne og bar da frem sit Erende og sagde, at han vilde fare imod Kong Magnus, Kong Olavs Søn, og holde Kamp med ham, om Bønderne vilde følge ham. Kongen talte noksaa kort. Bønderne gjorde lidet Tilraab til hans Tale. Siden holdt de danske Høvdinger, som var med Kongen, lange og snilde Taler, men Bønderne svarede og talte imod; mange sagde, at de vilde følge Kong Svein og kjæmpe med ham, men nogle vægrede sig; nogle tiede aldeles, og nogle sagde saa, at de vilde søge til Kong Magnus, saasnart som de kunde. Da svarer Kong Svein: «Saa synes det mig, som her er kommet faa Bondemænd af dem, som vi havde sendt Bud til, men disse Bønder, som her er, siger os selv, at de vil følge Kong Magnus; saa synes det mig, at de vil blive til saadan Hjælp som hine, som siger, at de vil sidde hjemme, og som de, som tier stille. Men af dem, som siger, at de vil følge os, vil vel hveranden eller flere ikke være os til nogen Støtte, om vi lægger til Strid med Kong Magnus. Det er mit Raad, at vi ikke giver os i disse Bønders Tro, men farer heller did, hvor alt Folket er os trygt og tro; der har vi Styrke nok til at vinde dette Land under os.» Men saasnart Kongen havde ytret denne Mening, fulgte alle hans Mænd dette Raad. De vendte da Stavnene om og drog sine Seil op; seilede da Kong Svein øster langs Landet og stansede ikke, før end han kom til Danmark; der blev han godt modtaget. Men da Svein mødte sin Broder Hårdeknut, bød han Kong Svein at have Rige hos sig i Danmark, og det tog Svein imod.

5. Kong Magnus fór om Høsten helt øster til Landsenden og blev taget til Konge overalt i Landet, og hele Landsfolket var glad over, at Magnus var bleven Konge. Den samme Høst døde Knut den mægtige i England idus Novembris (13de November);n799 han blev jordet i Vinæster;n800 da havde han været Konge over Danmark i 27 Vintre, men baade over Danmark og England i 24 Vintre,n801 men dertil over Norge i 7 Vintre. Da blev Knuts Søn Harald taget til Konge i England. Den samme Vinter døde Svein Alfivasøn i Danmark. Tjodolv kvad saa om Kong Magnus:

Du red over Ødemarker,

Ørne-mætter! fra Svitjod;

Dig fulgte raske Hærmænd,

Herre, østfra til Norge.

Men Svein flygtede siden,

svigtet af alle, fra Landet.

Landflygtig (hørte jeg) unda

Alfivas Søn rømte.

[435] Bjarne Gullbraa-skald digtede om Kalv Arnesøn:

Du loved' den unge Konge

Arven, som han kræved'.

Sandt er, at Svein maatte

sidde i Danmark alene.

Kalv! Du lod Magnus komme,

den kamplystne, til Landet

(Du det voldte, at Fyrsten

fik sit Rige) fra Gardar.

Kong Magnus styrede den Vinter i Norge, men Hårdeknut i Danmark.

6. Vaaren efter bød begge Kongerne Leding ud, og de Ord sagdes om dem, at de vilde lægge til Strid ved Elven.n802 Men da begge Hærene søgte mod hverandre, sendte Lendermændene af begge Hærer Bud til sine Frænder og Venner, og det fulgte med begges Ordsending, at man skulde gjøre Fred mellem Kongerne. Men da begge Konger var unge og barnslige, havde de mægtige Mænd, som var valgte dertil i begge Lande, Rigsstyrelsen for dem; det kom da saa vidt, at det blev aftalt en Forligsstævne mellem Kongerne. Siden mødtes de selv, og det blev da talt om Forlig, og det kom til Aftale, at Kongerne svor sig i Brødrelag og satte Fred mellem sig, saa længe begges Liv varede, og hvis en af dem døde uden Søn, skulde den af dem, som levede længst, tage efter ham Land og Undersaatter. Tolv Mænd, de som var de ypperste af hvert Rige, svor med Kongerne paa det, at dette Forlig skulde holdes, saalænge nogen af dem levede. Derpaa skilles Kongerne, og hver fór hjem til sit Rige, og dette Forlig holdtes, saalænge de levede.

7. Dronning Astrid, som Kong Olav den hellige havde havt, kom til Norge med Kong Magnus, sin Stesøn, og var hos ham i gode Kaar, som værdigt var. Da [436] kom ogsaa Magnus's Moder Alvhild til Hirden; Kongen tog strax imod hende med stor Kjærlighed og gav hende en hæderlig Stilling. Men med Alvhild gik det, som det kan gaa med mange, som faar Magt, at ligesaa snart voxte Overmodet hos hende, saa at hun likte ilde, at Dronning Astrid blev noget høiere agtet end hun i Sæde og anden Tjeneste; Alvhild vilde sidde nærmere Kongen, men Astrid kaldte hende sin Tjenestekvinde, saaledes som det før havde været, da Astrid var Dronning over Norge, dengang da Kong Olav raadede for Landet. Astrid vilde ikke for nogen Pris have Sæde med Alvhild, og de kunde ikke være i ét Herberge sammen. – Sigvat Skald havde faret til Rom, da Kampen stod paa Stiklarstader; men da han var paa Veien nordover, spurgte han Kong Olavs Fald; det var ham til stor Sorg. Han kvad da:

Paa Muntn803 stod jeg og mindedes,

en Morgen nær Borgene,

det Land, hvor man mange Skjolde

spalted' og side Brynjer.

Jeg tænkte paa Kongen, som længe

lykkelig raaded' for Landet;

da var Torrådn804 min Fader

i Førstningen der hos ham.

Sigvat gik en Dag gjennem et Torp og hørte, at en Husbonde jamrede meget, fordi han havde mistet sin Kone, slog sig for Brystet og rev Klæderne af sig, græd høit og sagde, at han vilde gjerne dø. Sigvat kvad:

Naar Møens Favntag han mister,

Manden ønsker sig Døden:

Altfor dyr er Elskov,

naar efter den tabte man græder.

Men flugt-hadende Hirdmand,

han som sin Herre har mistet,

fælder Drabs-taarer:

Tabet for os er værre.

8. Sigvat kom hjem til Norge; han havde Bo og Børn i Trondhjem. Han fór nordover langs Land paa et Fragtskib; men da de laa i Hillarsund,n805 saa de, hvor mange Ravner fløi forbi. Sigvat kvad:

Ravnene ser jeg haste

til Havnen (Lig de mindes),

hvor Nordmænds gode Fyrste

fordum lagde Skibene.

Hver Dag udenfor Hillar

hviner de graadige Ørner,

de som Olav fordum

ofte kaldte til Bytte.

Men da Sigvat kom nord til Kaupangen, da var Kong Svein der og bød Sigvat at fare til ham; thi Sigvat havde før været hos Knut den mægtige, Kong Sveins Fader. Sigvat siger, at han vil fare hjem til sit Bo. Det var en Dag, at Sigvat gik ude paa Strædet; han saa, hvor Kongens Mænd holdt Leg. Sigvat kvad:

Bort jeg fra Kongens Svender

(i Brystet ondt jeg føler)

mig vender, fra Hirdmænds Leger:

ligbleg jeg er ved at se det.

Da jeg mindes, hvor fordum

min ordsæle Drotten

med sine Mænd ofte

paa Odelstoftene legte.

[437] Siden fór han hjem til sit Bo. Han Hørte, at mange dadlede ham og sagde, at han havde løbet bort fra Kong Olav. Sigvat kvad:

Hvidekrist lade mig have

den hede Ild i Helved',

om jeg vilde Olav

(uskyldig er jeg) svigte.

Vidner overflødige

af andre for det har jeg:

Jeg fór til Rom i Faren806

(fjernt for mig er at negte).

Sigvat likte sig ikke hjemme; han gik ude en Dag og kvad:

De høie, ludende Fjelde

i hele Norge mig tyktes

at le (før var jeg kjendt

paa Knarrer), da Olav leved'.

Siden mig Lien synes

(Sorg er nu mit Eie)

meget ublidere:

Yndest hos Kongen jeg havde.

Ved Førstningen af Vinteren fór Sigvat øster over Kjølen til Jæmteland, derfra til Helsingeland, og kom frem i Sverige; han fór strax til Dronning Astrid og var hos hende i gode Kaar i lang Tid. Han var ogsaa hos hendes Broder, Kong Ånund, og fik af ham 10 Mark brændt Sølv; saa siges i Knuts-draapa. Sigvat spurgte ofte, naar han fandt Kjøbmænd, som fór paa Holmgaard, hvad de kunde sige ham om Magnus Olavsøn; han kvad:

End mig lyster at spørge

østenfta Nyt, fra Gardar.

Om unge Ædling jeg hører

ofte Ros, ikke sparsom.

Lidet jeg fritter, skjønt Elskovs

Fugler, de smaa, smygende,

flyver imellem os; Færden

(frygter jeg) hid er løiet.

9. Men da Magnus Olavsøn kom fra Gardarike til Sverige, da var Sigvat der hos Dronning Astrid, og de blev da alle meget glade. Da kvad Sigvat:

Hjemmet Du søgte med Fare,

men hænde vel kan det (jeg priser

Din Magt), at Du, Kong Magnus,

Dine Mænd og Landet hilser.n807

Siden slog Sigvat sig i Færd med Dronning Astrid for at følge Magnus til Norge. Sigvat kvad:

Min Hu siger jeg Mændene,

Magnus, at jeg hilser

Dit Liv velkommen

(Løfte er det om Lykke).

Faa Folk skulde fødes,

som faar slig en Konge,

hvis Sønnen den dyrebare

sin Fader vil ligne.

Men da Magnus var bleven Konge over Norge, fulgte Sigvat Skald ham og var Kongen meget kjær. Da Dronning Astrid og Kongemoderen Alvhild havde havt en Ordstrid med hinanden, kvad han dette:

Lad Du Astrid øverst,

Alvhild, foran Dig sidde;

om end Din Stilling er voxet

(det vilde Gud) storlig.

[438] 10. Kong Magnus lod gjøre et Skrin, pryde det med Guld og Sølv og sætte kostbare Stener deri. Men det Skrin var baade i Størrelse og andet Udseende gjort som en Ligkiste, men Svalganger nedenunder og oventil et Laag, dannet som et Tag, og derfra opover Hoveder og Tagrygger; paa Laaget er der Hængsler bagtil, men Hasper fortil og der læst med en Nøgel. Siden lod Kong Magnus lægge Kong Olavs Helligdom i det Skrin. Mange Jertegn hændte der ved Kong Olavs Helligdom; om det taler Sigvat Skald:

For ham er et Skrin gyldent

gjort, som bar modigt Hjerte.

Kongens Hellighed roser jeg

(han til Gud søgte).

Fra Kongens Gravmæle

gaar saa mangen en Mand

bort med helbredet Syn,

som blind er kommet derhen.

Da blev det lovtaget over hele Norge at holde Kong Olavs Høitid hellig; da blev strax den Dag holdt saa hellig der som de største Høitider. Om det taler Sigvat Skald:

Vi bør Olavs Messe,

Magnus Faders, feire

i mit Hus mén-løst

(Magt giver Gud Kongen).

Det sømmer mig Helg at holde

efter høit savnede Konge,

han, som har mine Hænder

hyllet med Guldet det røde.

11. Tore Hund fór bort fra Landet kort Tid efter Kong Olavs Fald. Tore fór ud til Jorsaler,n808 og er det mange Mænds Sagn, at han ikke er kommet tilbage. Tore Hunds Søn hed Sigurd, Fader til Rannveig, som var gift med Joan, Søn af Arne Arnesøn; deres Børn var Vidkunn i Bjarkø, Sigurd Hund, Erling og Jardtrud.

12. Haarek fra Tjotta sad hjemme paa sine Gaarder lige til, at Magnus Olavsøn kom i Landet og han var bleven Konge. Da fór Haarek syd til Trondhjem til Kong Magnus. Da var Asmund Grankelsøn hos Kong Magnus. Men da Haarek gik op fra Skibet, da han kom til Nidaros, og Asmund stod i en Loftsvalen809 hos Kongen, saa de Haarek og kjendte ham. Asmund sagde til Kongen: «Nu vil jeg gjengjælde paa Haarek min Faders Drab.» Han havde i sin Haand en liden og tyndhamret Bredøx. Kongen saa til ham og sagde: «Tag heller min Øx»; den var bredhamret og tyk; endvidere [439] sagde Kongen: «Jeg tænker saa, Asmund, at det nok er haarde Ben i den Kallen.» Asmund tog Øxen og gik ned fra Gaarden, og da han kom ned i Tvergaden,n810 gik Haarek og hans Mæd opover imod ham. Asmund hug i Hovedet paa Haarek, saa at Øxen strax stod nede i Hjernen; det var Haareks Bane. Men Asmund gik tilbage op i Gaarden til Kongen; da var hele Eggen faldet af Øxen. Da sagde Kongen: «Hvad Nytte havde Du havt af den tynde Øxen? Mig synes, som denne nu er ubrugelig.» Siden gav Kong Magnus Asmund Len og Syssel paa Haalogaland, og det er der mange og store Frasagn om Stridigheder mellem Asmund og Haareks Sønner.

13. Kalv Arnesøn havde i Førstningen i nogen Tid mest Magt hos Kong Magnus. Men da mindede nogle Kongen om, hvor Kalv havde været paa Stiklarstader; det blev da noget vanskeligere for Kalv at vinde Kongens Sind. Det hændte en Gang, da det var mange Folk hos Kongen og man førte sine Sager frem, da kom den Mand frem for ham med sine rette Erender, som før er nævnt, Torgeir af Sula i Værdalen. Kongen gav ikke Agt paa hans Ord, men hørte paa dem, som var ham nærmere. Da talte Torgeir til Kongen høit, saa at alle hørte det, som var nær:

Mæl Du med mig,

Magnus Konge;

jeg var i Følge

med Fader Din.

Da bar jeg Hugg

i Hovedet derfra,

da over døde

Dåglingn811 de steg.

Men Du elsker

de onde Folk,

Drottensvigerne,

som Djævlen glæded'.

Da gjorde Mænd Ulyd dertil, men nogle bad Torgeir gaa ud. Kongen kaldte ham til sig og afgjorde siden hans Erende saa, at Torgeir var tilfreds, og lovede ham sit Venskab.

14. Det var lidt senere, at Kong Magnus var til Gjestning paa Haug i Værdalen; men naar Kongen sad ved Madbordet, sad Kalv Arnesøn paa den ene Side af ham, men Einar Tambeskjelve paa den anden. Da var det kommet saa vidt, at Kongen var uvenlig imod Kalv, men agtede da Einar mest. Kongen sagde til Einar: «Vi to skal idag ride til Stiklarstader; jeg vil se Merker efter det, som der har hændt.» Einar svarer: «Ikke kan jeg sige Dig noget derom; lad Din Fosterfader Kalv fare, han vil kunne sige Dig om Tidender der.» Men da Bordene var tagne bort, gjorde Kongen sig rede til at fare; han sagde til Kalv: «Du skal fare med mig til Stiklarstader.» Kalv sagde, at det var ikke nødvendigt. Da stod Kongen op og sagde temmelig vredt: «Fare skal Du, Kalv!» Siden gik Kongen ud. Kalv klædte sig raskt og sagde til sin Svend: «Du skal ride ind paa Egge og bede mine Huskarler føre hvert Fadn812 ud paa Skibet, inden Solen er nede.» Kongen red til Stiklarstader og Kalv med ham; de steg af Hestene og gik did, hvor Slaget havde staaet. Da sagde Kongen til Kalv: «Hvor er [440] det Sted, der Kongen faldt?» Kalv svarede og rettede Spydskaftet fra sig: «Her laa han falden,» siger han. Da sagde Kongen: «Hvor var Du da, Kalv?» Han svarer: «Her, som jeg nu staar.» Kongen svarede og var da rød som Blod: «Da kunde Din Øx naa til ham.» Kalv svarede: «Ikke naaede min Øx til ham;» da gik han bort til sin Hest, løb op paa Ryggen og red sin Vei med alle sine Mænd, men Kongen red tilbage til Haug. Kalv kom om Kvelden ind til Egge; hans Skib laa rede ved Bryggerne, alt hans Løsøre var ført deri, og hans Huskarler var ombord. De styrede strax om Natten ud efter Fjorden, og Kalv fór siden Dag og Nat, som det var Bør til. Han seilede saa vester over Havet og dvælte der længe, herjede om i Skotland og Irland og Suderøerne; om det taler Bjarne Gullbraaskald i Kalvsflokken:

Torbergs Broder! jeg hørte,

at Haralds Brodersøn viste

Dig Venskab (det var Du værdig);

det vared', til andre det spildte.

Eders Avindsmænd vakte

idelig Splid imellem

Dig og Olavs Arving

(Ulykke synes mig Sagen).

15. Kong Magnus tog til sin Eiendom Viggja, som Rut havde eiet, og Kviststader, som Torgeir havde eiet, ligesaa Egge og alt det Gods, som Kalv havde efter sig; og da lod han falde til Kongsgaarden mange andre Eiendommer, som de Mænd havde eiet, som var faldne paa Stiklarstader i Bøndernes Hær. Han refsede ogsaa sterkt mange af de Mænd, som havde været med i det Slag imod Kong Olav: nogle drev han fra Landet, fra nogle tog han meget Gods; for nogle lod han deres Fæ hugge ned. Da tog Bønderne til at knurre og talte sig imellem: «Hvad mon denne Konge tænker paa, naar han mod os bryder de Love, som Kong Haakon den gode satte? Mindes han ikke det, at vi aldrig har taalt Uret? Han vil faa samme Færd som hans Fader eller andre slige Høvdinger, som vi har taget Livet af, naar vi blev lei af deres Overmod og Lovløshed.» Denne Misnøie var viden om i Landet. Sogningerne holdt en Hærsamling, og det Ord gik, at de vilde møde til Kamp med Kong Magnus, om han fór did. Kong Magnus var da paa Hordaland og havde der mange Folk, og det lod paa ham, som han nu vilde fare nord i Sogn. Dette blev Kongens Venner var, og 12 Mænd gik da til Talestævne, og de blev enige om at kaste Lod om én Mand, som skulde fortælle Kongen om dette Misnøie; det blev laget saa til, at Loddet traf Sigvat Skald.

16. Sigvat digtede en Flokk, som blev kaldt Bersåglesviser,n813 og han taler der først om, at det tyktes dem, at Kongen for meget opsatte det Raad at forlige sig med Bønderne, naar de truede med at reise Ufred imod ham. Han kvad:

Syd blandt Sogninger (hører jeg)

Sigvat har advaret Kongen

mod Folkestrid at friste;

jeg farer, hvis dog vi skal kjæmpe.

Lad os Vaaben tage og verge

vel Kongen med Sverdene;

til det Møde mig lyster;

hvor længe skal Landet sørge?

[441] I dette samme Kvæde er disse Vers:

Haakon, han som paa Fitje

faldt, kaldtes den gode;

han refsed' Fienders Herjing,

men ham Mændene elsked'.

Landet holdt længe siden

Lovene fast, som Adalsteins

blide Fostre har givet

(Bønderne sent ham glemmer).

Ret (tror jeg) kaare kunde

Karler saavel som Jarler;

derfor til Bønders Gods

gav to Olav'er Freden:

Haralds trofaste Arving

og Trygves Søn lod holde

de gode Love, som Landet

i Gave fik af begge.

Raadgivere, som taler

rent ud, hør uden Vrede,

Herre! det Veien rydder

til Ros siden for Kongen.

Bønderne klager, at værre

Vilkaar de har og andre

(hvis ikke Landshæren lyver),

end Du loved' i Ulvesundet.

[442] Hevngjerrige Herre!

Hvem egger vel Dig til

fra egne Ord at vige?

(ofte prøver Du Staalet).

Ordfast skulde Høvdingen

altid være. Seirsæle

Kriger, ikke Du burde

bryde Dine Løfter!

Ilde er det, naar alle

ældre Mænd truer

og mod Skjoldungen harmes

(hindre det bør man forud).

Tungt er det, naar Tingmænd

trykker Hoveder sammen

(Stilhed falder over Talerne)

og stikker Næser i Feldene.

Varsomhed bør Du vise,

vældige Tyve-øder!

ved Rygtet om Hålder, som hid

høres (hold Dig i Tømme!).

Vennen byder Dig være

varsom, Ravne-mætter!

beder han Dig at lytte

til, hvad Bønder vil kræve.

Et er det Maal, de mæler:

min Herre Haanden

lægger paa Mændenes Odel;

ædle Bønder sig reiser.

Manden, som Fadersarven

ved fældende, uret Dom

maa give til Kongens Aarmænd,

agter for Ran dette.

Efter denne Advarsel skiftede Kongen Sind; ogsaa mange andre førte slige Ord for Kongen. Det kom da saa vidt, at Kongen holdt Samtale med de viseste Mænd, og de blev da enige om sine Love. Siden lod Kong Magnus skrive den Lovbog, som endnu er i Trondhjem, og som kaldes Graagaas. Kong Magnus blev siden vennesæl og elsket af alt Landsfolket; af den Aarsag blev han kaldt Magnus «den gode».

17. Harald, Englands Konge, døde fem Vintre efter sin Faders, Knut den mægtiges Død; han blev jordet hos sin Fader i Vinæster. Efter hans Død tog Haralds Broder Hårdeknut, en anden Søn af Gamle-Knut, Kongedømme i England; han var da Konge baade over England og Danevældet, han styrede det Rige i to Vintre; han døde Sottedød i England og er jordet i Vinæster hos sin Fader. Efter hans Død toges til Konge i England Eadvard den gode, Søn af Englands Konge Adalraad og af Dronning Emma, Datter af Rikard Rudajarl. Kong Eadvard var sammødre Broder med Harald og Hårdeknut. Gunhild hed en Datter af Gamle-Knut og Emma, hun var gift med Keisern814 Henrik i Saxland; han blev kaldt Henrik «den milde». Gunhild var tre Vintre i Saxland, inden hun blev syg; hun døde to Vintre efter Kong Knuts, sin Faders, Død.n815

18. Kong Magnus Olavsøn spurgte Hårdeknuts Død; da sendte han strax Mænd syd til Danmark og gav med dem Ordsendinger til de Mænd, som havde bundet sig til ham med Eder, dengang da Forlig og Aftale var gjort mellem Magnus og Hårdeknut, og mindede dem om deres Ord; han lod ogsaa det Ord følge med, [443] at han selv vilde komme strax om Sommeren til Danmark med sin Hær; han føiede dertil de Slutningsord, at han skulde tilegne sig alt Danevælde, saaledes som Aftalen og Ederne var, eller ogsaa falde selv i Kampen med sin Hær. Saa siger Arnor Jarleskald:

Jarlernes Herre havde

heftig Ordfylde;

Handling fulgte paa Ordene,

som Ulve-mætteren talte:

Frem i Skjoldenes grumme

Gny vilde han falde

død under Ravnens Klo

eller Danmark eie som Konge.

19. Da samlede Kong Magnus Hær sammen, stævnede til sig Lendermænd og mægtige Bønder og skaffede sig Langskibe; men da den Styrke kom sammen, var det vakkert Mandskab og vel udrustet; han havde 70 Skibe, da han seilede fra Norge. Saa siger Tjodolv:

Du styred', seirrige Drotten,

djervt de lange Skibe,

der Dine Mænd seilede

med syvti Skibe østover.

Kjølen gled sydover.

Seilet strammed' Taugene.

Det masthøie Skib skar Vigerne,

Visunden neied' med Stavnene.

Her nævnes det, at Kong Magnus havde den store Visund, som den hellige Kong Olav havde ladet bygge; den havde mere end 30 Rum, paa Forstavnen var et Visundshoved, agterud en Hale; Hovedet og Halen og begge Nakker var alt guldlagt. Om det taler Arnor Jarleskald:

Udenfra stygt mod Løftingen sprøited'

Sjøskummet; Styreaaren bæved',

Vinden bøiede Furu-tømmeret

fast, prydet med Guldet røde.

Nordfra de stive Furustavner

styred' Du syd over Stavangern816

til Danevælde; der glimtede oppe,

Ilden lig, Mastenes Topper.

Kong Magnus satte ud fra Agder og over til Jylland. Saa siger Arnor:

Jeg vil sige, hvorledes Sogningers

snare Herre bares

syd paa rimdækte Visund:

Vinden i Læ blæste.

Strid-vækkeren styred'

Stavnene mod det brede

Jylland; der Mændene

modtog ivrig Kongen.

20. Men da Kong Magnus kom til Danmark, blev han der modtaget vel; han holdt strax Ting og Stævner med Landets Mænd og krævede at blive taget til Konge, saa som Aftalerne stod. Men da de Landshøvdinger, som var mest agtede i Danmark, var bundne med Eder til Kong Magnus og vilde holde sine Ord og Eder, hjalp de dette meget frem for Folket; dertil bar ogsaa det andet, at da var Kong Knut den mægtige og alt hans Afkom dødt; den tredje Aarsag var, at da var Kong Olavs Hellighed og hans Jertegn kjendte over alle Land.

[444] 21. Siden lod Kong Magnus stævne Ting i Vebjårg;n817 der tager Danerne sig Konger baade i gammel og ny Tid. Men paa det Ting tog Danerne Magnus Olavsøn til [445] Konge over alt Danevælde. Kong Magnus dvælte længe om Sommeren i Danmark, og alt Folket tog godt imod ham og viste ham Lydighed; han satte da Mænd over hele Landet, i Sysler og Herreder, og gav Landindtægter til Stormændene. Men da det led paa Høsten, styrede han med sin Hær til Norge og dvælte nogen Tid i Elven.n818

22. Svein hed en Mand, Søn af Ulv Jarl, som var Søn af Torgils Sprakalegg; Sveins Moder var Astrid, Datter af Kong Svein Tjugeskjeg; hun var samfædre Søster af Knut den mægtige og sammødre Søster af Sveakongen Olav Eiriksøn; deres Moder var Dronning Sigrid Storraade, Datter af Skågul-Toste. Svein Ulvsøn havde da levet i lang Tid hos sine Frænder Sveakongerne, lige siden at hans Fader Ulv Jarl var falden, saaledes som det er skrevet i Knut den gamles Saga, at han lod dræbe sin Maag Ulv Jarl i Roskilde. Af den Aarsag var Svein ikke siden i Danmark. Svein Ulvsøn var den vakreste Mand; han var meget stor og sterk, en stor Idrætsmand og meget klog; det var alle Mænds Tale, som kjendte ham, at han havde alle de Egenskaber, som pryder en god Høvding. Svein Ulvsøn kom til Kong Magnus, da han laa i Elven, saa som før er skrevet; Kongen tog vel imod ham, og det var ogsaa mange der, som førte hans Sag, thi Svein var den vennesæleste Mand. Han talte ogsaa selv fagert og klogt sin Sag for Kongen, og det kom saa vidt, at Svein gik Kong Magnus til Haande og blev hans Mand. Siden talte Kongen og Svein meget sammen i Enrum.

23. En Dag, da Kong Magnus sad i sit Høisæde og det var mange Folk om ham, sad Svein Ulvsøn paa Fodtrinet foran Kongen. Da tog Kongen til Orde: «Kundgjøre vil jeg for Høvdingene og hele Almuen det Raad, jeg vil have; her er kommet til mig en ypperlig Mand, baade af Æt og i sig selv, Svein Ulvsøn; han har nu gjort sig til min Mand og svoret mig sin Tro derom. Men som I véd, at alle Daner i Sommer har gjort sig til mine Mænd, saa er Landet nu uden Høvding, naar jeg er faret bort; men det er meget udsat for Herjing af Vender og Kurer og andre Østerveismænd, eller ogsaa af Saxer. Jeg lovede dem ogsaa at give dem en Høvding til Landevern og Landsstyrelse; jeg ser ikke nogen Mand saa vel skikket dertil i alle Deler som Svein Ulvsøn; han har Æt til at være Høvding. Nu vil jeg gjøre ham til min Jarl og give ham i Hænder Danmark til Styrelse, naar jeg er i Norge, saa som Knut den mægtige satte hans Fader Ulv Jarl til Høvding over Danmark, da Knut var i England.» Einar Tambeskjelve siger: «For stor Jarl, for stor Jarl, Fostersøn!» Kongen sagde vredelig: «Lidet tykkes det Eder, at jeg forstaar; det synes mig, som om det tykkes Eder, at nogle er for store Jarler, og at andre ikke duer til noget.» Da stod Kongen op og tog et Sverd og fæstede det ved Sveins Belte; siden tog han et Skjold og fæstede det ved hans Axel, satte en Hjelm paa hans Hoved og gav ham Jarlsnavn og slige Landindtægter [446] i Danmark, som hans Fader Ulv Jarl før havde havt der. Siden blev et Skrin med Helligdommer baaret frem; Svein lagde sine Hænder derpaa og svor Troskabseder til Kong Magnus. Siden leiede Kongen Jarlen til Høisæde hos sig. Saa siger Tjodolv:

Selv bar øster ved Elven

Ulvs Søn med fagre Løfter

(Svein vilde der sverge)

sine Hænder til Skrinet.

Olavs Søn ønskede

for Ederne selv at raade:

Forliget ikke saa længe

levede, som det skulde.

Derpaa fór Svein Jarl til Danmark, og der blev han vel modtaget af hele Almuen. Han tog sig da en Hird og blev snart en stor Høvding; han fór om Vinteren vide om Landet og gjorde sig til Vens med Stormændene, han var ogsaa vennesæl hos Almuen.

24. Kong Magnus styrede med sin Hær nord i Norge og dvælte der om Vinteren. Men da Vaaren kom, havde Kong Magnus en stor Hær ude og fór med den syd til Danmark. Men da han kom did, spurgte han de Tidender fra Vendland, at Venderne i Jomsborgn819 var faldne fra lydigheden imod ham; der havde Danekongerne havt et stort Jarlsrige, de reiste fra først af Jomsborg, og det var blevet en meget sterk Borg. Men da Kong Magnus hørte sligt sagt, bød han ud fra Danmark en stor Skibshær og styrede med hele Hæren om Sommeren syd til Vendland og havde en stor Hær. Saa siger Arnor Jarleskald:

Høre skal man, hvorledes Høvdingen

Hærskjold bar i Vænders Lande,

i Stev-maaletn820 (Du drog med Glæde

fra glatte Lunner rimede Kjøler).

Aldrig hidtil jeg sige hørte,

(Herre, Venderne Sorg Du bragte)

at nogen Fyrste Skibe flere

førte ud til deres Odel.

Men da Kong Magnus kom til Vendland, lagde han til Jomsborg og vandt strax Borgen, dræbte der mange Folk, brændte Borgen og Landet udenom vidt og bredt og gjorde det største Hærverk. Saa siger Arnor Jarleskald:

Skjoldung, Du førte Ilden over

Umennesker; Døden fandt de.

Ildens høie Lue Du tændte,

Tyve-fiende! syd ved Jomsborg.

Hedenske Folk i det brede Virke

verge turde ikke Hallerne.

Budlung! Du gav ved Ildens Bragen

Borgmændene rædde Hjerter.

Meget Folk i Vendland gik Kong Magnus til Haande; men mange flere var det, som flyede unda. Derefter fór Kong Magnus tilbage til Danmark og gjorde sig rede til Vintersæde, men sendte fra sig baade den danske Hær og mange af dem, som havde fulgt ham fra Norge.

25. Den samme Vinter, som Svein Ulvsøn havde faaet Styrelsen over Danevældet og han havde gjort sig til Vens med mange Stormænd og faaet Almuens Yndest, [447] lod han give sig Kongenavn, og i det Raad tog mange Høvdinger Del. Men da han om Vaaren spurgte, at Kong Magnus fór nordenfra Norge og havde en stor Hær, fór Svein til Skaane og derfra op paa Gautland og saa til Sverige til sin Frænde Kong Emund og dvælte der om Sommeren, men holdt Speidere i Danmark for at faa Nys om Magnus's Færd og om hans Folketal. Men da Svein spurgte, at Kong Magnus havde ladet en stor Del af sin Hær fare fra sig, og tillige at han var syd (vest) i Jylland, red Svein ned fra Sverige og havde da en stor Hær, som Sveakongen gav ham med. Men da Svein kom ud til Skaane, tog Skaaningene vel imod ham og holdt ham der for Konge; meget Folk drev da til ham. Siden fór han ud til Sjæland, og der tog man vel imod ham, og han lagde der alt under sig. Derefter fór han til Fyn og lagde alle Øerne under sig, og Folket gik under ham; Svein havde en stor Hær og mange Skibe.

26. Kong Magnus spurgte disse Tidender og det tillige, at Venderne havde en Hær ude. Siden stævnede Kong Magnus Folk til sig, og det drog sig raskt en Hær sammen til ham over hele Jylland. Da kom til ham Hertug Ottan821 af Saxland fra Brunsvik; han havde da Ulvhild, Datter af Kong Olav den hellige, Søster af Kong [448] Magnus; han havde en stor Skare Mænd. Danehøvdingene eggede Kong Magnus til at fare imod Vendernes Hær og ikke lade Hedninger der gaa over Landet og ødelægge det; og det Raad blev taget, at Kongen vender sin Hær sydover paa Veien til Heideby.n822 Men da Kong Magnus laa vedn823 Skotborg-aa paa Lyrskogshede, kom det Bud til ham om Vendernes Hær og det tillige, at de havde saa stor en Hær, at ingen kunde tælle den, og at Kong Magnus kunde da ikke raade med den store Mængde og havde ikke andet at gjøre end at fly unda. Kong Magnus vilde dog kjæmpe, hvis hans Mænd syntes, det var noget rimeligt, at han kunde seire; men de fleste raadede fra, og sagde alle ét, at Venderne havde en vældig Hær. Men Hertug Otta havde mest Lyst til at kjæmpe. Kongen lod da hele Hæren blæse sammen og lod alle Mænd hærklæde sig; de laa ude om Natten under sine Skjolde, thi det var dem sagt, at Vendernes Hær var kommet nær dem, og Kongen var meget syg i Hu; det tyktes ham ilde, om han maatte fly, thi det havde han aldrig prøvet; han sov lidet om Natten og sang sine Bønner.

27. Dagen efter var det Mikalsmesse-aften.n824 Men da det var kommet nær Dagen, sovnede Kongen og drømte, at han saa den hellige Kong Olav, sin Fader, som talte til ham: «Du er nu meget syg i Hu og fuld af Frygt, fordi Venderne farer imod Dig med en stor Hær; men ikke skal Du ræddes for den hedenske Hær, om de end er mange tilsammen. Jeg skal følge Dig i dette Slag; giv I Eder til Kamp med Venderne, naar I hører min Lur.» Men da Kongen vaagnede, fortalte han sin Drøm. Det tog da til at lysne af Dagen; da Hørte alt Folket oppe i Luften Klokkelyd, og Kong Magnus's Mænd, de som havde været i Nidaros, kjendte, at det var, som om det ringtes med Glad; den Klokke havde Kong Olav givet til Klemenskirke i Kaupangen.

28. Da stod Kong Magnus op og raabte, at det skulde blæses Hærblæst. Da fór Venderhæren søndenfra over Aaen imod dem; da løb hele Kongens Hær op og stævnede imod Hedningene. Kong Magnus kastede af sig Ringbrynjen, havde yderst en rød Silkeskjorte og tog i sin Haand Øxen Hel, som Kong Olav havde havt. Kong Magnus løb foran alle andre Mænd imod Hæren og huggede strax med begge Hænder den ene Mand efter den anden. Saa siger Arnor Jarleskald:

Med Øxen den brede vaded'

utræt Fyrsten fremad;

Brynjen han kastede (Sverde

blev svungne mod Horde-kongen).

Om Skaftet (men Himlens Skaber

skiftede Landene) begge

Hænder han spændte, men Hel

Hovedskallerne kløved'.

Denne Kamp blev ikke lang; Kongens Mænd var meget hidsige, og hvor de kom sammen, der faldt Venderne saa tykt, som naar Sanden kastes op af Bølgerne; men de, [449] som stod bagenfor, vendte sig paa Flugt, og blev de da huggede ned som Fæ. Kongen drev selv de Flygtende øster over Heden, og de faldt i Flokker over hele Heden. Saa siger Tjodolv:

Fremst blandt Mænd, tror jeg,

trængte Haralds Brorsøn

i Hærflokken (Ravnen vidste,

dens Hunger vilde stilles).

Vidt laa de flygtende Vender;

vist man, hvor Magnus seired',

kunde de Faldne hylle

over Heden i Mils Bredde.

Det er alle Mænds Sagn, at det har ikke i kristen Tid været saa stort et Mandefald i NordLandene som det, Venderne fik paa Lyrskogshede. Men af Kong Magnus's Mænd faldt ikke mange, men en Mængde blev saaret. Efter Slaget lod Kong Magnus binde sine Mænds Saar. Men det var ikke saa mange Læger i Hæren, som det trængtes; da gik Kongen til de Mænd, ham syntes, og følte dem paa Hænderne; men da han tog dem i Haandfladerne og strøg over, valgte han 12 Mænd, som syntes ham at være de mest myghændte, og sagde, at de skulde binde Mændenes Saar. Ingen af dem havde før bundet Saar; men alle disse blev de bedste Læger. Det var to islandske Mænd [450] der: den ene var Torkel Geiresøn fra Lyngar,n825 den anden Atle, Fader til Baard Svarte i Selaardal,n826 og fra dem stammede mange Læger siden.

Efter dette Slag blev det Jertegn, som Kong Olav den hellige havde gjort, meget navnkundigt vide om i Landene; og det var alle Mænds Tale, at ingen Mand trængte at kjæmpe imod Kong Magnus Olavsøn, og at hans Fader, Kong Olav, stod ham saa nær, at for den Sags Skyld kunde hans Uvenner ikke gjøre ham nogen Modstand.

29. Kong Magnus vendte sig nu strax med Hæren imod Svein, som han kaldte sin Jarl, om end Danerne kaldte ham Konge. Kong Magnus skaffede sig Skibe og rustede Hæren ud; begge fik sig nu mange Folk. Det var da mange Høvdinger i Sveins Hær, Skaaninger, Hallandsfarer, Fynboer, men Kong Magnus havde mest Nordmænd og Jyder; han styrede nu med sin Hær til Møde med Svein. De mødtes foran Vestlandet paa Re,n827 og der blev et stort Slag, som endte saa, at Kong Magnus fik Seier, men Svein kom paa Flugt og mistede mange Folk; han flyede nu tilbage til Skaane, thi han havde et Gjemmested oppe i Gautland, om han trængte at tage til det. Men Kong Magnus fór da tilbage til Jylland og sad der om Vinteren med mange Folk og holdt Vagt ved sine Skibe. Om det taler Arnor Jarleskald:

Paa Re den raske Konge

lod ramme Kampting holde.

De valske Sverd foran vide

Vestland i Blod farves.

30. Svein Ulvsøn fór ud paa sine Skibe, saasnart han spurgte, at Kong Magnus var gaaet af sine Skibe. Svein drog til sig alt det Mandskab, han fik, og fór da om Vinteren over Sjæland og Fyn og Øerne; men da det drog henimod Jul, styrede han syd (vest) til Jylland og lagde først til Limfjorden; der gik mange Folk under ham, men han tog Penger fra nogle; andre fór til Kong Magnus. Men da Kong Magnus spurgte, hvad Svein tog sig for, da fór han til sine Skibe og havde med sig de Nordmænd, som da var i Danmark, og nogle af Danerne; han styrede da nordover langs Land. Svein var da i Aarosn828 og havde mange Folk; men da han spurgte til Kong Magnus's Hær, førte han sine Mænd ud af Byen og rustede sig til Kamp. Da Kong Magnus havde spurgt, hvor Svein var, og han vidste, at det nu vilde være kort imellem dem, havde han Hus-ting og talte saaledes til sine Mænd: «Vi har nu spurgt, at Jarlen med sine Mænd vil snart ligge her foran os; det er mig sagt, at de har en stor Hær. Jeg vil nu kundgjøre Eder mine Tanker: Jeg vil lægge til Møde med Jarlen og kjæmpe med ham, om vi end har noget færre Folk. Vi mon have vor Trøst [451] fremdeles som før der, hvor Gud selv er og den hellige Kong Olav, min Fader; han har givet os Seier nogle Ganger før, naar vi har kjæmpet, og vi har ofte havt mindre Hær end vore Uvenner. Nu vil jeg, at mine Mænd skal ruste sig saa, at vi søger efter dem, og saasnart vi mødes, skal vi ro til og tage strax til Kamp; alle mine Mænd være da rede til at kjæmpe.» Siden hærklædte de sig, og hver rustede sig og sit Rum; Magnus's Mænd roede frem, indtil de saa Jarlens Hær, og roede da strax imod dem. Men Sveins Mænd væbnede sig og tengede sine Skibe sammen; og strax blev det en haard Kamp. Saa siger Tjodolv:

Kongen og Jarlen førte

for kort Tid siden Skjoldene

sammen imod hinanden

(Sverdleg blev det for Mændene),

saa at Stridsmændene

større Slag ikke

mindedes (Hæren gjøre

Gny af Spyd kunde).

De kjæmpede om Stavnene, og alene de kunde naa frem med Hugg, som var i Stavnen; men de, som var i Forrummet,n829 stak med Spyd; men alle de, som var længer agter, skjød med Snarespyd eller Gavlakern830 eller Kastepiler; men nogle kastede Sten eller Skjæftefletter,n831 og de, som var agtenfor Masten, skjød med Bue. Om det taler Tjodolv:

Jeg hørte, man Skjæftefletter

skjød og Spyd mange

mod brede Skjolde i Striden

(strax fik Ravnene Føde).

Mænd, som mest de kunde,

kastede Sten og Piler

i Vaabenkampen, men saarede

sank de ned paa Dækket.

Buemænd aldrig skjød

Skud flere med Buer.

Den Dag ikke Trønderne

trætte blev af at skyde.

Saa tykt Snarespydene

siden fløi gjennem Kampen,

at ingen saa de andre;

allesteds Piler regnede.

Her siges det, hvor hidsig Skudkampen var. Kong Magnus var i Førstningen af Striden i en Skjoldborg; men da det tyktes ham at gaa sent, løb han frem ud af Skjoldborgen og langs efter Skibet og raabte høit og eggede sine Mænd og gik helt frem i Stavnen til Huggstriden. Men da hans Mænd saa det, eggede hver den anden; det var da sterke Raab over hele Hæren. Saa siger Tjodolv:

Heftig Magnus's Mænd

maned den ene den anden

Skjoldene fremad at skyde

(Skrigene haardt voxte).

Det blev da den hidsigste Kamp. I den Strid ryddedes Sveins Skib frem om Stavnen og Saxene; da gik Kong Magnus selv med sit Følge op paa Sveins Skib, og siden hans Mænd, den ene efter den anden. De gjorde saa haard en Fremgang, at Sveins Mænd veg tilbage, og Kong Magnus ryddede da det Skib og siden det ene efter det andet. Da flyede Svein og en stor Del af hans Hær; men en Mængde af hans Mænd faldt, og mange fik Grid. Saa siger Tjodolv:

[452] Skibenes Vogter, Magnus,

modigt gik i Kampen

fremad i den fagre

Fremstavn (det var herligt).

Kongen har saa kraftig

kjæmpet der, at Jarlens

Huskarler minkedes

(Hæren ryddede Skibene).

Jarlens Folk sig lagde

paa Flugt, inden den dyre

Guld-deler fik Grid

givet til Sverdkjæmperne.

Dette Slag var sidste Søndag før Jul.n832 Saa siger Tjodolv:

Stram var da Striden,

da store Guld-delere kjæmped'.

Seiren blev vunden en Søndag

(snar gik Herren til Kampen).

Der, hvor Krigsmændene

kjæmped' med Døden, Ligene

(ned sank der Folkene)

flød paa hver en Bølge.

Kong Magnus tog der syv Skibe fra Sveins Mænd. Saa siger Tjodolv:

Syv Skibe ryddede

Sønnen af Olav Digre.

Seier vandt Kongen; i Sogn

sligt vil glæde Kvinderne.

Og fremdeles kvad han:

Mistet har Sveins Svender,

Sverd-fører! Hjemkomsten;

haard nok er bleven

Hærmændenes Reise.

Bølgen, hidset af Stormen,

til Bunden af Havet rører

(Sjøen tuder om Ligene)

deres Legger og Skaller.

Svein flyede strax om Natten til Sjæland med de Mænd, som havde kommet unda og vilde følge ham; men Kong Magnus lagde sine Skibe til Land og Lod strax om Natten sine Mænd fare paa Land. Tidlig om Morgenen kom de ned med stort Strandhug. Om det taler Tjodolv Skald:

Igaar saa jeg store Stener

med Styrke kastet (Skalterne

kløvedes). Deres Fylking

fór ikke fast i Kampen.

Ned førte vi Strandhug;

Stavnen har midt i Landet

sig fæstet (med Ord alene

ei verger Svein Landet).

31. Kong Magnus styrede strax med sin Hær nordover (østover) til Sjæland efter Svein. Men saasnart Magnus's Hær kom efter, da flyede Svein og al hans Hær strax op paa Land. Men Kong Magnus fulgte efter dem, drev dem paa Flugt og dræbte dem, de naaede. Saa siger Tjodolv:

Sandt er det, at mange

Møer fra Sjæland spurgte,

hvem der bar Merket

(blodrøde Skjolde de havde).

Kvinden maatte ile

ind gjennem Skogene.

Fødderne bar mange

Flygtninger til Ringstader.n833

Skarndækket Nakke bar

Skaaningers snare Herre;

mig undrer, om Lundsn834 herlige

Høvding ikke svigter.

Igaar maatte over Mulden

og Myrene Spydene flyve.

Jarlens, den sterkes, Merke

jog over Hauger til Sjøen.

[453] Svein flyede da over paa Fyn; men Kong Magnus fór da med Hærskjold over Sjæland og brændte vidt og bredt for de Mænd, som om Høsten havde slaaet sig i Flok med Svein. Saa siger Tjodolv:

Jarlen maatte vige

i Vinter fra Kongesædet.n835

Du havde ikke lidet

Landevern at gjøre.

Du fik, Magnus milde!

mangen Kamp under Skjoldet.

Knuts gode Søstersøn

syntes alt at miste.

Trønders Herre! Skjoldene

turde Du hugge; i Vrede

hvert, et Bo bød Du

at brænde til Ild og Aske.

Fyrsters Ven! Du vilde

med Vælde hevne paa Jarlens

Følgesmænd det farlige

Fiendskab (unda de rendte).

32. Saasnart Kong Magnus spurgte til Svein, styrede han med sin Hær over til Fyn. Men da Svein spurgte det, gik han paa Skibene og seilede og kom frem i Skaane, fór derfra til Gautland og siden til Sveakongen. Men Kong Magnus gik op paa Fyn og lod der rane og brænde for mange. Alle Sveins Mænd, som var der, flyede bort ad vide Veier. Saa siger Tjodolv:

[454] Vinden Gløderne sender

der syd fra Egevæggene

op i Luften (lystig

leger Ilden, den tændte).

Huser paa Fyn endnu

høiere luer; hos Bønder

Nød lider Tag og Næver;

Nordmænd brænder Salene.

Kongens Mænd maa mindes

med Møen nu at færdes,

siden de Slag trende

mod Sveins Mænd har vundet.

Paa Fyn vi fagre Kvinder

kan finde (Seier faar vi);

lad os være i fylket Flok

fremme i Vaabenglammet

Efter dette gik alt Folk i Danmark under Kong Magnus. Da var det god Fred den senere Del af Vinteren; Kong Magnus satte da sine Mænd til Landsstyrelsen over alt Land der i Danmark. Men da det led paa Vaaren, fór han med sin Hær nord i Norge og dvælte der meget længe om Sommeren.

33. Men da Svein spurgte det, da red han strax ud til Skaane og havde en stor Hær fra Sveavælde. Skaaningene tog vel imod ham, og han fik da mere Folk. Siden fór han ud i Sjæland og lagde det under sig, ligesaa Fyn og alle Øerne. Men da Kong Magnus spurgte det, samlede han Hær og Skibe og styrede siden syd til Danmark. Han spurgte, hvor Svein laa med sin Hær, og Kong Magnus fór da imod ham. Deres Møde var der, som heder Helganes,n836 og det var henimod Kvelden. Men da Kampen tog paa, havde Kong Magnus færre Mænd, men større og bedre rustede Skibe. Saa siger Arnor Jarleskald:

Vidt har jeg hørt, at det heder

Helganes der, hvor Kongen,

den vidkjendte Ulve-mætter,

ødede Havhester mange.

I Førstningen Rygernes Leder

lod Mændene føre

Skjoldene sammen; hele

Høstnatten Slaget vared'.

Kampen var skarp, men da det led paa Natten, blev det stort Mandefald. Kong Magnus skjød hele Natten Haandskud; om det taler Tjodolv:

Der, som Helganes heder,

har faldt for Spydene

Sveins Mænd (saarede

Svendene sank i Døden).

Mørenes milde Fyrste

mangt et Snarespyd sendte;

Odden af Aske-landsen

Landsherren farvede blodig.

Det er snarest at sige om dette Slag, at Kong Magnus fik Seier, men Svein flyede. Hans Skib var ryddet langs Stavnene, og alle Sveins andre Skibe var ryddede. Saa siger Tjodolv:

Ud af sit øde Skib

ilede Jarlen fra Kampen,

dengang Magnus sperred'

modigt Svein Veien.

Hærkongen farvede Sverdets

svale Egg i Blodet.

Det bidende Sverd suste

af Blod (Landet vandt han).

[455] Og fremdeles siger Amor:

Alle Skibene tog

Skaaningers kjække Konge

fra Bjørns Broder (dcngang

did roede Mændene).

Der faldt mange af Sveins Mænd; Kong Magnus og hans Mænd fik meget Hærfang. Saa siger Tjodolv:

Et gautsk Skjold bar jeg

(Bytte jeg fik) fra Striden

og en Brynje (syd i Sommer

Sverddønnet var hidsigt).

Fagre Vaaben fik jeg

(forud til Kvinden jeg spaaed').

Der vandt jeg Hjelm, da den haarde

Hærkonge bankede Daner.

Svein flyede da op i Skaane og alle hans Mænd, de som kom unda, men Kong Magnus og hans Mænd fulgte de flygtende langt op paa Land, og liden Modstand gjordes da fra Sveins Mænd eller fra Bønderne. Saa siger Tjodolv:

Olavs Søn bød Mændene

op at gaa paa Landet.

Magnus gik med megen

Mandighed fra Skibene.

Fyrsten bød herje i Skaane

(her er Uro i Danmark):

Hesten over Haugene

hvast iler vestenfra.

Siden lod Kong Magnus fare med Hærskjold over hele Bygden. Saa siger Tjodolv:

Nu fører Nordmænd fremad

(nærmere Stangen vi sjelden

gaar) Magnus's Merke;

mit Skjold jeg fører paa Armen.

Krigeren gjennem Skaane

skrider paa faste Fødder

(faa Veier har jeg fundet

fagrere) syd til Lund.

Siden tog de paa at brænde Bygden; da flyede alt Folk unda ad vide Veier. Saa siger Tjodolv:

Det iskolde Jern bar vi

paa Jarlens Skarer tilfulde.

Raskt falder Skaaningers

skjønt prydede Huser.

Der Ilden den røde leger

over den brede Gaard

efter vort Raad, og Mange

til Verket Hjælp bragte.

Over Svendenes Huser

svider den klare Ild

i Danevældet (med Hæren

Høvdingen øder Bygden);

over Danmarks Heder

Helten bærer Skjoldene.

Vi vinder Seier, men saarede

Sveins Mænd render.

Ifjor spored' paa Fyn

Fyrsten sin Hest over gamle

Moer (kort er der

mellem Skjoldungers Hære).

Nu vil ei Sveins flygtende

Flokker negte Magnus

Storverk (mange Merker

i Morgen op farer).

Svein flyede da øster i Skaane. Kong Magnus fór da til sine Skibe og styrede siden øster langs Skaanes Side og havde da maattet gjøre sig skyndsomt rede. Da kvad Tjodolv dette:

[456] Ikke har jeg at drikke

andet end dette Sjøvand,

naar Fyrsten jeg følger (af salte

Sjøen sluger jeg Vandet).

Svearne lidet jeg frygter

(Slid har vi havt for Kongen).

Her for os vi skuer

Skaanes Side den vide

Svein flyede op i Gautland og søgte siden til Sveakongen og dvælte der om Vinteren i gode Kaar.

34. Kong Magnus vendte om paa sin Færd, da han havde lagt Skaane under sig; han styrede da først til Falster, gik op der og herjede; han dræbte der mange Folk, som før havde gaaet under Svein. Om det taler Arnor:

Kongen bød at hevne

med Haardhed Svig af Daner;

Falsterboerne falde

lod fuldmodig Fyrste.

Den unge Kriger til Ørnene

ofrede tunge Dynger

af Lig, men Hirdmænd herlig

hjalp Ørnemætteren.

Siden styrede Kong Magnus med sin Hær til Fyn, herjede og vandt der meget Hærfang. Saa siger Arnor Jarleskald:

[457] End Kongen paa Fyn farved'

de fagre Merker blodig

(Hæren af ham blev ranet);

han trængte frem i Landet.

Mange mindes, hvilken

Hærmand til Ravners Glæde

fyldte det andet Tiaar

(Fyrsten bar modigt Hjerte).

35. Kong Magnus sad den Vinter i Danmark, og var det da god Fred. Han havde havt mange Kampe i Danmark og faaet Seier i alle. Odd Kikineskald siger saa:

Foran Mikaelsmesse

en malmgrum Strid vaktes.

Vender faldt; til Vaabenlyd

vantes der Folkene.

Men lidt før Jul en anden

uhyggelig Strid blev

holdt udenfor Aaros

(heftig blev Kampen blandt Mændene).

Videre siger Arnor:

Olavs Hevner! Du Emne giver

til Arbeid'; Dig jeg vælger at prise.

Du lader Ravner i Ligblodet

læskes! Nu mon Kvædet voxe:

Skjoldets færdige Fører! Du har

fire Pileuveir vundet

paa en eneste Vinter (Herre!

altid Du bliver seirrig kaldet).

Tre Slag holdt Kong Magnus med Svein Ulvsøn. Saa siger Tjodolv:

Kamp med gode Varsler

vaktes, som Magnus vilde.

Til om Seire at kvæde

Krigeren giver mig Emne.

Sverdet Trøndernes Fyrste

farvede rødt; stadig

siden i tre Kampe

Seier vandt han og Hærfang.

36. Kong Magnus raadede nu baade for Danmark og Norge. Men efterat han havde tilegnet sig Danmark, sendte han Sendemænd vest til England. De fór til Kong Jatvard og førte til ham Kong Magnus's Brev og Indsegl.n837 Men det stod i Brevet med Kong Magnus's Hilsen: «I mon have spurgt de Aftaler, som jeg og Hårdeknut gjorde mellem os, at den af os, som levede efter den anden, om han døde uden Søn, skulde tage Land og Undersaatter, som han havde havt. Nu er det saa hændt, som jeg ved at I har spurgt, at jeg har taget hele Danevældet i Arv efter Hårdeknut; han havde ved sin Død ikke mindre England end Danmark, og jeg paastaar nu at have Ret til England efter rette Aftaler. Jeg vil, at Du skal give op Riget til mig, men i andet Fald vil jeg søge til det med Hærstyrke fra baade Danevælde og Norge; da faar den raade for Landene, som vinder Seier.»

37. Men da Kong Jatvard havde læst dette Brev, svarede han saa: «Det er kjendt af alle Mænd her i Landet, at min Fader Adalraad var odelbaaren til dette Rige baade fra gammelt og nyt. Vi var fire Sønner af ham; men da han var falden fra, da tog min Broder Jatmund Rige og Kongedømme, thi han var ældst af os; dermed [458] var jeg vel nøid, saalænge han levede. Men efter ham tog min Stefader, Kong Knut, Riget; det var da ikke let at kræve det, saalænge han levede. Men efter ham var min Brodern838 Harald Konge, saalænge han fik leve. Men da han døde, raadede min Broder Hårdeknut for Danevælde, og tyktes det da alene ret Brødreskifte mellem os, at han var Konge baade over England og Danmark; men jeg fik ikke noget at styre over. Nu døde han, og var det da alle Landsmænds Raad at tage mig til Konge her i England. Men saalænge jeg ikke bar Kongenavn, tjente jeg ikke mine Høvdinger mere storagtig end de Mænd, som ingen Æt havde til Riget her. Nu har jeg taget Kongevigsel her og Kongedømme saa fuldelig, som min Fader havde før mig, og nu vil jeg ikke give dette Navn op, saalænge jeg lever. Men hvis Kong Magnus kommer hid til Lands Med sin Hær, da vil jeg ikke samle Hær imod ham, og han vil kunne tilegne sig England og forud tage mig af Dage. Sig ham mine Ord saaledes.» Sendemændene fór da tilbage og kom til Kong Magnus og sagde ham alt sit Erende. Kongen svarede langsomt og talte da saaledes: «Jeg tænker, det er det retteste og mest passende at lade Kong Jatvard have sit Rige i Ro for mig, men holde fast ved det Rige, som Gud har ladet mig vinde.»

Harald Haardraades Saga

[1030–1066]

[459] Sigurd Syrs Søn Harald, sammødre Broder af Kong Olav den hellige, var med i Slaget paa Stiklarstader, da Kong Olav den hellige faldt. Harald blev der saaret og frelste sig bort med andre Flygtninger. Saa siger Tjodolv:

Et hvast Kamp-veir jeg Hørte

nær Haug mod Kongen drive;

men Bulgarernes Brændern839

sin Broder vel støtted'.

Nødig fra faldne Olav

Fyrsten skilles og hylled'

sit Hoved, da han var tolv

og tre Vintre gammel.

Ragnvald Brusesøn førte Harald ud fra Slaget og tog ham med til en Bonde, som boede i en Skog langt fra andre Mænd; der blev Harald lægt, indtil han blev frisk. Siden fulgte Bondens Søn ham øster over Kjølen, og de fór hele Tiden ad Skogveier, hvor de kunde, og ikke den almindelige Vei. Bondesønnen vidste ikke, hvem han fulgte; og da de red mellem nogle Ødeskoger, kvad Harald dette:

Nu faar fra Skog til Skog jeg

skride med liden Hæder;

hvem véd, om jeg ei vorder

vide navnkundig omsider.

Han fór øster gjennem Jæmteland og Helsingeland og saa til Sverige; der fandt han Ragnvald Brusesøn og mange andre af Kong Olavs Mænd, som havde frelst sig ud af Striden.

2. Vaaren efter skaffede de sig Skibe og fór om Sommeren øster i Gardarike til Kong Jarisleiv og var der om Vinteren. Saa siger Bålverk:

[460] Milding, Du tørrede Sverdets

Mund, da Du fór fra Striden.

Du gav Ravnen at æde,

Ulven tuded' i Aasen.

Men næste Aar var Du

øster i Gardar, kraftige

Kriger! Ikke jeg Hørte

om Hærfører bedre, end Du var.

Kong Jarisleiv tog vel imod Harald og hans Mænd; Harald blev da Høvding over Kongens Landvernsmænd sammen med Eiliv, Søn af Ragnvald Jarl. Saa siger Tjodolv:

Ens bar sig ad,

hvor Eiliv sad.

to Høvdinger

i Hamfylking.n840

Øst-Vender de jog

i saa snæver Krog.

For Læsernen841 var ei let

Lidsmændenesn842 Ret.

Harald dvælte nogle Vintre i Gardarike og fór vide om i Østervei. Siden tog han paa at fare ud til Grækenland og havde en stor Skare Mænd med sig; da drog han til Miklegaard.n843 Saa siger Bålverk:

Den kolde Skur drev Snekkens

sorte Stavner fremad,

og Skeidene, herlig brynjede,

bar sine Seil langs Landet.

Fyrsten saa Miklegaards

Malmtaarner for Stavnen;

barmfagre Skibe bares

til Borgens høie Murer.

[461] 3. Da raadede for Grækenland Dronning Zoe den mægtige,n844 og med hende Michael Katalaktus. Men da Harald kom til Miklegaard til Dronningen, gik han der i Tjeneste for Sold og fór strax om Høsten paa Galeier med de Hærmænd, som fór ud i Grækenlandshav.n845 Harald holdt en Skare af sine Mænd. Da var den Mand Høvding over Hæren, som hed Gyrgen846 han var Dronningens Frænde. Men Harald havde kun været en kort Tid i Hæren, inden Væringenen847 meget sluttede sig til ham, og fór de sammen i én Flok, naar der var Kampe; det kom da dertil, at Harald blev Høvding over alle Væringer. Gyrge og hans Hær fór vide om Grækenlands Øer og herjede der meget paa Korsarskibene.n848

4. Det hændte engang, da de havde faret over Land og skulde tage sig Natteleie ved nogle Skoger, at Væringene kom først til Nattestedet, og de valgte sig de Steder til at tjelde, som de saa var bedst og laa høiest, thi der er det saa, at Landet er blødt, og saasnart Regn kommer der, er det ondt at bo der, hvor det ligger lavt. Da kom Gyrge, Hærens Høvding, og da han saa, hvor Væringene havde tjeldet, bød han dem fare bort og tjelde paa et andet Sted; han siger, at han vil tjelde der. Harald siger saa: «Hvis I kommer først til Nattebol, da tager I Eder Nattested, og da faar vi tjelde der paa et andet Sted, som vi liker; gjør I nu ogsaa saa, tjeld der, hvor I vil, paa et andet Sted. Jeg tænkte, at det skulde være Væringers Ret her i Grækerkongens Vælde, at de skal være selvstændige og fri i alle Ting for alle Mænd, men være Kongen alene og Dronningen tjenesteskyldig.» De trættede om dette med stor Hidsighed, indtil begge Deler væbnede sig; det var da nær ved, at de kom i Kamp. Da kom de viseste Mænd til og skilte dem ad; de sagde saa, at det var rimeligere, at de forligte sig om denne Sag og gjorde en nøiagtig Aftale mellem sig derom, saa at man ikke trængte oftere slig Strid derom. Det blev da aftalt en Stævne i Sagen, og de bedste og viseste Mænd forestod den. Men paa den Stævne raadede de saa, at alle blev enige om, at man skulde bære Lodder sammen i et Skjød og kaste Lod mellem Græker og Væringer om, hvem der først skulde ride eller ro eller lægge til Havn og vælge Tjeldsteder; enhver af dem skulde nu være tilfreds med det, som Loddet sagde. Siden blev det gjort og merket Lodder. Da sagde Harald til Gyrge: «Jeg vil se, hvorledes Du merker Dit Lod, for at vi ikke skal merke begge paa samme Vis.» Han gjorde saa. Siden merkede Harald sit Lod og kastede det i Skjødet, og ligesaa Gyrge. Men den Mand, som skulde tage op Loddet, tog det ene op og holdt det mellem sine Fingre og løftede Haanden op og sagde: «Disse skal først ride og ro og lægge til Havn og vælge sig Tjeldsteder.» [462] Harald greb til med Haanden, tog Loddet og kastede det ud paa Sjøen; siden sagde han: «Dette var vort Lod.» Gyrge siger: «Hvorfor lod Du ikke flere Mænd se det?» «Se nu,» siger Harald, «det Lod, som er tilbage; Du kjender vel Dit Merke.» Siden saa man efter det Lod, og alle kjendte der Gyrges Merke. Det blev dømt, at Væringene skulde have Valget om alt det, som de trættede om. Flere Ting hændte ogsaa, som de ikke blev enige om, og det endte stadig saa, at Harald fik sin Sag frem.

5. De fór alle tilsammen om Sommeren og herjede. Naar hele Hæren var sammen, lod Harald sine Mænd være udenfor Kampen eller ogsaa der, hvor det var mindst Mandefare, og sagde, at han vilde vogte sig, at han ikke mistede sine Hærmænd. Men naar han var alene med sine Mænd, gav han sig saa hidsig i Kamp, at enten maatte han faa Seier eller Bane. Saa hændte det ofte, at naar Harald var Høvding for Mændene, vandt han Seier, medens Gyrge ikke vandt. Dette skjønte Hærmændene og sagde, at deres Sag vilde fare bedre, om Harald var ene Høvding over hele Hæren, og de dadlede Hærføreren, at han og hans Mænd ikke var til nogen Nytte. Gyrge siger, at Væringene ikke vilde yde ham Støtte, og bad dem fare til et andet Sted, medens han fór med den øvrige Hær, og vinde sligt, som de formaaede. Da fór Harald fra Hæren, og med ham Væringene og Latinmændene;n849 Gyrge fór med Grækernes Hær. Det viste sig da, hvad hver formaaede. Harald vandt stadig Seier og Gods, men Grækerne fór hjem til Miklegaard undtagen de unge Mænd, de som vilde vinde sig Gods; de samlede sig til Harald og havde ham til Hærfører. Han gav sig da med sin Hær vester til Afrika, som Væringene kalder Serkland,n850 og fik da stor Tilvert paa Folk. I Serkland vandt han 80 Borger; nogle blev givne op, andre tog han med Vold. Siden fór han til Sikel-ø.n851 Saa siger Tjodolv:

Otteti Borger i Serkland,

siger jeg, blev tagne

(den unge Hader af glorøde

Guld sig siyrted' i Fare),

inden Hærmanden Hilds

haarde Leg gik at vække

med Skjoldet, Serkers Fiende,

paa Sikel-øens Sletter.

Saa siger Illuge Bryndøle-skald:n852

Harald, under Mikjaal brød Du

[Budles Søn, som vi hørt har,

bød sine Svogrer til Gilde]n853

SydLandene med Hærskjold.

Her siges det, at dengang var Mikjaaln854 Grækerkonge. Harald dvælte mange Vintre i Afrika og fik meget Løsøre, Guld og alskens Kostbarheder. Men alt det Gods, som han tog og ikke trængte at have til Kosthold, sendte han med sine tro Mænd til [463] Holmgaard i Kong Jarisleivs Magt og Varetægt, og der droges sammen en Mængde Gods, som rimeligt er, at det skulde blive, naar han herjede i den Del af Verden, som er rigest paa Guld og kostelige Sager, og naar han gjorde saa meget dertil, som det forud med Sandhed var sagt, at han havde tilegnet sig 80 Borger.

6. Men da Harald kom til Sikel-ø, herjede han der og lagde sig med sin Hær ved en stor og folkerig Borg; han satte sig om Borgen, thi der var saa sterke Vægger,n855 at det tyktes ham usikkert at kunne bryde dem. Borgmændene havde Mad nok og andre Varer, som trængtes til Vern. Da fandt han paa det Raad, at hans Fuglefængere tog Smaafugler, som havde Reder i Borgen og fløi ud i Skogen om Dagene for at søge sig Mad. Harald lod binde paa Ryggen af Fuglene Høvelspaaner af Tyrived, heldte smeltet Vox og Svovel paa og lod slaa Ild i det; Fuglene fløi, saasnart de blev løse, alle paa éngang til Borgen for at søge sine Unger og Reder, som de havde under Hustagene, som var tækket med Rør eller Halm. Da tog Ilden fra Fuglene fat i Hustagene. Men skjønt hver for sig bar en liden Byrde af Ild, blev det dog snart en stor Ild, da mange Fugler bar Ild til Tagene vide om i Byen, og dernæst brandt det ene Hus efter det andet, [464] indtil Borgen luede. Da gik alt Folket ud af Borgen og bad om Naade, de samme som forud mangen Dag havde talt overmodig og haanlig om Grækernes Hær og deres Høvding. Harald gav Grid til alle Mænd, som bad derom, og fik siden Magt over denne Borg.

7. Det var en anden Borg, som Harald lagde til med sin Hær; den var baade folkerig og sterk, saa det var ikke at vente, at de fik brudt den; det var haarde og slade Volder om Borgen. Da lod Harald tage til at grave en Grøft fra der, hvor det flød en Bæk, og der var et dybt Gjel, saa at man ikke kunde se did fra Borgen. De kastede Mulden ud i Vandet og lod Strømmen bære den bort. I dette Arbeide var de Dag og Nat, de skiftede efter Afdelingerne; men Hæren gik hver Dag frem til Borgen, men Borgmændene gik til Murskaarene, og de skjød paa hverandre, men om Natten sov de paa begge Sider. Men da Harald skjønte, at dette Jordhus var saa langt, at det maatte være kommet ind forbi Borg-væggen, lod han sine Mænd væbne sig; det var mod Dagen, at de gik ind i Jordhuset. Men da de kom til Enden, grov de op over sine Hoveder, indtil de kom til Stener, satte med Kalk; det var Gulvet i Stenhallen. Siden brød de op Gulvet og gik op i Hallen. Der sad mange af Borgmændene; de aad der og drak, og det blev dem den mest uforvarende Ulykke, thi Væringene gik der frem med dragne Sverd og dræbte strax nogle, men andre flygtede, de som kunde komme ud. Væringene søgte efter dem, men nogle tog Borgporten og lukkede op; der gik hele Hærmængden ind. Meu da de kom ind i Borgen, flyede Borgmændene, men mange bad om Grid, og det fik alle, som gav sig op. Harald tilegnede sig paa denne Vis Borgen og dermed vældigt Gods.

8. Den tredje Borg kom de til, den som af alle disse var størst og sterkest og mægtigst paa Gods og Folk. Om den Borg var det store Diger, saa at de saa, at man ikke kunde vinde den med slige Kneb som de forrige; de laa der meget længe saaledes, at de ikke fik Udrettet noget. Men da Borgmændene saa det, blev de deraf djervere. De satte sine Fylkinger oppe paa Borg-væggen; siden lukkede de op Borgportene og raabte til Væringene, eggede dem og bad dem gaa ind i Borgen og ertede dem for Modløshed, sagde, at de var ikke bedre end Høns til Kamp. Harald bad sine Mænd lade, som om de ikke skjønte, hvad de sagde: «vi udretter ikke noget,» siger han, «om vi end render til Borgen; de bærer sine Vaaben paa os ned under sine Fødder, og om vi end kommer ind i Borgen med nogle Skarer, har de Magt til at lukke dem inde, som de vil, men holde nogle ude, thi de har sat Vagt over alle Borgporter. Vi vil gjøre dem ikke mindre Spot og lade dem se, at vi ikke ræddes for dem; vore Mænd skal gaa frem paa Voldene saa nær Borgen som muligt og vogte sig dog saa, at de ikke gaar i Skudmaal. Alle vore Mænd skal fare vaabenløse og gjøre Leg og lade Borgmændene se, at vi agter ikke deres Fylkinger.» Siden gik det saa i nogle Dager.

[465] 9. Islandske Mænd nævnes, som der fór med Kong Harald: den ene var Haldor, Snorre Godes Søn – han førte dette Frasagn hid til Landetn856 –, den anden var Ulv, Søn af Uspak, Usviver den spakes Søn; de var begge meget sterke og vaabendjerve Mænd og kjære Venner af Harald; de var begge med i Legen. Da det nu havde faret paa denne Vis i nogle Dager, vilde Borgmændene vise endnu større Overmod: de gik da uden Vaaben op paa Borgvæggene, men lod dog Borgporten staa aaben. Men da Væringene saa det, da gik de en Dag til Legen saaledes, at de havde Sverd under Kapperne og Hjelmer under Hattene. Men da de havde legt en Stund, saa de, at Borgmændene ikke undrede sig; da tog de raskt Vaabnene og løb siden til Borgporten. Men da Borgmændene saa det, gik de modig imod og havde fuld Væbning; det opstod da en Kamp der i Borgporten. Væringene havde ingen Vaaben til Vern, undtagen at de svøbte sine Kapper om sin venstre Haand; nogle blev saarede, nogle faldt, og alle var stedt i Nød. Harald og de Mænd med ham, som var i Hærbodene, søgte til for at hjælpe sine Mænd. Men Borgmændene var da komne op paa Borgvæggene, skjød og kastede [466] Sten paa dem. Det blev da en haard Kamp, og de, som var i Borgporten, syntes, det gik senere med at hjælpe dem, end de ønskede. Men da Harald kom til Borgporten, faldt hans Merkesmand. Da sagde han: «Haldor, tag Merket op!» Haldor tog Merkestangen op, men svarede og talte uvittig: «Hvem vil bære Merke for Dig, naar Du følger det saa modløst som nu en Stund?» Dette var mere Vredesord end Sandhedsord, thi Harald var den vaabendjerveste Mand. De søgte da ind i Borgen; det blev da en haard Kamp, men den endte saa, at Harald fik Seier og vandt Borgen. Haldor blev meget saaret, han fik et stort Saar i Ansigtet, og det var en lyde al den Tid, han leveden857

10. Den fjerde Borg, som Harald kom til med sin Hær, var den største af alle dem, som før er sagt om, og den var saa sterk, at de saa ikke noget Haab om at faa brudt den. Siden sad de om Borgen og lagde Ring om den, saa at ingen Varer kunde flyttes til Borgen. Men da de havde dvælet en kort Tid, fik Harald en Sygdom, saa at han lagde sig til Sengs; han lod sætte sit Landtjeld bort fra andre Landtjeld, thi det tyktes at give ham Ro, at han ikke hørte Uro og Støi fra Hæren. Hans Mænd kom ofte i Flokker til og fra ham og spurgte ham om Raad; det saa Borgmændene, at det var hændt noget blandt Væringene, og de sendte Speidere ud for at faa vide, hvad det kunde være. Men da Speiderne kom tilbage til Borgen, kunde de sige de Tidender, at Væringenes Høvding var syg, og at de af den Aarsag ikke gik frem mod Borgen. Men da saa var gaaet en Stund, minkede Haralds Kræfter, og da blev hans Mænd meget hugsyge og sørgmodige; alt sligt spurgte Borgmændene. Det kom til det, at Sotten trængte Harald saa sterkt, at hans Død blev fortalt over hele Hæren. Siden fór Væringene til Samtale med Borgmændene, fortalte dem om sin Høvdings Død og bad Prestene yde ham en Grav i Borgen. Men da Borgmændene spurgte disse Tidender, da var det mange, som der raadede for Klostre eller andre store Kirker i Borgen, og da vilde enhver gjerne have det Lig til sin Kirke, thi de vidste, at det der vilde følge stort Offer. Da klædte hele Mængden af Prester sig i Skrud og gik ud af Borgen med Skrin og Helligdommer og gjorde en fager Procession. Men Væringene gjorde ogsaa en stor Ligfærd; Ligkisten blev da baaret høit og var tjeldet over med Pellklæder, og der over blev det baaret mange Merker. Men da dette blev baaret ind gjennem Borgporten, da satte de Kisten ned tvers over Borgporten, foran Aabningen; da blæste Væringene Hærblæst i alle sine Lurer og drog sine Sverd; da styrtede hele Væringenes Hær ud af Hærbodene med fuld Væbning og løb da til Borgen med Skrig og Raab. Men Munker og andre Prester, de som havde gaaet ud i denne Ligfærd og kappedes med hverandre at gaa først og fremst ud for at tage imod Offeret, de kappedes nu dobbelt saa meget om at være fjernest fra Væringene; thi de dræbte hver den, som var dem [467] nærmest, hvad enten han var Klerk eller uviet. Væringene gik saaledes over hele denne Borg, at de dræbte Mandfolkene, men rante alle Kirker i Borgen og tog der vældigt Gods.

11. Harald var mange Vintre i denne Hærfærd, som nu er sagt om, baade i Serkland og i Sikel-ø. Siden fór han tilbage til Miklegaard med denne Hær og dvælte der kort Tid, inden han tog paa en Færd ud til Jorsale-hjem.n858 Da lod han efter sig det Guld, han fik i Sold af Grækerkongen, og ligesaa gjorde alle Væringer, som gav sig paa Færd med ham. Saa er sagt, at i alle disse Færder havde Harald havt 18 Slag; saa siger Tjodolv:

Hver ved det, at Harald

holdt har atten grumme

Slag (ofte har Freden

af Fyrsten brudt været);

den graa Ørns hvasse Klør,

Konge, i Blod Du farved',

(Ulven mættedes altid)

inden Du fór hjemad.

12. Harald fór med sine Mænd ud til Jorsaleland og fór siden over til Jorsaleborg; hvor han kom i Jorsaleland, blev alle Borger og Kasteller givne i hans Vold; saa siger Stuv Skald, som havde hørt Kongen selv fortælle om disse Tidender:

Den eggdjerve, hugstore

Hærmand under sig lagde

Jorsaler (Landet venligt

var mod ham og Grækerne).

Og med fuldt Vælde

ubrændt kom Landet

hjemlet til Hærmanden

[Have, der han ønsker,]n859

Her siges om det, at dette Land kom ubrændt og uherjet i Haralds Vold. Han fór da ud til Jordan og laugede sig der, som andre Palmeresn860 Skik er. Harald gav meget Gods til Herrens Grav og til det hellige Korsn861 og andre Helligdommer i Jorsaleland. Da fredede han Veien helt ud til Jordan og dræbte Røvere og andre Ufredsfolk. Saa siger Stuv:

Raad og vrede Ord

af Egdekongen virked'

paa begge Jordans Bredder

(til Baade mod Svig af Mændene).

Men for sand Brøde

bøde haardt de maatte:

ondt led de af Fyrsten.

[Evig Bolig hos Kristus].

Derefter fór han tilbage til Miklegaard.

13. Da Harald var kommet til Miklegaard fra Jorsaleland, fik han lyst til at fare til NordLandene til sin Odel; han havde da spurgt, at hans Brodersøn, Magnus [468] Olavsøn, var bleven Konge i Norge og saa i Danmark, og siger da op sin Tjeneste hos Grækerkongen. Men da Dronning Zoe blev var dette, blev hun meget vred og vakte Anklager imod Harald; hun sagde, at han nok havde faret svigagtig med Grækerkongens Gods, som var taget i Hærfærd, dengang da Harald havde været Høvding over Hæren. Maria hed en ung og fager Mø, hun var Dronning Zoes Broderdatter;n862 Harald havde bedt om at faa hende, men Dronningen negtede det. Saa har Væringer, de som har været i Sold i Miklegaaro, fortalt hid nord, at det Sagn gik der blandt frode Mænd, at Dronning Zoe vilde selv have Harald til sin Mand, og at det var i Virkeligheden mest Aarsag til det, som hændte Harald, da han vilde fare bort fra Miklegaard, om end andet blev baaret frem for Mængden. Da var den Grækerkonge, som hed Konstantinus Monamakus; han styrede Riget med Dronning Zoe. Af denne Aarsag lod Grækerkongen fange Harald og føre ham til Fængsel.

14. Men da Harald kom nær til Fængslet, da viste den hellige Kong Olav sig for ham og sagde, at han skulde hjælpe ham. Der paa Strædet var siden et Kapel, helliget Kong Olav, og det Kapel har siden staaet der.n863 Fængslet var saaledes bygget, at det der er et høit Taarn, aabent oventil, men en Dør gaar fra Strædet til at gaa ind i. Harald blev sat ind der, og med ham Haldor og Ulv. Næste Nat efter kom en mægtig Kvinde oven paa Fængslet og havde gaaet op i Stiger, og med hende to Tjenestemænd; [469] de lod et Taug sige ned i Fængstlet og drog dem op. Denne Kvinde havde den hellige Kong Olav forud helbredet og havde nu aabenbart sig for hende og sagt, at hun skulde løse hans Broder fra Fængslet. Da fór Harald strax til Væringene, og de reiste sig alle op for ham og hilste ham velkommen. Siden væbnede hele Hæren sig og gik dertil, hvor Kongen sov. De tog Kongen til Fange og stak begge Øine ud paa ham. Saa siger Toraren Skjeggesøn i sin Draapa:

Gjæve Fyrste naaede

Guldet, men Grækerlandets

Stolkonge gik stenblind

med stygge Saarmerker.

Saa siger ogsaa Tjodolv Skald:

Ulvesorgens Øder

ud lod begge Øine

stikke af Stolkongen

(Strid var da paa Færde).

Egdernes Fyrste lagde

øster paa kjække Bragningn864

et graaligt Merke, og grusomt

Grækernes Konge blev rammet.

I begge disse Haraldsdraapaer og mange andre Kvæder om ham er dette omtalt, at Harald blindede selve Grækerkongen; de kunde i Stedet for ham have nævnt en Hertug eller en Greve eller andenslags fyrstelige Mænd, hvis de vidste, at det var rettere, thi Harald selv og de andre Mænd, som der var med ham, kom med dette Udsagn.n865

15. I den samme Nat gik Harald og hans Mænd til det Herberge, som Maria sov i, og tog hende bort med Vold. Siden gik de til Væringenes Galeier, tog to af Galeierne og roede siden ind i Sævidarsund.n866 Men da de kom did, som Jernlænken laa tvers over Sundet, sagde Harald, at Mændene skulde sætte sig til Aarerne paa begge Galeier, men de Mænd, som ikke roede, skulde alle løbe agter i Galeierne og hver have sin Sækkefeld med. De rendte saa Galeierne op paa Jernlænken, og saasnart de fæstedes og Farten tog af, bad han alle Mænd løbe frem i. Da stupte den Galei, som Harald var paa, og gled af Jernene ved Svingningen, men den anden Galei, som blev fast paa Jernlænken, sprak, og der druknede mange, men nogle blev tagne op af Vandet. Paa denne Vis kom Harald ud fra Miklegaard og fór saa ind i Sortehavet. Men inden han seilede fra Land, satte han Jomfruen op paa Land og gav hende godt Reisefølge tilbage til Miklegaard; han bad hende sige sin Frændkone Zoe, hvor meget Magt hun havde over Harald, eller om Dronningens Magt havde kunnet hindre, at han kunde faa Jomfruen. Derpaa seilede Harald nord i Ellepaltan867 og derfra videre gjennem [470] Østriget. I denne Færd digtede Harald Gammen-vers, og de er tilsammen sexten med samme Omkvæd i dem alle; dette er et:

Skibet langs vide Sikel-ø

skar; da var vi prude.

Som venteligt, Vængebaaden

vakkert skred under Drengene.

Ikke jeg venter, en Usling

end vil did komme.

Dog siger Guldringens Gerdn868

i Gardar, at hun mig vrager.n869

Med det sigtede han til Ellesiv, Datter af Kong Jarisleiv i Holmgaard.

16. Men da Harald kom til Holmgaard, tog Kong Jarisleiv overmaade godt imod ham, og han dvælte der om Vinteren; han tog da i sin Varetægt alt det Guld og mange Slags Kostbarheder, som han forud havde sendt did uden fra Miklegaard; det var saa meget Gods, at ingen Mand nord i Landene havde seet sligt i én Mands Eie. Harald havde tre Ganger kommet i Polota-svarv, medens han var i Miklegaard.n870 Det er der lov, at hver Gang en Grækerkonge dør, skal Væringene have Polota-svarv;n871 de skal da gaa gjennem alle Kongens «Poloter», der som hans Skattegjemsler er, og skal hver da frit tage det, han faar fat med Hænderne.

17. Den Vinter giftede Kong Jarisleiv sin Datter med Harald; hun hed Elisabeth, hende kalder Nordmænd Ellesiv. Om det vidner Stuv Blinde:

Svogerskab, som han vilde,

vandt Egders Fyrste.

Mændenes Ven fik Guldet

i Mængde og Kongens Datter.

Men om Vaaren tog han paa sin Færd fra Holmgaard og fór om Vaaren til Aldegjaborg; der fik han sig Skibe og seilede vestover om Sommeren. Han vendte sig først til Sverige og lagde til ved Sigtuner. Saa siger Valgard fra Våll:n872

Harald, Du ud paa Skibet

skjød den fagreste Ladning;

Guld Du vester førte

fra Gardar (Hæder Dig vistes).

Hugstore Konge, Du heftigt

i haarde Sjøveir styred'.

Du saa, da Sjøsprøiten letted',

Sigtuner; Skibene neied'.

18. Harald fandt der Svein Ulvsøn; om Høsten havde han flyet for Kong Magnus ved Helganes. Men da de mødtes, hilsede den ene den anden vel. Sveakongen Olav Sønsken873 var Morfader til Ellesiv, Haralds Kone, men Sveins Moder Astrid var Kong Olavs Søster. Harald og Svein gjorde Forbund og bandt det med faste Aftaler. Alle Svear var Sveins Venner, thi han havde den største Æt der i Landet; blev da [471] alle Svear ogsaa Haralds Venner og Hjælpere; mange Stormænd var der bundne ved Svogerskab til ham. Saa siger Tjodolv:

Egekjølen vestover

vaskede Havet fra Gardar.

Svearne gav Dig siden,

snilde Landstyrer! Støtte.

Haralds Skeid, som i Læ

ludede, under brede

Seil gik med meget

Guld (Stormen raste).

19. Siden skaffede de sig Skibe, Harald og Svein, og det drog sig snart en stor Hær sammen til dem; og da Mændene var rede, seiler de vestover til Danmark. Saa siger Valgard:

Egekjølen gled under Dig,

Yngve kampglad, til Havet

fra Svearnes Land (Skjæbnen

sikred' med Rette Din Odel).

Skeiden til Top var revet,

der den rendte over Stag

langs det flade Skaane

og skræmte Danernes Kvinder.

De lagde først til Sjæland og herjede og brændte vidt om der. Siden styrede de til Fyn, gik der op og herjede. Saa siger Valgard:

Harald, Du grundig herjede

hele Sjæland; Vargen

iled' at finde de faldne

(Fyrsten truer Fienden).

Folkesterk Konge til Fyn

fór og gav Hjelmene

(Skjoldene brast kløvede)

kraftig Møie at lide.

[472] Ilden brændte i Gaarden

grumt søndenfor Roskilde.

Krigerske Konge Luen

lod fælde Husene.

Landets Mænd laa faldne,

Frihed Hel dem røved';

harmbøiede Husfolk

hastig flygted' til Skogen.

Sorgen de skilte sinked'

(skjønne Kvinder blev fangne),

men de, som efter leved'

af Danerne, flygtede unda.

Laas bandt Møens Legeme.

Leie lod Du foran Dig

mange Kvinder (de lyslette

Lænker bar) til Skibene.

20. Magnus Olavsøn styrede om Høsten efter Helganes-slaget nord til Norge. Derefter spurgte han de Tidender, at hans Frænde Harald Sigurdsøn var kommet til Sverige, og at han og Svein Ulvsøn havde gjort sit Forbund og havde ude en stor Hær og tænkte fremdeles at lægge under sig Danevælde og siden Norge. Kong Magnus byder leding ud fra Norge, og det drager sig snart en stor Hær til ham. Han spurgte da, at Harald og Svein var komne til Danmark, brændte og satte Ild paa alt, men at Landets Mænd vide gik under dem. Det blev ogsaa sagt tillige, at Harald var større og sterkere end andre Mænd og saa klog, at intet var ham umuligt, og at han altid fik Seier, naar han kjæmpede; han var ogsaa saa rig paa Guld, at ingen vidste Mage til det. Saa siger Tjodolv:

Nu faar Sjøfarerne

paa Freden neppe haabe;

Hirdmænd frygter Fare,

Flaader er ude for Landet.

Magnus kamplysten seiler

med sine Skibe sydover,

men Harald fører andre

Havhester nordover.

21. Kong Magnus's Mænd, de som var hans Raadgivere, siger ham, at det tykkes dem uheldigt, om han og hans Frænde Harald skal bære Bane-spyd efter hinanden; mange Mænd byder sig til at fare og søge Forlig mellem dem, og efter disse Raadslagninger samtykker Kongen deri. Det blev da sendt Mænd paa en Løbe-skute, og de fór som skyndeligst til Danmark. De fik danske Mænd, dem som var Kong Magnus's fuldkomne Venner, til at bære dette Erende frem for Harald. Denne Sag gik meget tyst. Men da Harald hørte dette sagt, at Kong Magnus, hans Frænde, vilde byde ham Forlig og Forbund, og at Harald skulde have halve Norge med Magnus, men hver af dem have Halvdelen af begges Løsøre, da fór disse Aftaler tilbage til Kong Magnus.

22. Lidt senere var det, at Harald og Svein talte en Kveld ved Drikken. Svein spurgte, hvad Kostbarhed Harald havde, som han satte mest Pris paa. Han svarer saa, at det er hans Merke «Landøde». Da spurgte Svein, hvad der fulgte med Merket, siden det var saa stor en Skat. Harald siger, at det var spaaet, at den vilde faa Seier, som Merket bares foran, og siger, at saa havde hændt, lige siden han fik det. [473] Svein svarer: «Det vil jeg tro, at den Natur følger Merket, hvis Du holder tre Slag med Kong Magnus, Din Frænde, og Du faar Seier i dem alle.» Da siger Harald vredelig: «Jeg kjender Frændskabet mellem mig og Magnus, om Du ikke minder mig om det, og fordi om vi nu farer med Hærskjold imod hinanden, er det ikke saa, at ikke andre Møder mellem os kunde være sømmeligere.» Svein skiftede da Farve og sagde: «Det gjetter somme, Harald, at Du har gjort saa før, at Du holder alene det af Aftaler, som Du synes drager Din Sag bedst frem.» Harald svarer: «Færre Gange mon Du kjende til, at jeg ikke har holdt Aftaler, end jeg véd, Magnus vil sige, at Du har holdt imod ham.» Derefter gik hver af dem sin Vei. Om Kvelden, da Harald gik til Søvn i løftingen paa sit Skib, sagde han til sin Skosvend: «Nu vil jeg ikke ligge i Hvilerummet i Nat, thi jeg har Mistanke om, at ikke alt er svigløst; jeg fandt ikveld, at min Maag Svein blev meget vred over min aabne Tale; Du skal holde Vagt efter, om det hænder noget her i Nat.» Harald gik da et andet Sted hen for at sove, men lagde der i sit Rum en Træstubbe. Men om Natten blev det roet en Baad hen til Løftingen, og det gik en Mand op og sprættede Løfting-tjeldet op, gik siden op der og huggede i Haralds Rum med en stor Øx, saa at den stod fast i Træet. Den Mand løb strax ud i Baaden – men det var bælmørkt –, og roede strax bort; men Øxen var efter til Vidne, den stod fast i Træet. Siden vakte Harald sine Mænd op og lod dem vide, hvad Svig de var komne ud for: «Vi kan nu se det,» siger han, «at vi her ikke har Magt imod Svein, saasnart han slaar sig paa Svigeraad imod os; det kan være det bedste Vilkaar at søge bort herfra, medens det er Leilighed til det; lad os nu løse vore Skibe og ro lønlig bort.» De gjør saa, ror om Natten nord langs Land og farer Dag og Nat, indtil de finder Kong Magnus, der han laa med sin Hær. Gik da Harald sin Frænde, Kong Magnus, imøde, og der blev det et Glædesmøde, saa som Tjodolv siger:

Vidkjendte Fyrste, Vandet

vaske Du lod under Kjølen,

der Du drog østfra til Danmark

(Dragerne kløvede Bølgen);

men Olavs Søn siden

med sig bød halvt Dig dele

Land og Mænd; der mødtes

meget glade Frænderne.

Siden talte Frænderne sig imellem, og det gik alt forligelig til.

23. Kong Magnus laa ved Land og havde Landtjeld oppe paa Land; han bød da sin Frænde Harald til sit Bord, og Harald gik til Gjestebudet med 60 Mænd; det var et fagert Gjestebud. Men da det led paa Dagen, gik Kong Magnus ind i Tjeldet, der Harald sad; Mænd gik med ham og bar Byrder, det var Vaaben og Klæder. Da gik Kongen til den yderste Mand og gav ham et godt Sverd, til den næste et Skjold, derefter Klæder eller Vaaben eller Guld, til dem, som var fornemmere, større Gaver. Sidst kom han foran Harald, sin Frænde, og havde i sin Haand to Rørstokker og talte saa: «Hvilken af disse Stokker vil Du her modtage?» Da svarer Harald: «Den, [474] som er mig nærmest.» Da sagde Magnus: «Med denne Rørkjep giver jeg Eder det halve Norgesvælde med alle Skylder og Skatter og al Eiendom, som dertil ligger, med den Aftale, at Du skal være Konge allesteds i Norge med samme Ret som jeg; men naar vi er begge sammen, skal jeg være Formand i Hilsen og Tjeneste og Sæde; hvis det er tre fyrstelige Mænd sammen, skal jeg sidde i Midten, og jeg skal have Kongs-leie og Kongs-brygge. I skal ogsaa støtte og styrke vort Rige til Gjengjæld for, at vi gjør Eder til den Mand i Norge, som jeg troede ingen skulde blive, saalænge mit Hoved var oppe ovenfor Mulden.» Da stod Harald op og takkede ham vel for Kongenavnet og Hæderen. De satte sig da begge ned og var meget glade den Dag; om Kvelden gik Harald og hans Mænd til sit Skib.

24. Morgenen efter lod Kong Magnus blæse hele Hæren til Ting. Men da Ting var sat, da lyste Kong Magnus for alle Mænd den Gave, han havde givet sin Frænde Harald. Tore af Steign874 gav Harald Kongenavn der paa Tinget. Den Dag bød Kong Harald Kong Magnus til sit Bord, og han gik om Dagen med 60 Mænd til Kong Haralds Landtjeld, der han havde gjort rede til Gjestebud. Var da begge Kongerne i samme Sæde, og der var et fagert Gjestebud og rigelig Kost, og Kongerne var glade og lystige. Men da det led paa Dagen, lod Kong Harald mange Tasker [475] bære ind i Tjeldet; der bar hans Mænd ind ogsaa Klæder og Vaaben og alskens Kostbarheder; han fordelte det Gods, han gav, og delte det med Kong Magnus's Mænd, som var i Gjestebudet. Siden lod han løse Taskerne og sagde da til Kong Magnus: «I gav os igaar et stort Rige, som I forud havde vundet fra vore og Eders Uvenner; men I tog os til Sameie med Eder; det var vel gjort, thi I har kjæmpet meget derfor. Nu er det her paa anden Vis, at vi har været udenlands og har dog været i nogle Mandeprøver, før end jeg har samlet dette Guld, som I nu kan se. Dette vil jeg lægge til Deling med Eder; vi to skal have alt dette løsøre med samme Ret, saa som vi to hver har halvt Rige i Norge. Jeg véd, at vort Sindelag er uligt. Du er meget gavmildere end jeg; vi vil da skifte dette Gods ligelig mellem os, saa kan hver fare med sin Del, som han vil.» Siden lod Harald brede ud en stor Oxehud og øse derpaa Guldet fra Taskerne; siden tog man Skaaler og Vegt, delte Guldet, og skiftede alt efter Vegt, og det tyktes alle Mænd, som saa det, meget underligt, at det i NordLandene skulde være kommet saa meget Guld sammen paa ét Sted. Dette var nu i Virkeligheden Grækerkongens Eie og Rigdom, som alle Mænd siger, at der er det røde Guld i fulde Huser. Kongerne var nu meget lystige. Da kom frem et Støb, det var saa stort som et Mandshoved; Kong Harald tog Støbet op og sagde: «Hvor er nu det Guld, Magnus Frænde, som Du kan stille op imod dette Knappehoved?» Da svarer Kong Magnus: «Det har været saa meget Ufred og store Ledinger, at næsten alt Guld og Sølv er gaaet op, som er i min Varetægt. Nu er det ikke mere Guld i mit Eie end denne Ring,» – han tog Ringen og rakte den til Harald. Han saa paa den og sagde: «Det er lidet Guld, Frænde, for den Konge, som har to Kongeriger, og dog kan nogle tvile paa, om Du eier denne Ring.» Da siger Kong Magnus alvorlig: «Hvis jeg ikke eier denne Ring med rette, da ved jeg ikke, hvad jeg har faaet med rette; thi min Fader, Kong Olav den hellige, gav mig denne Ring ved den sidste Skilsmisse.» Da svarer Kong Harald leende: «Sandt siger Du, Kong Magnus, Din Fader gav Dig Ringen; den Ring tog han fra min Fader for en ringe Sag. Det er ogsaa sandt, at dengang var det ikke godt for Smaakongerne i Norge, da Din Fader var som mægtigst.» Kong Harald gav ved Gjestebudet Steige-Tore en Maser-bolle;n875 den havde en Gjord om af Sølv og havde Sølvhank oventil, begge forgyldte, og den var fuld op af skjære Sølvpenninger; der fulgte ogsaa med to Guldringer, som veiede en Mark tilsammen; han gav ham ogsaa sin Kappe, som var af brunt Purpur med hvidt Skind, og lovede ham stor Hæder og sit Venskab. Torgils Snorresønn876 sagde saa, at han saa det Alter-klæde, som var gjort af Kappen, men Gudrid, Datter af Guthorm, Steige-Tores Søn, sagde, at hun saa sin Fader Guthorm eie Bollen. Saa siger Bålverk:

[476] Hjemlet blev, som jeg hørte,

Hærforer! Dig siden

den grønne Jord, da Du mødte

Magnus, men Guld Du bød ham.

Forliget mellem Frænderne

i Fred endte og Gammen;

men siden Svein havde

snare Strid at vente.

25. Kong Magnus og Kong Harald raadede begge for Norge den næste Vinter efter deres Forlig, og havde hver sin Hird. De fór om Vinteren paa Gjestning omkring paa Oplandene, og var stundom begge sammen, men stundom hver for sig. De fór helt nord til Trondhjem og til Nidaros. Kong Magnus havde varetaget Kong Olavs Helligdom, siden han kom til Landet, klippede hans Haar og Negler engang om Aaret og havde selv den Nøgel, som man kunde lukke op Skrinet med. Det hændte da mange Slags Jertegn ved Kong Olavs Helligdom. Snart kom det nogen Uenighed mellem Kongerne, og mange var saa ildesindede, at de gik imellem dem med Ondt.

26. Svein Ulvson laa efter i Søvn, da Harald havde faret bort. Siden spurgte Svein nøie efter om Haralds Færd. Men da han fik vide, at Harald og Magnus havde gaaet i Forlig og nu havde en Hær tilsammen, styrede han med sin Hær øst forbi Skaanesiden og dvælte der, indtil han spurgte om Vinteren, at Magnus og Harald havde faret med sin Hær nord til Norge. Siden styrede Svein med sin Hær syd (vest) til Danmark, og tog han der alle kongelige Indtægter den Vinter.

27. Da det tog til at vaares, bød de ud Leding fra Norge, Kong Magnus og Kong Harald. Det hændte en Gang, at Kong Magnus og Kong Harald laa i samme Havn, men Dagen efter var Harald først færdig, og han seilede strax, men om Kvelden lagde han til Havn der, hvor han og Kong Magnus havde tænkt at være den Nat. Harald lagde sit Skib i Kongsleiet og tjeldede der. Kong Magnus seilede ud senere paa Dagen, og de kom saa til Havnen, at Haralds Maend alt havde tjeldet; de saa, at Harald havde lagt sig i Kongsleiet, og at han agtede at ligge der. Men da Magnus's Mænd havde ladet sine Seil falde, sagde Kong Magnus: «Nu skal Mændene tage fat paa Roningen og sætte sig langs efter Skibsbordene, men andre skal bryde op sine Vaaben og væbne sig; men hvis de ikke vil lægge bort, skal vi stride.» Men da Kong Harald saa, at Kong Magnus vilde lægge til Strid med dem, talte han til sine Mænd: «Hug I nu Landtaugene og lad slaa Skibene ud af Leiet; vred er nu Magnus Frænde.» Saa gjorde de, lagde Skibene ud af Leiet, og Kong Magnus lagde sine Skibe i Leiet. Da begge havde gjort sig færdige, gik Kong Harald med nogle Mænd op paa Kong Magnus's Skib. Kongen hilste ham vel og bød ham velkommen. Da svarer Kong Harald: «Det troede jeg, at vi var komne blandt Venner; men nu nylig havde jeg nogen Tvil, om I vilde lade det være saaledes. Men det er sandt, at Barndommen er hidsig; jeg vil ikke regne det anderledes, end at dette var en Ungdomsgjerning.» Da siger Kong Magnus: «Det var en Ættegjerning, men ikke Ungdomsgjerning; [477] jeg kan nok mindes, hvad jeg gav, og hvad jeg negtede; hvis denne lille Ting nu blev taget uden vort Raad, vilde det snart komme en anden; vi vil holde hele det Forlig, som blev gjort, men det samme vil vi have af Eder, som vi har fastsat.» Da siger Kong Harald: «Det er ogsaa gammel Sed, at den visere viger,» – gik da tilbage til sit Skib. I saadanne Sammenstød mellem Kongerne fandtes det, at det var vanskeligt at holde Maade; Kong Magnus's Mænd hævdede, at han havde Ret, men de, som var uforstandige, hævdede, at Harald blev noget ringeagtet. Men Kong Haralds Mænd sagde, at det var ikke anderledes, end at Kong Magnus skulde have Leiet, hvis de kom lige tidlig, men Kong Harald var ikke skyldig til at lægge ud af Leiet, hvis han laa der før, og de hævdede, at Harald havde handlet vel og viselig; men de, som vilde lægge det værst ud, paastod, at Kong Magnus vilde bryde Forliget, og at han havde gjort Kong Harald Uret og Uhæder. Om slige Uenigheder talte snart uvittige Mænd saa meget, at det blev Splid mellem Kongerne; meget hændte ogsaa sligt, at Kongerne optog det hver paa sin Maade, om det end her er lidet skrevet derom.

28. Kong Magnus og Kong Harald styrede med sin Hær syd til Danmark. Men da Svein spurgte det, flyede han unda øster til Skaane. Kong Magnus og Kong Harald dvælte længe om Sommeren i Danmark og lagde da alt under sig. De var i Jylland om Høsten. Det var en Nat, da Kong Magnus laa i sin Seng, at han drømte og tyktes være der, hvor hans Fader var, den hellige Kong Olav, og syntes, at han talte til ham: «Hvad Kaar vil Du vælge, Søn' min, at fare nu med mig eller blive den mægtigste Konge og leve længe, men gjøre slig Synd, at Du faar enten neppe eller slet ikke bødet den?» Men han tyktes svare: «Jeg vil, at Du skal vælge for mig.» Da tyktes det ham, at Kongen svarede: «Da skal Du fare med mig.» Kong Magnus fortæller sine Mænd denne Drøm. Men lidt senere fik han en Sott og laa der, som heder Sudatorp.n877 Men da han var kommet nær Døden, sendte han sin Brodern878 Tore til Svein Ulvsøn, at han skulde yde Tore den Hjælp, som han trængte; det fulgte med Ordsendingen, at Kong Magnus gav Svein Danevælde efter sine Dager; han sagde, at det var rimeligt, at Harald raadede for Norge, men Svein for Danmark. Siden døde Kong Magnus den gode, og hele Almuen sørgede over hans Død. Saa siger Odd Kikineskald:

Mænd fældte Taarer mange,

da den milde bares til Graven.

Tung var den Byrde

for dem, som Guld han gav.

Saar var Huskarlers Hu,

de holdt ikke Taaren tilbage;

men Folket i Sorg siden

sad over Kongen ofte.

[478] 29. Efter disse Tidender havde Kong Harald Ting med sine Mænd og siger dem sin Plan, at han vil fare med Hæren til Vebjarg-ting og lade sig tage til Konge over Danevælde og vinde siden Landet; han regner det for sin Arv efter sin Frænde Magnus, ligesaa vel som Norges-vælde; han beder sine Mænd støtte ham og mener, at da vil Nordmænd for altid være Danernes Overmænd. Da svarer Einar Tambeskjelve og siger, at han var mere skyldig til at støtte sin Fostersøn, Kong Magnus, til Graven og føre ham til sin Fader, Kong Olav, end til at kjæmpe udenlands eller hige efter en anden Konges Vælde og Eiendom; han ender saa sin Tale, at det tyktes ham bedre at følge Kong Magnus død end hver anden Konge levende. Siden lod han tage Liget og stelle hederlig derom, saa at man kunde se Tilstelningen paa Kongeskibet. Da gjorde alle Trønder og Nordmænd sig rede til Hjemfærd med Kong Magnus's Lig, og Ledingen løste sig op. Da saa Kong Harald, at det var det bedste for ham at vælge, at fare tilbage til Norge og først tilegne sig det Vælde og deraf at være i Magt. Fór nu Harald med hele Hæren tilbage til Norge. Men saasnart han kom til Norge, holdt han Ting med Landets Mænd og lod sig tage til Konge over hele Landet; han fór saa helt østenfra Viken, at han blev taget til Konge i hvert Fylke i Norge.

[479] 30. Einar Tambeskjelve fór med Kong Magnus's Lig, og med ham al Trøndernes Hær, og de førte det til Nidaros, og der blev han jordet i Klemenskirken; der var da den hellige Kong Olavs Skrin. Kong Magnus havde været middelhøi af Vext, med et ret og lyst Anfigt, lyshaaret, veltalende og rask i Tanker, kraftig i Sind, gavmild paa Gods, en stor Hærmand og meget vaabendjerv; han var den vennesæleste af alle Konger: baade Venner og Uvenner priste ham.

31. Svein Ulvsøn var den Høst i Skaane og vilde til at fare øster til Sveavælde og tænkte paa at give op det Kongenavn, han havde taget i Danmark. Men som han skulde stige til Hest, red til ham der nogle Mænd og sagde ham Tidender: det først, at Kong Magnus Olavsøn var død, og dernæst det, at al Nordmændenes Hær havde faret bort fra Danmark. Svein svarer dertil hastig og siger: «Det skyder jeg Gud til Vidne paa, at aldrig siden skal jeg fly fra Danevælde, saalænge jeg lever»; derpaa stiger han paa sin Hest og rider saa syd i Skaane; drev da strax mange Folk til ham. Den Vinter lagde han alt Danevælde under sig, og tog da alle Daner ham til Konge. Tore, Kong Magnus's Broder, kom til Svein med Kong Magnus's Ordsendinger, saa som før var skrevet; Svein tog vel imod ham, og Tore var længe hos ham i gode Kaar.

32. Kong Harald Sigurdsøn tog Kongedømme over hele Norge efter Kong Magnus Olavsøns Død. Men da han havde raadet én Vinter for Norge, og det kom til Vaaren, bød han leding ud af hele Landet, halv Almenning af Mænd og Skibe, og seilede syd til Jylland; han herjede og brændte vide om Sommeren og lagde til i Godnarfjord.n879 Da digtede Kong Harald dette:

Medens den linhvide Kvinde

kvæder sin Sang for Manden,

lader vi Ankeret holde

Egeskib i Godnarfjorden.

Da talte han til Tjodolv Skald og bad ham digte dertil; han kvad:

Næste Sommer sydligere

(Spaadom jeg kvæder) Ankeret

holde skal Skibet med Kloen;

vi kaster Ankeret dybere.

Om det taler Bålverk i sin Draapa, at Harald fór den næste Sommer efter kong Magnus's Død til Danmark:

Næste Aar Du Leding

fra Landet det fagre kræved';

da Du pløiede Sjøen

med pragtfulde Havhester.

Paa dunkle Bølge laa dyre

Drager, og ilde tilmode

(Hæren saa Skibe ladte

ved Landet) var Danerne.

Da brændte de Torkel Gøisas Gaard; han var en stor Høvding. Da blev hans Døtre ført bundne til Skibene. De havde om Vinteren forud spottet meget over det, [480] at Kong Harald vilde fare til Danmark med Hærskibe; de skar Ankere af Ost og sagde, at slige vel skulde kunne holde Norges Konges Skibe. Da blev dette kvædet:

Skar Danernes Møer

af Myseosten Ringer

til Ankre (sligt Udstyr

Ærgrelse voldte Kongen).

Nu ser jeg Møer mange

i Morgnen naa til Kongens

Skibe med store Lænker

(ler nu færre deraf).

Saa fortæller man, at Udkigsmanden, som havde seet Kong Haralds Flaade, sagde til Torkel Gøisas Døtre: «Det sagde I, Gøise-døtre, at Harald ikke vilde komme til Danmark.» Dotta svarede: «Det var igaar!» Torkel løste sine Døtre ud med meget Gods. Saa siger Grane:

Aldrig havde ude

den uvittige Kvinde

i tykke Hornskogen

tørre Øine for Graad.

Filernesn880 Drotten de flygtende

Fiender drev til Stranden;

Dottas Fader maatte

mange Rigdommer give.

Kong Harald herjede hele denne Sommer i Danevælde og fik meget Hærfang; men ikke satte han sig den Sommer fast i Danmark. Han fór tilbage om Høsten til Norge og var der om Vinteren.

33. Den næste Vinter, efterat Kong Magnus den gode var død, giftede Kong Harald sig med Tora, Datter af Torberg Arnesøn. De havde to Sønner, den ældste Magnus, den anden Olav. Kong Harald og Dronning Ellesiv havde to Døtre: den ene hed Maria, den anden Ingegerd. Den næste Vaar efter den Hærfærd, som nu før var nævnt, bød Kong Harald Hær ud og fór om Sommeren til Danmark og herjede, og siden den ene Sommer efter den anden. Saa siger Stuv Skald:

[481] Falster blev ødet, og Folket

fik Ulykker (hører jeg).

Ravnen blev mættet, men rædde

for Rov var Danerne hvert Aar.

34. Kong Svein raadede for hele Danevælde, siden Kong Magnus døde; han sad i Fred om Vintrene, men laa ude med Almenning om Somrene og truede at fare nord i Norge med Danehæren og gjøre ikke mindre ondt der, end Kong Harald gjorde i Danmark. Kong Svein bød Kong Harald om Vinteren, at de skulde mødes Sommeren efter i Elven og kjæmpe der sammen til det yderste eller ogsaa gjøre Forlig. Da tog begge til hele Vinteren at ruste sine Skibe for at have halv Almenning ude om Sommeren efter. Den Sommer kom Torleik den fagre ude fra Island og tog til at digte en «Flokk» om Kong Svein Ulvsøn; han spurgte, da han kom nord i Norge, at Kong Harald havde faret syd til Elven imod Kong Svein. Da kvad Torleik dette:

Det ventes, at i Spyd-veiret

vil paa Sjøkonge-stien

Indtrønders modige Mænd

møde den kjække Konge.

End kan Gud volde,

at den ene der tager

den andens Liv eller Land

(lidet regner Svein paa Forlig).

Og videre kvad han dette:

Den barske Harald, som bærer

blodigt Skjold ofte for Landet,

fører paa Budles Veiern881

de brede Langstibe nordenfra.

Men søndenfra over Sjøen

søger den krigerske Sveins

guldmundede Maste-dyr,n882

malte i fagre Farver.

Kong Harald kom til den fastsatte Stævne med sin Hær; da spurgte han, at Kong Svein laa syd ved Sjæland med sin Flaade. Da delte Kong Harald sin Hær, lod de fleste af Bondeledingen fare tilbage, men fór med sin Hird og Venner og Lendermænd og alt det af Bondehæren, som var Danerne nærmest. De fór syd (vest) til Jylland søndenfor Vendelskage,n883 derpaa syd forbi Tjoda,n884 og fór overalt med Hærskjold. Saa siger Stuv Skald:

Folket i Tjoda flygted'

fra at møde Kongen.

Storraadig var den hugprude

[Haralds Aand i Himlen].

De fór helt syd til Heideby,n885 tog og brændte Kjøbstaden; da digtede Kong haralds Mænd dette:

Brændt blev op fra Ende

til anden hele Heideby;

kraftig Handling kan man

kalde det, jeg tænker.

Jeg venter, Sorg vækker

vort Verk hos Svein (i Borgen

var jeg i Nat før Otte);

Ilden slog op af Husene.

[482] Om det taler ogsaa Torleik i sin Flokk, da han havde spurgt, at det ikke var blevet noget af Kampen ved Elven:

Hos Kongens Følgesvender

fritter hver, som ei véd det,

hvorledes hevngjerrig Fyrste

til Heideby har faret,

da Harald sig østfra med Skibene

skyndte til Kongebyen

aarle, uden Aarsag

(undladt skulde han dette)

35. Derefter fór Harald nordover og havde 60 Skibe, og var de fleste store og ladte med Hærfang, som de havde taget om Sommeren. Men da de kom nord forbi Tjoda kom Kong Svein ned fra Landet med en stor Hær; han bød da Kong Harald at gaa i Land og stride. Kong Harald havde mindre end Halvdelen saa mange Mænd; han bød dog Kong Svein at kjæmpe med ham tilskibs. Saa siger Torleik Fagre:

Svein, han som er baaret

til bedst Lykke under Midgaard,

bød den mægtige Konge

til blodig Kamp paa Landet.

Men den hidsige Harald

heller vilde, sagde han.

kjæmpe tilskibs, hvis den kjække

Konge holdt Landet.

Efter dette seilede Harald nord forbi Vendelskage. De fik da Modvind og lagde til under Lesø og laa der om Natten. Da kom det tyk Taage over Havet. Men da det blev Morgen og Sol randt op, da saa de paa den anden Side i Havet, at ligesom Ilder brændte. Da blev det sagt til Kong Harald; da saa han det og sagde strax: «Kast Tjeldene af Skibene og tag til at ro; Danernes Hær er nok kommet efter os; Mørket er vel lettet der, hvor de er, og Solen skinner paa deres Dragehoveder, som [483] er guldlagte.» Saa var det, som Harald sagde; da var Svein Danekonge kommet med en vældig Hær. De roede nu, begge Hærene, som de mest kunde. Danernes Skibe flød lettere under Aarerne, men Nordmændenes Skibe var baade opsvulmede og tungt ladte. Det drog da meget nærmere mellem dem. Da saa Harald, at det ikke vilde gaa paa den Vis. Kong Haralds Drage fór agterst af alle hans Skibe. Da sagde Harald, at man skulde kaste over Bord Trær og lægge Klæder og andre gode Sager paa dem. Det var saa stille Veir, at dette drev for Strømmen. Men da Danerne saa sit Gods drive om paa Havet, veg de, som fór forrest, bort til det, og det tyktes dem lettere at tage det, som flød løst, end at søge ind ombord til Nordmændene; sinkedes da Forfølgningen. Men da Kong Svein kom efter dem med sine Skibe, eggede han dem og sagde, det var stor Skam, saa stor Hær som de havde, om de ikke skulde faa taget dem, naar de havde faa Mænd, og faa dem i sin Magt. Da tog Danerne til at ro sterkere paa for anden Gang. Men da Kong Harald saa, at Danernes Skibe gik raskere, bad han sine Mænd lette Skibene og kaste overbord Malt og Hvede og Flesk og kaste ud sin Drik; dette hjalp da en Stund. Da lod Kong Harald tage Skanseklædningen og Kar og tomme Tønder og kaste dem overbord, og paa dem hærtagne Mænd. Men da det drev alt sammen paa Havet, da bød Kong Svein at hjælpe Mændene, og saa blev gjort. Medens de holdt paa med det, blev Afstanden større mellem dem; vendte da Danerne om, men Nordmændene fór sin Vei. Saa siger Torleik Fagre:

Sige jeg hørte, hvorledes

Svein har Østmænd jaget

paa Sjøen, men snarsindet

Sikling kom sig unda.

Trøndernes Høvdings hele

Hærfang flød udover

Jyllands-havets Flade;

flere Skibe han misted'.

Kong Svein veg tilbage med Flaaden under Lesø; der fandt de 7 Skibe af Nordmænd, det var Ledingsmænd og Bønder alene. Men da Kong Svein kom til dem, bad de om Grid for sig og bød Gods for sig. Saa siger Torleik Fagre:

Om Naade bad Haralds

hugsterke Venner Kongen;

de, som havde færre

Folk, lagde Vaabnene.

Og snarraadige Bønder

siden negted' at kjæmpe,

da de fik talt (Livet

lysted' det Mænd at eie).

36. Kong Harald var en mægtig Mand og kraftig Styrer indenlands, en meget forstandig Mand, saa at det er almindelig Tale, at det ikke har været nogen Høvding i NordLandene, som var saa dybsindig eller raadsnild som Harald. Han var en stor Hærmand og meget vaabendjerv; han var sterkere og mere vaabenfør end hver anden Mand, saa som før er skrevet. Men dog er meget mere uskrevet af hans navnkundige Verker; det kommer dels af vor Ukyndighed og dels af, at vi ikke vil sætte i Bøger Fortællinger, som det ikke er Vidner for; om vi end har hørt fortælle eller omtale slige Ting, [484] tykkes det os bedre, at det sidenefter bliver lagt til noget, end at man skulde trænge at tage dette ud. Mange Fortællinger om Kong Harald er indførte i Kvæder, som islandske Mænd førte til ham eller til hans Sønner; af den Aarsag var han ogsaa en stor Ven af disse. Han var ogsaa en stor Ven af alle vore Landsmænd; da det var et stort Uaar paa Island, gav Kong Harald fire Skibe Lov til at føre Mel til Island og fastsatte, at Skippundet ikke skulde være dyrere end 100 Alen Vadmel; han tillod alle fattige at fare udenfra,n886 naar de kunde faa sig Underhold paa Færden over Havet, og deraf nærede dette Land sig, saa at Aaringen bedrede sig. Kong Harald sendte ud hid en Klokke til den Kirke, som den hellige Kong Olav sendte Ved til, og som var reist paa Altinget. Slige Minder har Mænd her om Kong Harald og mange andre om de Storgaver, som han ydede de Mænd, som søgte til ham. Haldor Snorresøn og Ulv Uspaksøn, som før er nævnte, kom i Norge med Kong Harald. De var meget ulige i mange Ting. Haldor var meget stor og sterk og vakker; det Vidne bar Kong Harald om ham, at han var blandt dem af hans Mænd, som mindst forandrede sig ved uventede Hændelser: hvad enten det var Mandefare eller glædelige Tidender eller hvad saa det hændte under Farer, saa var han ikke gladere og ikke ugladere; ikke sov han mere eller mindre eller tog Mad eller Drikke anderledes end saa, som hans Sedvane var. Haldor var en faamælt og stridordet Mand, fritalende og stivsindet og umyg; men det syntes Kongen ilde om, da han havde nok af andre gjæve og tjenstvillige Mænd. Haldor dvælte en kort Tid hos Kongen; han fór til Island, satte der Bo i Hjardarholt,n887 boede der til sin Alderdom og blev en gammel Mand.

37. Ulv Uspakson var hos Kong Harald i stor Yndest; han var en meget vis Mand, veltalende, kraftig, storsindet og redelig. Kong Harald gjorde Ulv til sin Stallare og giftede ham med Jorunn Torbergsdatter, Søster til Tora, som Kong Harald havde. Ulvs og Jorunns Børn var Joan Sterke paa Raasvoldn888 og Brigida, Moder til Sauda-Ulv, Fader til Peter Byrde-svein,n889 Fader til Ulv Fly og hans Søskende. Joan Sterkes Søn var Erlend Himalde, Fader til Øistein Erkebiskopn890 og hans Brødre. Kong Harald gav Ulv Stallare Lendermandsret og 12 Marks Landindtægter og omfram et halvt Fylke i Trondhjem; saa siger Stein Herdissøn i Ulvs-flokken.

38. Kong Magnus Olavsøn lod gjøre Olavskirken i Kaupangen; paa det Sted havde Kongens Lig været sat en Nat over, det var da ovenfor Byen.n891 Han lod der ogsaa reise Kongsgaarden. Kirken var ikke fuld-færdig, da Kongen døde. Kong Harald lod fuldføre det, som skortede; han lod ogsaa grundlægge der i Gaarden en Stenhal, og den var ikke færdig, inden han tog paa at reise fra Grunden af Mariakirken oppe [485] paa Sandmælen nær det Sted, hvor Kongens Helligdom laa i Jorden den første Vinter efter hans Fald; den var et stort Munster og var bygget saa sterkt med Kalk, at man neppe fik den brudt, da Øistein Erkebiskop lod den tage ned.n892 Kong Olavs Helligdom blev varetaget i Olavskirken,n893 medens Mariakirken var under Bygning. Kong Harald lod bygge Kongsgaarden nedenfor Mariakirken ved Aaen, der den nu er; men den Hal, han før havde ladet gjøre, lod han indvie til Gregoriuskirke.n894

39. Ivar Hvite hed en Mand, som var en gjæv Lendermand; han havde sit Sæde paa Oplandene og var en Dattersøn af Haakon Jarl den mægtige. Ivar var den smukkeste Mand af Udseende. Ivars Søn hed Haakon; om ham er saa sagt, at han var omfram alle de Mænd, som da var i Norge, i Mod og Styrke og Dygtighed; han var alt i Ungdomsaarene paa Hærfærder og skabte sig der stor Forfremmelse, og han blev en meget navnkundig Mand.

40. Einar Tambeskjelve var den mægtigste af Lendermændene i Trondhjem. Det var lidet Venskab mellem ham og Kong Harald; dog havde Einar de Landindtægter, som han havde havt, saalænge Kong Magnus levede. Einar var en stor-rig Mand; han var gift med Bergljot, Datter af Haakon Jarl, som før var skrevet. Eindride, deres Søn, var nu fuldvoxen; han havde Sigrid, Ketel Kalvs og Gunhilds Datter, Kong Haralds Søsterdatter. Eindride havde Fagerhed og Skjønhed efter sine Moderfrænder, Haakon Jarl og hans Sønner, men efter sin Fader Einar havde han Vext og Styrke og al den Dygtighed, som Einar havde omfram andre Mænd; han var en meget vennesæl Mand.

41. Orm hed dengang en Jarl paa Oplandene; hans Moder var Ragnhild, Datter af Haakon Jarl den mægtige.n895 Orm var en meget udmerket Mand. Da boede Aslak Erlingsøn øster paa Jæderen paa Sole; han havde Sigrid,n896 Datter af Svein Jarl Haakonsøn. Gunhild, en anden Datter af Svein Jarl, var gift med Danekongen Svein Ulvsøn. Sligt var da Haakon Jarls Afkom i Norge og vesuden mange andre gjæve Mænd, og al den Æt var meget smukkere end andre Folk, og de fleste var meget dygtige Mænd, men alle gjæve Mænd.

42. Kong Harald var lysten efter Magt, og det voxede, eftersom han fæstede sig i Landet, og det gik saa vidt, at det nyttede de fleste Mænd lidet at tale imod ham eller drage frem andre Sager, end han vilde have. Saa siger Tjodolv Skald:

Den krigsøvede Høvdings

hulde Mænd skal sidde

og staa altid der, hvor

den dyre Konge ønsker.

For Ravne-mætteren mange

Mænd sig bøier; det faa er,

som ikke vil gjøre alting,

hvad end Kongen vil byde.

[486] 43. Einar Tambeskjelve var mest Formand for Bønderne over hele Trondhjem; han svarede for dem paa Tingene, naar Kongen gjorde Søgsmaal. Einar kjendte vel Lovene; det skortede ham ikke paa Djervhed til at føre sin Sag frem paa Tingene, om end Kongen var tilstede; alle Bønderne støttede ham. Kongen blev meget vred derover, og tilslut kom det saa langt, at de trættede med stride Ord. Einar sagde, at Bønderne vilde ikke taale Ulov af ham, om han brød Landsretten for dem; og saa gik det nogle Ganger mellem dem. Da tog Einar til at have en Skare Mænd om sig hjemme, men dog meget flere, naar han kom til Byen og Kongen var der tilstede. Det var en Gang, at han fór ind til Byen og havde mange Folk, 8 eller 9 Langskibe og nær 500n897 Mænd. Men da han kom til Byen, gik han op med denne Skare. Kong Harald var da i sin Gaard og stod ude i Loftsvalene og saa, at Einars Mænd gik op fra Skibene, og man siger, at Harald da kvad:

Her ser jeg op den ædle

Einar Tambeskjelve,

ham som kløver Havet,

haste i stort Følge.

Den fuldsterke vil nok fylde

Fyrste-stolen; ofte

efter en Jarls Hæler

Huskarler færre driver.

Han, som gjør Sverdet blodigt,

bort vil raade fra Landet

os, hvis Einar ei kysser

Øxens Mund den lynde.

Einar dvælte nogle Dager i Byen.

44. En Dag blev det holdt Mót,n898 og Kongen var selv paa Motet. Det var taget en Tyv i Byen, og han blev ført frem paa Motet; Manden havde før været hos [487] Einar, og han havde likt Manden godt. Det blev sagt til Einar; da tyktes han at vide, at Kongen ikke vilde lade Manden slippe unda mere for det, om Einar lagde Vegt derpaa. Einar lod da sine Mænd væbne sig og siden gaa til Motet; Einar tager Manden fra Motet med Vold. Efter dette gik begges Venner til og bar Forligsmaal mellem dem; det kom da saa vidt, at et Stævnemøde blev aftalt, og de skulde selv mødes. Det var en Maalstuen899 i Kongsgaarden nede ved Aaen;n900 Kongen gik ind i Maalstuen med faa Mænd, men hans øvrige Folk stod ude i Gaarden. Kongen lod lægge en Fjæl over Ljoren, og det var liden Aabning. Da kom Einar i Gaarden med sine Mænd; han sagde til sin Søn Eindride: «Vær Du ude med Folkene, da vil det ikke være nogen Fare for mig.» Eindride stod ude ved Stuedøren. Men da Einar kom ind i Stuen, sagde han: «Mørkt er det i Kongens Maalstue.» I det samme løb Folk imod ham, nogle stak, men andre huggede. Men da Eindride hørte det, drog han Sverdet og løb ind i Stuen; han blev strax fældt med sin Fader. Da løb Kongens Mænd hen imod Stuen og foran Døren, men Bønderne blev haandfaldne, fordi de havde da ingen Foregangsmand; den ene eggede den anden og sagde, at det var Skam, om de ikke skulde hevne sin Høvding, men dog blev det ikke noget af, at de gik frem til Kamp. Kongen gik ud til sine Mænd, stillede op en Fylking og satte sit Merke op, men rykkede ikke frem. Da gik Kongen og alle hans Mænd ud paa hans Skib, roede siden ud efter Aaen og derefter sin Vei ud paa Fjorden. Bergljot, Einars Kone, spurgte hans Fald; hun var da i det Herberge, som Einar og hun havde havt ude i Byen. Hun gik da op i Kongsgaarden, der Bondehæren var, og eggede dem meget til Kamp; men i samme Stund roede Kongen ud efter Aaen. Da sagde Bergljot: «Nu savner vi min Frænde Haakon Ivarson; ikke vilde Eindrides Banemænd ro ud her efter Aaen, om Haakon stod her paa Aabredden.» Siden lod Bergljot stelle om Einars og Eindrides lig; de blev jordede i Olavskirken nær Kong Magnus Olavsons Leie.n901 Efter Einars Fald blev Kong Harald saa forhadt for dette Verk, at den eneste Aarsag til, at Lendermænd og Bønder ikke gav sig i Kamp imod ham, var, at det var ingen Foregangsmand til at reise Merke for Bondehæren.

45. Finn Arneson boede paa Austraat paa Yrjar; han var da Kong Haralds Lendermand. Finn var gift med Bergljot, Datter af Halvdan, Sigurd Syrs Son; Halvdan var Broder til Kong Olav den hellige og Kong Harald. Tora, Kong Haralds Hustru, var Finn Arnesons Broderdatter; Finn og hans Brødre var Kongens Venner. Finn havde været nogle Somre i Vesterviking, og da havde Finn og Guthorm Gunhildsønn902 og Haakon Ivarsøn været sammen i Hærfærd. Kong Harald fór ud efter Trondhjemsfjorden og ud til Austraat; der blev han vel modtaget. Siden taltes de ved, Kongen og Finn, og drøftede sig imellem disse Tidender, som var netop hændt, Drabet paa Einar og hans Søn og saa den Uro og Opløb, som Trønderne gjorde imod Kongen. Finn siger hastig: «Dig er det galt med i alting; Du gjør hvad som helst ondt, og siden er Du saa ræd, at Du ved ikke, hvor Du skal gjøre af Dig.» Kongen svarer leende: «Maag, jeg vil nu sende Dig ind til Byen; jeg vil, at Du skal forlige Bønderne med mig; jeg vil, om det ikke gaar, at Du skal fare til Oplandene og faa det dertil med Haakon Ivarsøn, at han ikke giver sig til at gaa i Kamp imod mig.» Finn svarer: «Hvad vil Du lægge til for mig, om jeg gaar i denne farlige Sendefærd, thi baade Trønder og Oplændinger er saa store Fiender af Dig, at ingen af Dine Sendemænd kan fare did, uden hvis han har sit eget at stole paa?» Kongen svarer: «Far Du i Sendefærden, Maag; thi jeg ved, om nogen nu kan udrette at forlige os, kommer Du til at udrette det, og kræv Du selv, hvad Du vil af os.» Finn sagde: «Hold Du da Dine Ord, men jeg vil vælge Kravet; jeg vælger Grid og Landsvist for min Broder Kalv og alle hans Eiendommer og det tillige, at han skal have sine Værdigheder og al sin Magt, saa som han havde, inden han fór fra Landet.» Kongen sagde ja til alt det, Finn talte; paa alt dette havde de Vidner og Haandfæste. Siden sagde Finn: «Hvad skal jeg byde frem til Haakon, for at han skal love Dig Grid? Han raader nu mest for Fræderne.» Kongen siger: «Det skal Du først høre, hvad Haakon for sin Del kræver for at gaa til Forlig. Siden faar Du fremme min Sag, som Du bedst kan; men tilsidst skal Du ikke negte ham noget uden Kongedømmet alene.» Siden fór Kong Harald syd paa Møre, drog til sig Folk og blev mandsterk.

46. Finn Arnesøn fór ind til Byen og havde med sig sine Huskarler, nær 80 Mænd. Men da han kom til Byen, havde han Ting med Bymændene. Finn talte langt og klogt paa Tinget, bad Bymænd og Bønderne tage ethvert andet Raad end at ligge i Had med sin Konge eller drive ham bort og mindte dem om, hvor meget ondt det var gaaet over dem, siden de havde gjort det før imod den hellige Kong Olav. Han siger ogsaa, at Kongen vil bøde for disse Drab saa, som de bedste og viseste Mænd vil dømme. Finn endte saa sin Tale, at Mændene lovede at lade denne Sag staa rolig, indtil de Sendemænd kom tilbage, som Bergljot havde sendt til Oplandene til Haakon Ivarsøn. Siden fór Finn ud til Orkedalen med de Mænd, som havde fulgt ham til Byen; siden fór han op til Dovrefjeld og øster (syd) over Fjeldet. Finn fór først til sin Maag Orm Jarl – Jarlen var gift med Finns Datter Sigrid –, og fortæller ham om sit Erende.

[489] 47. Siden aftaler de et Stævne med Haakon Ivarsøn.n903 Men da de mødtes, for Haakon sine Ærender, dem som Kong Harald bød ham. Det fandtes strax i Haakons Tale, at det tyktes ham, at han havde stor Skyldighed til at hevne sin Frænde Eindride; han siger, at slige Ord var komne til ham fra Trondhjem, at han vel der vilde faa Styrke nok til at gjøre Reisning imod Kongen. Siden forklarede Finn for Haakon, hvor stor Forskjel det var paa, at det var bedre for ham at tage af Kongen saa stor Hæder, som han selv vilde kræve, end at vove sig til at reise Strid imod den Konge, som han forud var tjenestebunden til; han siger, at han kan faa Useier: «og da har Du forbrudt baade Gods og Fred; men hvis Du seirer over Kongen, da vil Du hede Drottensviger.» Jarlen støttede ogsaa denne Tale med Finn. Men da Haakon havde tænkt over dette for sig, da aabenbarede han, hvad der boede i hans Sind, og sagde: «Jeg vil modtage Forlig af Kong Harald, hvis han vil gifte mig med sin Frændkone Ragnhild, Magnus Olavsøns Datter, med sligt Hjemmenfølge,n904 som sømmer sig for hende og hun liker.» Finn siger, at dette vil han love paa Kongens Vegne; de stadfæster da denne Sag mellem sig. Siden farer Finn tilbage nord til Trondhjem; faldt da denne Ufred og Uro ned, saa at Kongen da fremdeles holdt sit Rige i Fred indenlands, thi nu var hele det Forbund slaaet ned, som Eindrides Frænder havde havt for at staa imod Kong Harald.

48. Men da den Tid kom, da Haakon skulde kræve denne Aftale opfyldt, da fór han til Kong Harald. Men da de tager paa at tale sammen, da siger Kongen, at han paa sin Side vil holde alt det, som var kommet i Forliget mellem ham og Finn; «Du skal, Haakon,» siger Kongen, «tale om den Sag med Ragnhild, om hun vil samtykke i denne Plan; men ikke er det raadeligt for Dig eller for nogen anden at faa Ragnhild saaledes, at hun ikke samtykker deri.» Siden gik Haakon til Ragnhild og bar sin Beilen frem for hende. Hun svarer saa: «Ofte finder jeg det, at min Fader Kong Magnus er død, hvis jeg skal giftes med en Bonde, om Du end er en vakker Mand og vel udrustet i alle Idrætter. Hvis Kong Magnus levede, vilde han ikke gifte mig med en mindre Mand end en Konge. Nu er det ikke at vente, at jeg vil giftes med en ikke fyrstelig Mand.» Siden gik Haakon til Kong Harald og siger ham Ragnhilds og hans Samtale og minder om Aftalen mellem ham og Finn. Var da ogsaa Finn tilstede og flere Mænd, som havde været med ved Samtalen mellem ham og Finn. Haakon kræver da alle deres Vidne, at saa var fastsat, at Kongen skulde give Ragnhild slig Medgift, at hun likte det: «Nu vil hun ikke have en ufyrstelig Mand, da kan I give mig Jarlsnavn; jeg har saadan Æt og nogle andre Egenskaber dertil, at jeg kan hede Jarl, efter hvad Folk siger.» Kongen svarer: «Da Kong Olav, min [490] Broder, og Kong Magnus, hans Søn, raadede for Riget, lod de være en Jarl ad Gangen i Landet; saa har ogsaa jeg gjort; siden jeg blev Konge; jeg vil ikke tage den Værdighed fra Orm Jarl, som jeg forud har givet ham.» Da saa Haakon, at hans Sag ikke vilde have Fremgang, og det likte han meget ilde, og Finn var ogsaa meget vred; de siger, at Kongen ikke holdt sine Ord, og skiltes derefter. Haakon fór da strax fra Landet og havde et vel rustet Langskib; han kom frem syd i Danmark og fór strax til sin Maag, Kong Svein.n905 Kongen tog med Glæde imod ham og gav ham der store Landindtægter; der blev Haakon Kong Sveins Landevernsmand imod Vikinger, som ofte herjede paa Danevælde, Vender og Kurer og andre Østerveismænd. Han laa ude Vinter som Sommer.

49. Asmund er en Mand kaldt, som det er sagt var Kong Sveins Søstersønn906 og Fostersøn. Han var en meget duelig Mand, og Kongen elskede ham meget. Men da Asmund blev voxen, var han snart et uroligt Hoved og blev en Drabsmand. Kongen likte det ilde, lod ham fare fra sig og gav ham et godt Len, som han kunde vel holde sig og en Skare Mænd med. Men saasnart Asmund havde taget imod Kongens Gods, drog han mange Mænd til sig; men da det Gods, som Kongen havde ydet ham, ikke strak til for hans Omkostninger, tog han meget mere Gods, som var Kongens. Da Kongen spurgte det, stævnede han Asmund til sig. Men da de mødtes, sagde Kongen, at [491] Asmund skulde være i hans Hird og ikke holde nogen Skare Mænd; det maatte være saa, som Kongen vilde. Men da Asmund havde været nogen Tid hos Kongen, likte han sig ikke der, løb bort om Natten og kom tilbage til sine Mænd og gjorde da endnu mere ondt end før. Men da Kongen red om i Landet og kom nær det Sted, der Asmund var, sendte han Mænd ud for at tage Asmund med Magt. Siden lod Kongen sætte ham i Jern og holde ham saa en Tid og mente, at han vilde blive spagere. Men da Asmund kom ud af Jernet, løb han strax bort og skaffede sig Folk og Hærskibe; han tog da til at herje baade udenlands og indenlands og gjorde det meste Hærverk, dræbte mange og rante vide. Men de Mænd, som kom ud for denne Ufred, kom til Kongen og klagede sin Skade for ham. Han svarer: «Hvorfor siger I dette til mig? Hvorfor farer I ikke til Haakon Ivarsøn? Han er her min Landevernsmand og sat til at frede for Eder Bønder og holde Vikinger borte; det var mig sagt, at Haakon var en djerv og modig Mand, men nu synes det mig, som han ikke vil lægge til nogensteds, naar det tykkes ham at være Mandefare i.» Disse Kongens Ord kom til Haakon, og det blev lagt mange til. Siden fór Haakon med sine Mænd og ledte efter Asmund; de mødtes paa Skibe, og Haakon lagde strax til Kamp. Det blev en haard og stor Strid. Haakon gik op paa Asmunds Skib og ryddede Skibet; det kom dertil, at han og Asmund selv skiftede Vaaben og Hugg. Der faldt Asmund; Haakon huggede Hovedet af ham. Siden fór Haakon skyndsomt til Kong Svein og kom til ham saa, at han sad ved Madbordet. Haakon gik for Bordet og lagde Hovedet paa Bordet for Kongen og spurgte, om han kjendte det. Kongen svarer intet, men var blodrød at se paa. Siden gik Haakon bort. Lidt senere sendte Kongen Mænd til ham og bad ham fare bort fra hans Tjeneste; han siger, at «jeg vil ikke gjøre ham noget Mén, men ikke kan jeg passe paa alle vore Frænder.»

50. Siden fór Haakon bort fra Danmark og nord i Norge til sine Eiendommer. Da var hans Frænde Orm Jarl død. Haakons Frænder og Venner blev meget glade over hans Komme, og mange gjæve Mænd gav sig da til at arbeide for Forlig mellem ham og Kong Harald; det kom dertil, at de forligtes paa den Maade, at Haakon fik Ragnhild Kongsdatter, men Kong Harald gav Haakon Jarledømme og sligt Vælde, som Orm Jarl havde havt. Haakon svor Kong Harald Troskabsed til den Tjeneste, han var skyldig til.

51. Kalv Arnesøn havde været i Vesterviking, siden han fór fra Norge; men om Vintrene var han ofte paa Orknøerne hos sin Maag Torfinn Jarl. Finn Arnesøn, hans Broder, sendte Bud til Kalv og lod sige ham de Aftaler, som han og Kong Harald havde gjort med hinanden, at Kalv skulde have Landsvist i Norge og sine Eiendommer og slige Landindtægter, som han havde havt af Kong Magnus. Men da den Ordsending kom til Kalv, gjorde han sig strax rede til Færd. Han fór øster til Norge, [492] og først til sin Broder Finn; siden tog Finn Grid for Kalv, og saa mødtes de selv, Kongen og Kalv, og gjorde da sit Forlig efter det, som Kongen og Finn havde bundet med faste Aftaler. Kalv gik da til Haandfæste med Kongen og til al slig Forsikring, som han havde vedlaget før til Kong Magnus, at Kalv var skyldig til at gjøre alle de Verk, som Kong Harald ønskede og tyktes ham at styrke hans Rige. Kalv tog da til sig alle de Eiendommer og Landindtægter, som han før havde havt.

52. Næste Sommer havde Kong Harald Leding ude, fór syd til Danmark og hærjede der om Sommeren. Men da han kom syd til Fyn, da var der en stor Hærsamling imod dem. Da lod Kongen sine Mænd gaa fra Skibene og rustede sig til Landgang; han delte sin Hær, lod Kalv Arnesøn være over en Afdeling og bad dem gaa først op og siger dem, hvor de skal stævne hen, men han sagde, at han selv skulde gaa op efter dem og komme dem til Hjælp. Kalv og hans Mænd gik iland, og snart kom en Flok imod dem; Kalv gav sig strax i Strid, og den Kamp blev ikke lang, thi Kalv blev overmandet og kom paa Flugt med sine Folk, men Danerne fulgte dem; der faldt mange af Nordmændene, der faldt Kalv Arnesen. Kong Harald gik op paa Land med sin Fylking; det var da snart paa deres Vei, at de saa de faldne ligge for sig og fandt Kalvs Lig. Det blev baaret ned til Skibene; men Kongen gik op paa Land og herjede og dræbte mange Mænd. Saa siger Arnor:

Den skarpe Egg paa Fyn han

farvede rød, men Ilden

fór over Husene; færre

af Fynbygger blev det siden.

53. Efter det fattede Finn Arnesøn Fiendskab imod Kongen for sin Broder Kalvs Fald, ytrede, at Kongen havde raadet Kalv Bane, og at det var Svig alene mod Finn, naar han havde lokket sin Broder Kalv vestenfra over Havet i Kong Haralds Vold og Tro. Men da den Tale kom ud, sagde mange Mænd, at det tyktes enfoldigt, naar [493] Finn havde troet det, at Kalv vilde faa Kong Haralds Tro; Kongen tyktes hevngjerrig for mindre Ting end slige, som Kalv havde gjort imod Kong Harald. Kongen lod enhver tale herom sligt, som han vilde: han sandede det ikke, men negtede det heller ikke; det alene fandt man i hans Ord, at Kongen syntes vel om del, som var hændt. Kong Harald kvad denne Vise:

Nu har jeg to og elleve

i alt raadet Bane

(vi egger til Kamp); jeg mindes

saa mange Drab endnu.

Det Sind, som med Svig farer,

søger Mænd ved Ondskab

at tæmme; man siger, ved lidet

kan Ligevegten rokkes.

Finn Arnesøn tog sig saa nær af denne Sag, at han fór bort fra Landet og kom frem syd i Danmark, fór til Kong Svein og fik der god Modtagelse; de talte længe i Enrum, og det kom op tilsidst, at Finn gik Kong Svein tilhaande og blev hans Mand; men Svein gav ham Jarleværdighed og Halland at styre, og der var han til Landevern imod Nordmændene.

54. Guthorm paa Ringanes hed en Søn af Ketel Kalv og Gunhild, Søstersøn af Kong Olav og Kong Harald. Guthorm var en dygtig Mand og tidlig fuldvoxen. Guthorm var ofte hos Kong Harald og var der i stort Venskab og Indflydelse hos Kongen, thi Guthorm var en vis Mand; han var meget vennesæl. Guthorm var ofte i Hærfærd og herjede meget i VesterLandene; han havde mange Mænd. Han havde Fredland og Vintersæde i Dublin paa Irland og var i stort Venskab med Kong Margad.n907

55. Sommeren efter for Kong Margad og Guthorm med ham og herjede paa Bretlandn908 og fik der meget Gods. Siden lagde de til i Ångelsø-sund;n909 de skulde der skifte sit Hærfang. Men da den Mængde Sølv blev baaret frem og Kongen saa det, da vilde han have alt Godset alene og agtede da sit Venskab med Guthorm lidet. Guthorm likte det ilde, at han og hans Mænd skulde ranes for sin Lod. Kongen siger, at han skal have to Vilkaar at vælge mellem: «det ene er at finde Dig i det, som vi vil have, men det andet er at holde Kamp med os, og have den da Godset, som faar Seier, – og det tillige, at Du skal gaa fra Dine Skibe, og jeg skal have dem.» Guthorm syntes, det var store Vanskeligheder paa begge Sider; det tyktes ham, at han ikke sømmelig kunde opgive sine Skibe og sit Gods uden mindste Skyld, men det var ogsaa farligt at kjæmpe imod Kongen og den store Hær, som fulgte Kongen. Det var saa stor Forskjel paa deres Mandskab, at Kongen havde 16 Langskibe, men Guthorm 5. Da bad Guthorm Kongen om tre Nætters Frist til at raadslaa om denne Sag med sine Mænd; han tænkte, at han kunde gjøre Kongen mygere i den Tid, og at han ved sine Mænds Fortaler kunde bringe sin Sag paa bedre Fod hos Kongen; men det fik han ikke, [494] som han bad om. Det var da Aftenen før Olavsmesse.n910 Nu valgte Guthorm heller at dø som en Dreng eller vinde Seier, heller end at taale Skam og Vanære og Haansord over at have mistet saa meget. Da kaldte han paa Gud og den hellige Kong Olav, sin Frænde, bad dem om Hjælp og Støtte og lovede at give til denne hellige Mands Hus Tiende af alt det Hærfang, de maatte faa, om de vandt Seier. Siden rustede han sin Hær og fylkede imod den store Hær og rykkede frem og kjæmpede imod dem. Men med Guds og den hellige Kong Olavs Hjælp fik Guthorm Seier; der faldt Kong Margad og hver Mand, som fulgte ham, ung og gammel. Og efter den herlige Seier vender Guthorm glad hjem med alt det Gods, som de havde faaet i Striden. Da blev taget af alt det Sølv, som de havde faaet, hver 10de Penning, saa som det var lovet til den hellige Kong Olav, og det var umaadelig mange Penger, saa at af det Sølv lod Guthorm gjøre en Rode efter sin eller sin Stavnbos Vext, og er det Billede 7 Alnern911 høit. Denne Rode gav Guthorm til den hellige Kong Olavs Kirke, og den har været dern912 siden til Minde om Guthorms Seier og den hellige Kong Olavs Jertegn.

56. I Danmark var det en Greve, ond og fuld af Avind; han havde en norsk Tjenestekvinde, som havde sin Æt fra Trøndelagene. Hun dyrkede den hellige Kong Olav og troede fast paa hans Hellighed. Men den Greve, som jeg før nævnte, havde Mistillid til alt det, som var sagt ham om den hellige Mands Jertegn; han sagde, det var ikke andet end Rygte og Snak, og gjorde Spot og Gammen ad al den Lov og Dyrkelse, som alt Landets Folk ydede den gode Konge. Men nu kom det til den Høitidsdag, da den milde Konge lod sit Liv, og som alle Nordmænd holdt; da vilde den uvittige Greve ikke holde Helg, og han bød sin Tjenestekvinde, at hun skulde bage og ilde Ovn til Brød paa den Dag. Hun tyktes at kjende Grevens Voldsomhed, at han vilde hevne det saart paa hende, om hun ikke adlød alt det, han bød hende; hun gik nødig til og lagde Ild under Ovnen og klynkede meget, medens hun arbeidede, og kaldte paa Kong [495] Olav og sagde, at hun aldrig vilde tro paa ham, hvis han ikke med et eller andet Tegn hevnede denne Usømmelighed. Nu skal I høre en passelig Refselse og sandelige Jertegn: det hændte lige strax og i samme Stund, at Greven blev blind paa begge Øine, og at det Brød, hun havde skudt ind i Ovnen, blev til Sten. Nogle af de Stener er kommet til den hellige Kong Olavs Kirke og til mange andre Steder. Siden har Olavsmesse stadig været holdt hellig i Danmark.

57. Vester i Vallandn913 var det en saa vanfør Mand, at han var en Krøbling, gik paa sine Knær og Knoer. Han var en Dag ude paa en Vei og var da sovnet; han drømte det, at en gjæv Mand kom til ham og spurgte, hvor han vilde hen, men han nævnte en By. Men den gjæve Mand sagde til ham: «Far Du til den Olavskirke, som er i London, og der vil Du blive helbredet.» Siden vaagnede han og fór strax for at søge Olavskirken, og omsider kom han da til Londons Bro og spurgte der Byens Mænd, om de kunde sige ham, hvor Olavskirken var; men de svarede og sagde, at det var der meget flere Kirker, end at de vidste, til hvilken Mand hver af dem var helliget. Men lidt senere da gik det en Mand til ham og spurgte, hvor han skulde hen; han siger det, og den Mand sagde siden: «Vi to skal begge fare til Olavs Kirke, og jeg kjender Veien did.» Siden fór de over Broen og til det Stræde, som førte til Olavskirken. Men da de kom til Kirkegaardsporten, da steg han over den Terskel, som er i Porten, men Krøblingen veltede sig ind over den og reiste sig strax helbredet op; men da han saa sig om, var hans Ledsager borte.

58. Kong Harald lod reise en Kjøbstad øster i Oslon914 og sad der ofte, thi det var der godt for Tilførsel og megen Landsstyrke rundt om; han sad der godt til for Landevern imod Danerne, saa ogsaa for Herjetog til Danmark; han havde ofte den Vane, om han end ikke havde stor Hær ude. Det var en Sommer, at Kong Harald fór med nogle lette Skibe og havde ikke mange Mænd med; han seilede syd i Viken, men da han fik Bør, seilede han over Havet under Jylland og tog da paa at herje, men Landets Mænd samlede sig sammen og vergede sit Land. Da styrede Kong Harald til Limfjorden og lagde ind i Fjorden. Saadan er Limfjorden, at det er ind at fare deri som en smal Aa-rende, men naar man kommer ind efter Fjorden, da er det der som et stort Hav. Harald herjede der paa begge Lande; men Danerne havde overalt Samlinger af Folk. Da lagde Kong Harald sine Skibe ved en Ø, det var et lidet og ubygget Land; men da de søgte efter, fandt de ikke Vand og sagde det til Kongen. Han lod lede efter, om det fandtes nogen Lyngorm paa Øen, og da en fandtes, førte de den til Kongen; han lod føre Ormen til Ilden og varme og matte den ud, for at den skulde tørste som mest muligt. Siden blev en Traad bundet om dens Hale og Ormen sluppet løs; den [496] ilte da bort, men Traaden viklede sig op af Nøstet; de gik da efter Ormen, indtil den stak sig ned i Jorden. Kongen bød at grave der efter Vand; saa var gjort, og de fandt der saa meget Vand, at det ikke skortede. Kong Harald spurgte de Tidender af sine Speidere, at Kong Svein var kommet med en stor Skibshær udenfor Fjordmundingen og det gik ham sent at fare, da det ikke kunde fare mere end ét Skib ad Gangen. Kong Harald styrede med sine Skibe ind i Fjorden, og der som den er bredest, heder det Lus-breid.n915 Det er der i Vigen indenfor et smalt Eid vester (nord) til Havet; did roede Haralds Mænd om Kvelden. Men om Natten, da det var blevet mørkt, ryddede de Skibene og drog dem over Eidet;n916 før Dag havde de udført det hele og gjort Skibene rede for anden Gang. De styrede da nord forbi Jylland. Da kvad de:

Af Danernes Hænder Harald gled.

Da siger Kongen, at han en anden Gang skulde komme saaledes til Danmark, at han skulde have flere Mænd og større Skibe. Derefter fór Kongen nord i Trondhjem.

59. Kong Harald sad om Vinteren i Nidaros. Han lod reise et Skib om Vinteren ude paa Ørene; det var et Busse-skib.n917 Det Skib blev gjort efter Ormen langes Vert og udført saa omhyggelig i alle Deler som muligt; fortil var det et Dragehoved og agter en Krog, og Nakkerne var helt guldlagte; det havde 35 Rum og var stort i Forhold dertil og meget smukt. Kongen lod vælge omhyggelig alt Udstyr paa Skibet, baade Seil og Seilreb, Ankere og Ankertauger. Kong Harald sendte Bud om Vinteren syd til Danmark til Kong Svein, at han om Vaaren efter skulde komme søndenfra til Elven til Møde med [497] ham og skulde de da kjæmpe saaledes, at de skiftede da Landene og en af dem fik begge Kongeriger.

60. Den Vinter bød Kong Harald ud Leding, Almenning, fra Norge. Men da det vaarede, drog det sig en stor Hær sammen. Da lod Kong Harald sætte det store Skib ud paa Nidelven; siden lod han sætte op Dragehovedet. Da kvad Tjodolv Skald:

Fagre Mø! frem Skeiden

føres fra Aaen til Havet.

Merk, hvor ligger for Landet

det lange Skrog af Dragen.

Manken af Ormen gulgrøn

glimter mod Dækket (Nakkerne

brændt Guld bar), siden

bort den gled fra Lunnerne.

Siden ruster Kong Harald Skibet og gjør sig rede til Færden. Men da han var færdig, styrede han Skibet ud af Aaen; det var der meget god Roning. Saa siger Tjodolv:

Lørdag Fyrsten det lange

Landtjeld kaster af sig,

der hvor de prude Enker

ser Ormen glide fra Byen.

Vest fra Nid næstefter

det nye Skib Kongen

styrer, men ned i Sjøen

Svendenes Aarer falder.

Kongens Hærmænd kan røre

de ranke Aarer i Sjøen;

Enken staar og undres

paa Aareslaget det raske.

– – – – – – – –

– – – – – – – –

– – – – – – – –

– – – – – – – –n918

Ondt lider Skibs-siden,

naar syvti Aarer den fører

i Sjøen, inden Hæren

i Havet Aarerne slider.

Nordmænd ror Ormen,

den naglede, ud for den isede

Bølgestrøm; da er det,

som Ørnevinger man skuer.

Kong Harald seilede med sin Hær syd langs Landet og havde ude Almenning af Mænd og Skibe. Men da de søgte øster i Viken, fik de sterk Modvind, og laa da Hæren vide i Havnene, baade ved Udøerne og inde i Fjordene. Saa siger Tjodolv:

Skjul har under Skoven

de skavede Snekke-stavner;

Kongens Leding sig læner

til Land med Stavnstængerne.

Almenningen i Skjærene

indenfor Vigerne ligger;

de høibrynjede Skeider

skjuler sig under Eidet.

Men i det store Uveir, som kom over dem, trængte det store Skib gode Anker-redskab. Saa siger Tjodolv:

Fyrsten kløved Havets

høie Gjærde med Stavnen.

Kongen Snekkens Strenger

strammer til det yderste.

Vinden er uvenlig

mod Ankerets Jern de krumme;

Grus og stygge Vindgufs

gnager paa Ankerkloen.

[498] Men da de fik Bør, førte Kong Harald Hæren øster til Elven og kom der en Kveld. Saa siger Tjodolv:

Harald drev nu heftig

Hærskibe mod Elven.

Norges Drotten om Natten

er nær ved Landemerket.

Ting nu Kongen holder

ved Tumla;n919 der Svein skal

møde til Strid, hvis ikke

unda Danerne holder.

61. Men da Danerne spurgte, at Nordmændenes Hær var kommet, da flyede alle de, som kunde komme til. Nordmændene spørger, at Danekongen ogsaa har sin Hær ude og ligger syd ved Fyn og SmaaLandene.n920 Men da Kong Harald spurgte, at Kong Svein ikke vilde holde Stævnemøde eller Kamp med ham, som aftalt var, da tog han atter det Raad som før, lod Bondehæren fare tilbage og satte Mandskab paa 150n921 Skibe; med den Hær styrede han siden langs Halland og herjede vide. Han lagde med Hæren ind i Lovefjordn922 og herjede der op paa Landet, lidt senere kom Kong Svein imod dem der med Danernes Hær; han havde 300n923 Skibe. Men da Nordmændene saa Hæren, lod Kong Harald sin Hær blæse sammen, og mælte mange det, at de skulde fly, og sagde, at det var umuligt at slaas. Kongen svarer saa: «Før skal enhver af os falde, den ene over den anden, end fly.» Saa siger Stein Herdissøn:

Sagde høisindet Høvding,

hvad han nu ventede.

Her (sagde Kongen) han havde

Haabet om Fred mistet.

Kongen raabte, at heller

hver skulde falde, den ene

over den anden, end vige;

Vaaben alle tog Mændene.

[499] Siden lod Kong Harald sine Skibe ordne til at gaa imod Fienden; han lagde sin store Drage frem midt i Hæren. Saa siger Tjodolv:

Vennegavernes Giver,

som gjerne gav Ulven Fode,

frem lod føre Dragen

forrest i Ledingens Midte.

Dette Skib var vel udrustet og havde stort Mandskab. Saa siger Tjodolv:

Fredlystne Konge bad Fylkingen

fast binde Skjoldene

paa Skibssiden (Fyrstens Venner

velordnet staa syntes).

Manddaads modige Leder

lukked' den sterke Drage

udenfor Nissaa med Skjolde;

det ene tog i det andet.

Ulv Stallare lagde sit Skib paa den ene Side af Kongsskibet; han sagde til sine Mænd, at de skulde lagge Skibet vel frem. Stein Herdisson var paa Ulvs Skib; han kvad:

Ulv, Kongens Stallare,

os alle hidsed'

(Spydene skalv), da Skibene

skulde ro til Striden.

Vel bad den kloge Konges

kraftige Ven Mændene

frem hans Skib med Fyrstens

at føre; Svendene adlød.

Haakon Ivarsøn laa yderst i den ene Arm; ham fulgte mange Skibe, og de Mænd var vel rustede; men yderst i den anden Arm laa Trøndernes Høvdinger, det var ogsaa en stor og vakker Hær.

62. Kong Svein ordnede ogsaa sin Hær; han lagde sit Skib imod Kong Haralds Skib midt i Hæren, men nærmest ham lagde Finn Jarl sit Skib frem, dernæst stillede Danerne al den Hær, som var modigst og bedst rustet. Siden tengede begge sine Skibe sammen i den midtre Del af Flaaden. Men fordi Hærene var saa store, da var det en stor Mængde Skibe, som fór løst, og lagde da hver sit Skib saa frem, som man havde Mod til; men det var meget forskjellige. Men skjønt det var stor Folkemon, havde dog begge en vældig Hær. Kong Svein havde 7 Jarler med i sin Hær. Saa sagde Stein Herdissøn:

Hersernes hugsterke

Herre sig gav i Fare;

med halvandet Hundrede Skibe

han paa Danerne bied'.

Det var næst, at den dyre

Drotten, som bor i Leidra,

Havet med tre Hundrede

Havhester did kløvede.

63. Kong Harald lod blæse Hærblæst, saasnart han havde gjort sine Skibe rede, og lod da sine Mænd ro frem. Saa siger Stein Herdissøn:

Foran Elvens Munding

Mén voldte Harald Svein.

Han fik haard Modstand,

thi Harald bad ei om Freden

Kongens Sverd-svingende

Svender frem roede

udenfor Halland (paa Sjøen

Saaret af Blod strømmede).

[500] Siden tog Striden paa, og den blev meget skarp; begge Konger eggede sine Mænd. Saa siger Stein Herdissøn:

De gode Skjoldunger begge

bad, stridslystne, sine

Svender skyde og hugge

(Hære stod nær hinanden)

Baade Sten og Piler

strømmed', da Sverdet rystede

af sig Blodet det lyse

(Livet det tog af Mændene).

Det var sent om Dagen, at de kjæmpende seg sammen, og de holdt paa hele Natten. Kong Harald skjød i lang Tid med Bue. Saa siger Tjodolv:

Almbuen oplandske Konge

øvede hele Natten.

Den snilde Landstyrer Piler

sendte mod hvide Skjolde.

Den blodige Odd saarede

Bønderne, medens Kongens

Piler stod fast i Skjoldene

(Skud af Spydene voxte).

Haakon Jarl og de Mænd, som fulgte ham, tengede ikke sine Skibe, men roede imod de danske Skibe, som fór løse, og ryddede hvert Skib, som han hængte sig fast ved. Men da Danerne merkede det, da drog hver af dem sit Skib fra der, hvor Jarlen fór; men han søgte. efter Danerne, alt eftersom de veg unda, og var de da nær ved at flygte. Da roede en Skute til Jarlens Skib, og man raabte paa ham og sagde, at Kong Haralds anden Fylkingearm veg tilbage, og at mange af deres Mænd var faldne der. Siden roede Jarlen til der og gik haardt paa dem, saa at Danerne atter lod Skibene sige unda. Saa fór Jarlen hele Natten, lagde der frem, hvor det trængtes, og hvor end han kom til, kunde intet holde sig for ham. Haakon roede udenom de kjæmpende. Den sidste Del af Natten blev det almindelig Flugt blandt Danerne; thi da havde Kong Harald med sin Skare gaaet op paa Kong Sveins Skib, og det blev saa fuldstændig ryddet, at alle Mænd faldt undtagen de, som løb paa Sjøen. Saa siger Arnor Jarleskald:

Den modige Svein gik ikke

uden Sag fra Snekken

sin (det er min Tanke);

tung var Striden for Hjelmene.

Farkosten maatte øde

flyde, inden Jyders

glattungede Ven flyede

fra sine faldne Hirdmænd.

Men da Kong Sveins Merke var fældet og hans Skib øde, da flyede alle hans Mænd, men andre faldt. Men fra de Skibe, som var tengede, løb Mændene paa Sjøen eller kom op paa andre Skibe, som var løse; men alle Kong Sveins Mænd, som kunde, roede da unda. Der blev det et stort Mandefald. Men der, hvor Kongerne selv havde kjæmpet og de fleste Skibe var tengede, der laa mere end 70 af Kong Sveins Skibe efter, øde. Saa siger Tjodolv:

Sogningers kjække Konge

(kvad man) mindst syvti

Skibe tilsammen i Kampen

af Sveins Flaade rydded'.

[501] Kong Harald roede efter Danerne og forfulgte dem; men det var ikke let, thi det var saa trangt for Skibene at flyde, at man neppe kunde komme frem. Finn Jarl vilde ikke fly, og han blev tagen til Fange; han kunde se lidet. Saa siger Tjodolv:

Svein, Du faar lønne for Seier

sex danske Jarler

inden én Strid

(de øger Kampens Hede)

Fanget midt i Fylkingen

Finn Arnesøn, kampsterk,

blev med mandigt Hjerte;

han vilde ikke flygte.

64. Haakon Jarl laa efter med sit Skib, da Kongen og de andre forfulgte de flygtende; thi Jarlens Skib kunde ikke komme frem der for de Skibe, som laa der. Da roede en Mand paa en Baad til Jarlens Skib og lagde til Løftingen; det var en stor Mand, og han havde en vid Hat. Han raaber op paa Skibet: «Hvor er Jarlen?» Han var i Forrummet og stansede Blodet for en Mand. Jarlen saa til Manden med Hatten og spurgte ham om hans Navn. Han svarede: «Vandraadn924 er her; tal Du med mig, Jarl.» Jarlen saa ud over Rælingen til ham. Da sagde Baadmanden: «Jeg vil tage imod Livet af Dig, om Du vil give mig det.» Jarlen reiste sig op og kaldte paa to af sine Mænd, som begge var ham kjære, og sagde saa: «Stig I i Baaden og flyt [502] Vandraad til Land; følg ham til min Ven Karl Bonde og sig ham det til Jertegn, at han skal lade Vandraad faa den Hest, som jeg gav ham iforgaars, og give ham sin egen Sadel og sin Søn til Følge. Siden steg de i Baaden og tog til Aarerne, men Vandraad styrede. Dette var netop i Lysingen; da var ogsaa Skibegangen som mest; nogle roede til Land, andre ud til Havs, baade paa smaa og store Skibe. Vandraad styrede der, hvor det tyktes ham rummeligst mellem Skibene. Men der Nordmændenes Skibe roede nær dem, sagde Jarlens Mænd, hvem de var, og alle lod dem da fare, hvor de vilde. Vandraad styrede frem langs Stranden og lagde ikke til Land, før end de kom forbi der, hvor Skibsuroen var. Siden gik de op til Karls Gaard, og da tog det paa at lysne; de gik ind i Stuen, og der var Karl, nys klædt. Jarlens Mænd sagde ham sit Erende. Karl sagde, at de skulde faa Mad først, lod sætte Bord frem til dem og skaffede dem Vand til Haandtvæt. Da kom Husfruen ind i Stuen og sagde strax: «Meget underligt er det, at vi ikke faar Søvn eller Ro i Nat for Skrig og Glam.» Karl svarer: «Ved Du ikke, at Kongerne har kjæmpet inat?» Hun spurgte: «Hvem har seiret?» Karl svarede: «Nordmændene har faaet Seier.» «Da har vel atter Kongen vor flyet,» siger hun. Karl svarer: «Ikke ved Folk det, om han har flyet eller er falden.» Hun svarede: «Uheldig er vi med Konge; han er baade halt og ræd.» Da sagde Vandraad: «Ikke er Kongen ræd, men seiersæl er han ikke.» Vandraad tog sidst Haandtvæt, og da han tog Dugen, tørrede han sig midt paa den. Husfruen tog Dugen og rykkede den fra ham; hun sagde: «Lidet godt kan Du; det er Torperesn925 Vis at væde hele Dugen med ón Gang.» Vandraad svarede: «Der kommer jeg da atter, hvor jeg kan tørre mig midt paa Dugen.» Siden satte Karl frem Bord for dem, og Vandraad satte sig i Midten. De fik da Mad en Stund, men siden gik de ud, og da stod Hesten rede, og Karls Søn skulde følge ham og havde en anden Hest; de rider bort til Skogen, men Jarlens Mænd gik til sin Baad og roede ud til Jarlsskibet.

65. Kong Harald og hans Mænd forfulgte kort de flygtende og roede siden tilbage til de Skibe, som laa øde; da ransagede de de faldne, og paa Kongsskibet fandtes en Mængde døde Mænd, men ikke fandtes Kong Sveins Lig, men dog tyktes de at vide, at han var falden. Kong Harald lod stelle om sine Mænds Lig, men binde deres Saar, som trængte det. Siden lod han flytte Sveins Mænds Lig til Land og sendte Bud til Bønderne, at de skulde jorde Ligene. Siden lod han skifte Hærfanget og dvælte der nogen Tid. Da spurgte han de Tidener, at Kong Svein var kommen til Sjæland, og at da var kommet til ham hele hans Hær, som havde flyet i Slaget, og mange andre Mænd, og at han havde faaet en meget stor Hær.

66. Finn Jarl Arnesøn blev fanget i Slaget, som før var skrevet; han blev leiet frem til Kongen. Kong Harald var da meget lystig og sagde: «Her [503] mødtes vi to nu, Finn, men sidst i Norge; Hirden den danske har nok ikke staaet fast om Dig, og Nordmændene har et slemt Arbeide at drage dig, blinde Mand, efter sig og gjøre at for at holde Dig ilive.» Da svarer Jarlen: «Meget ondt faar Nordmænd nu det gjøre; men dog er alt det værst, som Du byder.» Da sagde Kong Harald: «Vil Du nu have Grid, skjønt Du ikke fortjener det?» Jarlen svarer: «Ikke af Dig, Din Hund!» Kongen sagde: «Vil Du da, at Din Frænde Magnus skal give Dig Grid?» Magnus, Kong Haralds Søn, styrede da et Skib. Da sagde Jarlen: «Hvad kan den Hvalpen raade for Grid?» Da lo Kongen, og tyktes det ham Skjemt at erte ham, og han sagde: «Vil Du tage Grid af Tora, Din Frændkone?» Da sagde Jarlen: «Er hun her?» «Her er hun,» sagde Kongen. Da talte Finn de grove Ord, som siden længe mindedes til Vidnesbyrd om, hvor vred han var, da han ikke kunde tæmme sig: «Ikke er det da underligt, at Du har bidt vel fra Dig, siden Mærenn926 fulgte med Dig.» Finn Jarl fik Grid, og Kong Harald havde ham med sig en Stund. Finn var temmelig uglad og umyg i Ord. Da sagde Kong Harald: «Jeg ser det, Finn, at Du nu ikke vil blive Venner med mig eller med Dine Frænder; jeg vil nu give Dig Orlov at fare til Svein, Din Konge.» Jarlen svarer: «Det vil jeg tage imod, og saa meget taknemligere, jo før jeg kommer bort herfra.» Siden lod Kongen Finn føre op paa Land; Hallandsfarerne tog vel imod ham. Kong Harald seilede da med sin Hær nord til Norge; han fór først til Oslo og gav derpaa Hjemlov til alle sine Mænd, dem som vilde fare.

67. Saa siger Mænd, at Kong Svein sad den Vinter i Danmark og havde sit Rige som før. Han sendte om Vinteren Mænd nord til Halland efter Karl Bonde og hans Kone. Men da de kom til Kongen, kalder han Karl til sig; siden spurgte Kongen, om Karl kjendte ham eller tyktes have seet ham før. Karl svarer: «Jeg kjender Dig nu, Konge, og jeg kjendte Dig før, saasnart jeg saa Dig, og jeg maa takke Gud, at den ringe Hjælp, som jeg ydede Dig, kom Dig til Gavn.» Kongen svarer: «Alle de Dager, jeg siden lever, har jeg Dig at lønne for. Nu skal det være det første, at jeg giver Dig den Gaard i Sjæland, som Du vælger Dig, og det med, at jeg skal gjøre Dig til en stor Mand, om Du kan holde det fast.» Karl takkede Kongen vel for hans Ord og sagde, at endnu var det en Bøn, som han vilde bede om. Kongen spurgte, hvad det kunde være. Karl sagde: «Jeg vil bede om det, Konge, at Du lader mig have med mig min Kone.» Kongen svarer saa: «Det vil jeg ikke love Dig, thi jeg skal skaffe Dig en meget bedre og klogere Kone; men Din Kone kan fare med den Smaagaarden, som I før har havt; det kan hun nære sig med.» Kongen gav Karl en stor og gjæv Gaard og skaffede ham et godt Giftermaal, og han blev derefter meget til Mand for sig. Det blev kjendt og spurgtes vide; det kom nord til Norge.

[504] 68. Kong Harald sad om Vinteren efter Nissaa-slaget i Oslo. Om Høsten, da Hæren kom søndenfra, var det mange Taler og Frasagn om det Slag, som havde staaet om Høsten udenfor Nissaa, og tyktes da enhver, som havde været der, at kunne fortælle derom. Det var en Gang, at nogle Mænd sad i en liden Stue og drak og var snaksomme; de talte om Nissaa-slaget og desuden om, hvem som havde havt størst Ry derfra. De blev alle enige om et, at ingen havde været slig Mand der, som Haakon Jarl: han var den vaabendjerveste, og han var den dygtigste, og han var den heldigste, og det, han gjorde, blev alt til størst Hjælp, og han vandt Seieren. Harald var ude i Gaarden der og talte med nogle Mænd. Siden gik han foran Døren til Stuen og sagde: «Enhver vilde nu gjerne hede Haakon», og gik sin Vei.

69. Haakon Jarl fór om Høsten til Oplandene og var om Vinteren der i sit Rige; han var meget vennesæl hos Oplændingene. Da det led paa Vaaren, var det en Gang, da Mænd sad ved Drikken, at det atter blev talt om Nissaa-slaget, og Mænd lovede meget Haakon Jarl, men nogle roste ikke mindre andre. Men da de havde talt om dette en Stund, svarede en Mand: «Det kan være, at flere Mænd end Haakon Jarl har kjæmpet djervt udenfor Nissaa; men dog kan det ikke have været nogen der, som jeg tror har havt saa stort Held med sig, som han.» De sagde, at det vel var hans største Held, at han havde drevet paa Flugt mange af Danerne. Den samme Mand svarer: «Større Held var det, at han gav Kong Svein Livet.» En anden svarer ham: «Du ved vist ikke det, som Du siger.» Han svarer: «Det ved jeg meget nøie; thi den sagde mig det selv, som flyttede Kongen til Land.» Men da var det, som ofte er sagt, at «mange er Kongens Ører»; dette blev sagt til Kongen, og lige strax lod Kongen tage [505] mange Hester og red strax om Natten bort med 200n927 Mænd; han red hele den Nat og den følgende Dag. Da red imod dem nogle Mænd, som fór ud til Byenn928 med Mel og Malt. En Mand hed Gamal, som var i Færd med Kongen; han red til en af Bønderne, som var hans Kjending; han talte i Enrum med ham. Gamal sagde: «Jeg vil give Dig Penger for, at Du rider saa voldsomt, Du kan, ad de Lønstier, som Du ved kortest, og kommer til Haakon Jarl; sig ham, at Kongen vil dræbe ham, thi Kongen véd nu, at Jarlen har hjulpet Kong Svein iland udenfor Nissaa.» De aftalte dette sammen. Bonden red og kom til Jarlen; han sad da og drak og var ikke gaaet at sove. Men da Bonden havde sagt sit Erende, stod Jarlen strax op og alle hans Folk. Jarlen lod flytte alt sit løsøre bort fra Gaarden til Skogen; ogsaa alle hans Folk var borte fra Gaarden om Natten. Da Kongen kom, dvælte han der om Natten. Men Haakon Jarl red sin Vei og kom frem øster i Sveavælde til Kong Steinkeln929 og dvælte hos ham om Sommeren. Kong Harald vendte siden om igjen ud til Byen; om Sommeren fór Kongen nord til Trondhjem og dvælte der, men fór om Høsten atter øster i Viken.

70. Haakon Jarl fór om Sommeren tilbage til Oplandene, saasnart han spurgte, at Kongen var faret nord; han dvælte der, indtil Kongen kom sydover. Siden fór Jarlen øster i Vermeland og dvælte der længe om Vinteren; Kong Steinkel gav Jarlen Styrelsen der. Han fór om Vinteren, da det led paa, vester paa Raumarike, og havde han da mange Mænd, som Gauterne og Vermerne havde givet ham. Da tog han sine Landskylder og de Skatter af Oplændingene, som han havde at kræve. Siden fór han tilbage øster til Gautland og dvælte der om Vaaren. Kong Harald sad om Vinteren i Oslo og sendte sine Mænd til Oplandene, at kræve der Skatter og Landskylder og Kongens Sagøre. Men Oplændingene sagde saa, at de vilde udrede alle Skylder, som de havde at udrede, og give dem i Haakon Jarls Haand, saalænge han var ilive og ikke havde forbrudt sit liv eller Rige; og Kongen fik ikke nogen Landskyld derfra den Vinter.

71. Den Vinter fór det Bud og Sendemænd mellem Norge og Danmark, og var det knyttet dertil, at baade Nordmænd og Daner vilde gjøre Fred og Forlig mellem sig og bad Kongerne derom. Og Ordsendingene tegnede sig meget nær til Fred, og det blev Enden derpaa, at et Forligsmøde blev aftalt i Elven mellem Kong Harald og Kong Svein. Men da det blev Vaar, samlede begge Konger mange Mænd og Skibe til denne Færd. Og det siger en Skald i en «Flokk» om deres Færd:

Gramen, som om Grunden

gjærder, fra Øresund nordover

lukker med Langskibsstavner

Landet (han fór til Havnen).

Stavner, af Guldet straalende,

stryger paa Havet fremad

hvast vestenfor Halland

med Hæren, og Kjølene skjælver.

[506] Edfaste Harald! Du ofte

Jorden gjærded' med Skibe.

Ogsaa Svein gjennem Sundene

seiled' til Møde med Kongen.

Den lovsæle Ravne-mætter,

som lukker hver Vaag med Stavner,

har ude en yrende Hær

af alle Daner søndenfra.

Her siges det, at disse Konger holdt den Aftale om en Stævne, som var gjort mellem dem, og kom de begge til Landemerket. Saa som her siges:

Snilde Gram, Du seiled'

syd atter til Stævnen,

som alle Daner ønskede

(Emnet var ikke mindre).

Svein farer nu nordover

nær til Landemerket

for Harald at møde (slidsomt

at seile langs Landet var det).

Men da Kongerne mødtes, tog man til at tale om Forlig mellem Kongerne. Men saasnart dette var kommet paa Tale, klagede mange over den Skade, de havde faaet af Hærfærder, Ran og Mandefald; og det holdt de længe paa med, saa som her siges:

De snilde Bønder siger

slige Ord høilydt.

som, naar Mændene mødes,

mest ærgrer de andre.

Mænd, som trætter om alting,

ikke synes at ville

snart søge Forlig

(Fyrsternes Overmod voxer.)

Fyrsternes Vrede blir farlig,

hvis Forlig skal voves.

Mændene, de som kan mægle,

maa i Skaaler alt veie.

Det sømmer Konger at sige

sligt alt, som Hæren liker.

Ond Vilje det volder, om Håldern930

i værre Stilling stilles.

Siden lagde de bedste Mænd og de, som var visest, sig imellem, og kom da Forlig istand mellem Kongerne paa den Vis, at Kong Harald skulde have Norge, men Svein Danmark til det Landemerke, som tilforn havde været mellem Norge og Danmark; ingen af dem skulde give Bøder til den anden; der, hvor det var herjet, skulde man finde sig deri, og den, som havde faaet Hærfang, have det. Den Fred skulde staa, saalænge de var Konger. Dette Forlig blev bundet med Eder. Siden gav Kongerne hinanden Gisler, saa som her siges:

Hørt jeg har, at glade

Harald og Svein begge

(Gud virker det) Gisler

gav til hinanden.

Holde de saa sine Eder

(endtes der alt med Vidner)

og hele Freden den fulde,

at Folkene ikke den bryder.

Kong Harald seilede med sine Mænd nord i Norge, men Kong Svein fór syd til Danmark.

72. Kong Harald var i Viken om Sommeren; men han sendte sine Mænd til Oplandene efter de Skylder og Skatter, som han havde der. Da gjorde Bønderne der [507] ingen Greie paa det, men sagde, at de vilde lade alt bie paa Haakon Jarl, om han kom til dem. Haakon Jarl var da oppe i Gautland og havde en stor Hær. Men da det led paa Sommeren, seilede Kong Harald syd til Konungahella. Siden tog han alle lette Skibe, som han fik fat i, og styrede op efter Elven,n931 lod dem drage af ved Fossene og førte Skibene op i Vandet Væner. Siden roede han øst over Vandet, der hvor han spurgte til Haakon Jarl. Men da Jarlen fik Nys om Kongens Færd, søgte han ned fra Landet og vilde ikke, at Kongen skulde herje paa dem. Haakon Jarl havde en stor Hær, som Gauterne havde givet ham. Kong Harald lagde sine Skibe op i en Aamunding; siden gjorde han Landgang, men lod efter nogle af sine Mænd for at vogte Skibene. Kongen selv og nogle af Mændene red, men meget flere gik. De havde at fare over en Skog, og derefter havde de foran sig nogle Myrer med Smaabusker paa, og saa fremdeles et Holt; men da de kom op paa Holtet, saa de Jarlens Hær; det var da en Myr mellem dem. Da fylkede begge Hærer. Da sagde Kong Harald, at hans Mænd skulde sidde oppe paa Bakken: «lad os først friste, om de vil falde over os; Haakon har ikke lyst til at vente,» sagde han. Det var Frostveir og noget Snedrive, og Haralds Mænd sad under sine Skjolde; men Gauterne havde ikke klædt sig godt, og det blev koldt for dem. Jarlen bad dem bie, indtil Kongen gik imod dem og de kunde alle staa lige høit. Haakon Jarl havde det Merke, som Kong Magnus Olavsøn havde eiet. Gauternes Lagmand hed Torvid; han sad paa en Hest, og dens Tømme var bundet til en Stolpe, som stod i Myren. Han talte og sagde: «Det ved Gud, at vi har her en stor Hær og meget modige Mænd; lad nu ikke Kong Steinkel spørge det, at vi ikke hjælper denne gode Jarl vel. Jeg ved det, at om Nordmændene søger imod os, vil vi staa fast imod dem; men hvis Ungfolket vakler og ikke vil bie, saa lad os ikke rende længere end her til Bækken, og hvis Ungfolket fremdeles vakler, som jeg ved ikke vil hænde, saa lad os ikke rende længere end her til Haugen.» I det samme løb Nordmændenes Hær op, raabte Hærraab og slog paa sine Skjolde; da tog ogsaa Gauternes Hær at raabe; men Lagmandens Hest [508] rykkede saa sterkt i Tømmen, da den blev ræd ved Hærraabet, at Stolpen gik op og fór forbi Lagmandens Hoved; han raabte: «For en Ulykke, som Du skyder, Nordmand!» Lagmanden red da bort. Kong Harald havde forud sagt til sine Mænd dette: «Om vi end gjør Brag og Raab om os, saa lad os ikke gaa ned for Bakken, før end de kommer hid til os»; og saa gjorde de. Men saasnart Hærraabet kom op, lod Jarlen sit Merke bære frem; men da de kom under Bakken, styrtede Kongsmændene ned paa dem, og da faldt strax nogle af Jarlens Mænd og nogle flyede. Nordmændene drev ikke de flygtende langt; thi det var sent paa Dagen. Der tog de Haakon Jarls Merke og saa meget af Vaaben og Klæder, som de fik fat i. Kongen lod begge Merker bære foran sig, da han fór ned. De talte mellem sig om, hvorvidt Jarlen var falden; men da de red ned gjennem Skogen, da kunde bare én ride frem ad Gangen. En Mand red tvers over Veien og stak et Spyd gjennem ham, som bar Jarlens Merke; han griber Merkestangen og rider en anden Vei i Skogen med Merket. Men da det blev sagt Kongen, raabte han: «Jarlen lever! Giv mig min Brynje!» Kongen rider da om Natten til sine Skibe; mange sagde, at Jarlen havde hevnet sig. Da kvad Tjodolv:

Steinkels Mænd, som styrke

stridsglade Jarl skulde,

(det voldte den sterke Konge)

vist til Hel har faret.

Men den, som vil bedre Sagen,

siger, at Haakon maatte

hastig fly, fordi Haabet

om Hjælp derfra blev skuffet.

Kong Harald var paa sine Skibe den Del af Natten, som var igjen; men om Morgenen, da det var lyst, da havde Is lagt sig om Skibene saa tykt, at man kunde gaa rundt om Skibene. Da bad Kongen sine Mænd, at de skulde hugge Isen fra Skibene og ud i Vandet; Mændene gik til og gav sig til at hugge Isen. Kong Haralds Søn Magnus styrede det Skib, som laa nederst i Aamundingen og nærmest ud til Vandet. Men da Mændene havde næsten hugget Isen ud, løb det en Mand ud efter Isen til det Sted, hvor man skulde hugge, og holdt siden paa med at hugge Isen, som han var gal og rasende. Da sagde en Mand: «Nu er det atter som oftere, at ingen er det saa god Hjælp i, hvad han nu gaar til, som han Hall Kodraansbane; se nu, hvorledes han hugger Isen.» Men den Mand var paa Magnus's Skib, som hed Tormod Eindridesøn; men da han hørte nævnt «Kodraansbane», da løb han til Hall og huggede ham Banehugg. Kodraan var Søn af Gudmund Eyjolvsøn, men Gudmunds Søster Valgerd var Moder til Jorunn, Tormods Moder. Tormod var vintergammel, da Kodraan blev dræbt, og han havde aldrig seet Hall Utryggsøn før end nu. Da var ogsaa Isen hugget ud til Vandet, og Magnus lagde sit Skib ud i Vandet, gik strax under Seil og seilede vester over Vandet. Men Kongens Skib laa inderst i Vaaken, og han kom senest ud. Hall havde været i Kongens Følge og var ham meget kjær; og han blev [509] meget vred. Kongen kom sent til Havnen; Magnus havde da hjulpet Drabsmanden til Skogen og bød Bod for ham; men det var nær ved, at Kongen vilde gaa imod Magnus og hans Folk, indtil begges Venner kom til og fik dem forligte.

73. Denne Vinter fór Kong Harald op paa Raumarike og havde en stor Hær; han bar de Sager op imod Bønderne, at de havde holdt tilbage for ham Skylder og Skatter, men styrket hans Fiender til Ufred med ham; han lod tage Bønderne, lemlæste nogle, dræbe andre, men rane mange for alt deres Gods. De flyede, som kunde komme til; meget vide lod han brænde Herrederne og lagde dem øde. Saa siger Tjodolv:

Øboers Øder tunge

Tømmer lagde paa Raumer.

Haralds Fylking fremad

fast gik der, tror jeg.

Ild blev givet i Gjengjæld;

Gramen raaded', men høie

Lue der maatte lede

til Lydighed fattige Bønder.

Siden fór Kong Harald op paa Hedemarken og brændte der og gjorde der ikke mindre Hærverk end hist. Derfra fór han til Hadeland og ud paa Ringerike, brændte der og fór overalt med Hærskjold. Saa siger Tjodolv:

[510] De grummes Gaarder brændte,

Gløden lued' i Taget.

Høvdingers Herre slog

Heinern932 med onde Stener.

Om Livet bad de lidende;

Luen bragte Ringernen933

saa haard en Skade, inden

Ilden kunde stanses.

Efter dette lagde Bønderne al sin Sag under Kongen.

74. Efter at Kong Magnus var død, gik der 15 Vintre inden Nissaa-slaget, men siden to Vintre, inden Harald og Svein forligtes. Saa siger Tjodolv:

Horders Fyrste førte

(Fred gjordes Aaret det tredje)

Striden til Ende; ved Stranden

Staalet bed i Skjoldene.

Efter dette Forlig varede Kongens Strid med Oplændingene i tre Halvaar. Saa siger Tjodolv:

Vanskeligt er det, om Kongens

Verk at tale sømmeligt,

da øde Plog han at eie

Oplændinger lærte.

Den sindige Høvding har

Hæder saa stor vundet

i disse tre halve Aar,

at altid det vil mindes.

75. Eadvard Adalraadsøn var Konge i England efter sin Broder Hårdeknut; han blev kaldt Eadvard «den gode», og det Var han ogsaa. Kong Eadvards Moder var Dronning Emma, Datter af Rikard Rudajarl; hendes Brodern934 var Robert Jarl, Fader til Viljalm Bastard, som da var Hertug i Ruda i Normandi. Kong Eadvard var gift med Dronning Gyda,n935 Datter af Gudinen936 Jarl Ulvnadersøn. Gydas Brødre var: den ældste Toste Jarl, den anden var Mårukaare Jarl, den tredje Valtjov Jarl, den fjerde Svein Jarl og den femte Harald; han var yngst, han fødtes op i Kong Eadvards Hird og var hans Fostersøn, og Kongen elskede ham særdeles meget og holdt ham for sin Søn, thi Kongen havde ikke Børn.

76. Det var en Sommer,n937 at Harald Gudinesøn havde at fare til Bretland, og fór paa et Skib; men da de kom paa Havet, fik de Modvind og dreves ud i Havet. De tog Land vester i Normandin938 og havde faaet en farlig Storm. De lagde til Borgen Ruda og fandt der Viljalm Jarl; han tog med Glæde imod Harald og hans Reisefølge, og Harald dvælte der i gode Kaar længe om Høsten, thi Stormene holdt ved og det var ikke seilbart ud i Havet. Men da det led til Vinteren, talte Jarlen og Harald om, [511] at Harald skulde dvæle der Vinteren over. Harald sad i Høisæde paa den ene Side af Jarlen, men paa den anden Side Jarlens Hustru; hun var vakrere end hver Kvinde, som Mænd havde seet. De havde alle sammen stadig ved Drikken Gammentaler. Jarlen gik oftest tidlig at sove, men Harald sad længe om Kveldene og talte med Jarlens Hustru; saa gik det frem længe om Vinteren. En Gang, da de talte sammen, sagde hun: «Nu har Jarlen talt med mig derom og spurgt, hvad vi to talte saa stadig om, og nu er han vred.» Harald svarer: «Vi skal nu lade ham strax vide alle vore Samtaler.» Dagen efter kaldte Harald Jarlen til Samtale med sig, og de gik til Maalstuen; der var da ogsaa Jarlens Hustru og deres Raadgivere. Da tog Harald til Orde: «Det faar jeg sige Eder, Jarl, at det bor mere i mit Hidkomme end det, som jeg har baaret op for Eder. Jeg ønsker at bede om Din Datter til min Hustru; jeg har ofte talt om dette med hendes Moder, og hun har lovet mig at støtte denne Sag for Eder.» Men saasnart Harald havde baaret dette op, tog alle de, som var tilstede, dette vel og støttede det hos Jarlen; denne Sag kom tilslut dertil, at Møen blev fæstet til Harald. Men da hun var ung, blev det aftalt nogle Vintres Frist til Bryllupstævnen.

77. Men da Vaaren kom, rustede Harald sit Skib ud og fór bort; han og Jarlen skiltes i meget Venskab. Fór da Harald ud til England til Kong Eadvard og kom ikke siden til Valland for at søge det Giftermaal. Kong Eadvard styrede over England i 24. Vintre, og han døde Sottedød i London None Januarii (5te Januar); han blev jordet i Paalskirken,n939 og engelske Mænd kalder ham hellig. Gudine Jarls Sønner var da de mægtigste Mænd i England. Toste var sat til Høvding over Englands Konges Hær, og han var Landevernsmand, da Kongen tog til at ældes; han var sat over alle andre Jarler. Hans Broder Harald var stadig inden Hirden den nærmeste Mand i al Tjeneste og havde at vogte alle Kongens Skattegjemmer.n940 Det er Mænds Sagn, at da det led frem imod Kongens Død, da var Harald nær og faa andre Mænd. Da bøiede Harald sig over Kongen og sagde: «Det kræver jeg Eder alle til Vidne om, at Kongen gav mig nu Kongedømme og alt Rige i England.» Dernæst blev Kongen baaret død ud af Sengen. Den samme Dag var det Høvdingestævne; da blev det talt om at tage en Konge; Harald lod da føre frem sine Vidner om, at Kong Eadvard paa sin Dødsdag gav ham sit Rige. Denne Stævne endte saaledes, at Harald blev tagen til Konge og viet med Kongsvigsel den 13de Dagn941 i Paalskirken; da gik alle Høvdinger og alt Folk ham til Haande. Men da hans Broder Toste Jarl spurgte det, likte han det ilde; han tyktes at være ligesaa nær til at være Konge. «Jeg vil,» sagde han, «at Landshøvdingene [512] skal vælge den til Konge, som tykkes dem bedst skikket.» Og saadanne Ord fór mellem Brødrene. Kong Harald siger saa, at han ikke vilde opgive Kongedømmet, thi han var nu stolsat i den Stad, som Kongen havde, og var siden salvet og viet med Kongsvigsel; til ham holdt sig ogsaa hele Mængden, han havde ogsaa alle Kongens Skattegjemmer.

78. Men da Kong Harald blev det var, at hans Broder Toste vilde have ham fra Kongedømmet, da troede han ham ilde, thi Toste var en meget forstandig Mand og en stor Hærmand og var i godt Venskab med Landshøvdingene. Da tog Harald fra Toste Hærstyrelsen og alt det Vælde, som han før havde havt mere end andre Jarler der i Landet.n942 Toste Jarl vilde ikke paa nogen Maade taale at være sin sambaarne Broders Tjenestemand; han fór da bort med sine Mænd syd over Havet til Flandern og dvælte der en Tid, fór derpaa til Frisland og saa derfra til Danmark til sin Frænde Kong Svein. Kong Sveins Fader Ulv Jarl og Toste Jarls Moder Gyda var Søskende. Jarlen beder Kong Svein om Støtte og Folkehjælp. Kong Svein bød ham til sig og siger, at han skal faa et Jarlsrige i Danmark, sligt at han kan være en sømmelig Høvding der. Jarlen svarer saa: «Min lyst staar til at fare tilbage til England, til min Odel; men hvis jeg ikke faar nogen Hjælp dertil af Eder, Konge, da vil jeg heller lægge det til med Eder, at yde Eder al den Styrke, jeg kan skaffe i England, hvis I vil fare med Danernes Hær til England for at vinde Landet, saa som Eders Morbroder Knut [513] gjorde.» Kongen svarer: «Saa meget mindre Mand er jeg end min Frænde Kong Knut, at jeg har vanskeligt for at holde Danevældet for Nordmændene. Gamle Knut fik ved Arv Danernes Rige, men vandt i Hærfærd og Strid England, og dog var det en Tid ikke uligt til, at han derved kunde miste sit Liv; Norge fik han uden Kamp. Nu kan jeg holde saavidt Maade, at jeg heller indretter mig efter mine smaa Vilkaar end efter min Frænde Knuts Fremgang.» Da sagde Toste Jarl: «Mindre bliver mit Erende hid, end jeg tænkte, at Du, en saa gjæv Mand, vilde lade det være i min Trang. Det kan nu være, at jeg søger Venskab der, hvor det er mindre rimeligt; men dog kan det hænde, at jeg finder slig en Høvding, som er mindre ræd for at lægge store Raad end I, Konge.» Siden skilles de, Kongen og Jarlen, og var ikke meget enige.

79. Toste Jarl vendte sig nu en anden Vei; han kom frem til Norge og fór til Kong Harald; han var i Viken. Men da de mødtes, bar Jarlen frem for Kongen sine Erender; han sagde ham alt om sin Færd, siden han fór fra England, og bad Kongen give ham Hjælp til at søge sit Rige i England. Kongen siger saa, at Nordmændene ikke havde lyst til at fare til England og herje, naar de havde en engelsk Høvding over slg; «Folk mener,» siger han, «at de engelske ikke er fuldt at stole paa.» Jarlen svarer: «Mon det er sandt, som jeg har hørt Mænd sige i England, at Din Frænde Kong Magnus sendte Mænd til Kong Eadvard, og det var i Ordsendingen, at Kong Magnus eiede England med samme Ret som Danmark, taget i Arv efter Hårdeknut, saa som deres Eder havde lovet?» Kongen svarer: «Hvorfor havde han det ikke, naar han eiede det?» Jarlen siger: «Hvorfor har Du ikke Danmark, saaledes som Kong Maqnus havde før Dig?» Kongen svarer: «Ikke trænger Danerne til at rose sig imod os Nordmænd; mangt et Hul har vi der brændt for dem, for Dine Frænder.» Da sagde Jarlen: «Vil Du ikke sige mig, saa kan jeg sige Dig det; Kong Magnus tog Danmark i Eie, fordi Landshøvdingene der hjalp ham, men Du fik det ikke, fordi alt Landsfolket stod Dig imod. Kong Magnus kjæmpede ikke for at vinde England, fordi alt Folket vilde have Eadvard til Konge. Vil Du vinde England, da kan jeg gjøre det saa, at de fleste Høvdinger i England vil være Dine Venner og Hjælpere; ikke skorter det mig andet end Kongenavnet imod min Broder Harald. Det ved alle Mænd, at det ikke har været født slig Hærmand i NordLandene som Du, og det tykkes mig underligt, at Du kjæmpede i 15 Vintre for at faa Danmark, men Du vil ikke have England, som nu ligger løst for Dig.» Kong Harald tænkte omhyggelig over, hvad Jarlen sagde, og skjønte, at han i meget sagde sandt, og paa den anden Side fik han Lyst til at vinde Riget. Siden talte de, Kongen og Jarlen, længe og ofte sammen, og de vedtog da dette Raad, at de skulde fare om Sommeren til England og vinde Landet. Kong Harald sendte Bud over hele Norge og bød ud Leding, halv Almenning. Dette blev nu meget omtalt, og det var mange Gjetninger om, hvorledes det vilde gaa paa Færden; somme talte og regnede op [514] alle Kong Haralds Storverk, at intet vilde være umuligt for ham; men nogle sagde, at England vilde være vanskeligt at søge, Folket var overmaade talrigt, og de Hærmænd, som kaldtes Tingamanna-lid, var saa modige, at en af dem var bedre end to af Haralds bedste Mænd. Da svarede Ulv Stallare:

Ikke Kongens Stallarer

(stadig vandt jeg Rigdom

uden Tvang) trænger

at træde i Kongens Stavnrum,

om, ædle Kvinde, (i Ungdom

andet jeg lærte) tvende

skulde vige unda

for én af Tingamændene.

Ulv Stallare døde den Vaar. Kong Harald stod ved hans Grav og sagde, da han gik derfra: «Der ligger nu han, som var mest trofast og sin Drotten huldest.» Toste Jarl seilede om Vaaren til Flæmingjalandn943 for at møde de Mænd, som havde fulgt ham udenfra England, og de andre, som samlede sig til ham baade fra England og der i Flæmingjaland.

80. Kong Haralds Hær samledes sammen i Solunder.n944 Men da Kong Harald var rede til at lægge ud fra Nidaros, gik han forud til Kong Olavs Skrin og lukkede [515] det op, klippede hans Haar og Negler og læste siden Skrinet, men kastede Nøgelen ud i Nid; og siden har ikke den hellige Kong Olavs Skrin været lukket op. Da var gaaet 35n945 Aar fra hans Fald; han levede ogsaa 35 Aar her i Verden. Kong Harald styrede med de Mænd, som fulgte ham, sydover til Møde med sin Hær. Da var en stor Styrke kommet sammen, saa at det er Mænds Udsagn, at Kong Harald havde nær 200n946 Skibe, og omfram Fragtskibe med Levnetsmidler og Smaaskibe. Da de laa i Solunder, drømte en Mand, som var paa Kongsskibet og hed Gyrd. Det tyktes ham, som han var paa Kongens Skib og saa op til Øen, hvor det stod en stor Troldkvinde, som havde i den ene Haand et Sverd og i den anden et Traug; det tyktes ham ogsaa, at han saa ud over alle deres Skibe, og at det sad en Fugl paa hver Skibsstavn; det var altsammen Ørner og Ravner. Troldkvinden kvad:

Vist er, at Kongen fra øster

egger til Kamp at holde

mod mange Hærmænd vester

(mig er det til Glæde);

der kan Ravnen finde

Føde til sig paa Skibene

(den ved, der er nok at æde);

altid jeg Dig vil følge.

81. Tord hed en Mand, som var paa et af Skibene nær Kongsskibet. Han drømte en Nat, at han tyktes at se Kong Haralds Flaade fare imod et Land; han tyktes at vide, at det var England. Han saa paa Landet en stor Fylking, og det saa ud, som begge Hære gjorde sig rede til Kamp og havde mange Merker i Luften. Men foran Landets Mænds Hær red en stor Troldkvinde; hun sad paa en Varg, og Vargen havde et Mandslig i Munden, og Blod flød ud af dens Mundviger. Men da den havde ædt Manden, da kastede hun en anden i dens Mund, og siden den ene efter den anden; men den slugte alle. Hun kvad:

Troldet lar Skjoldet det røde

skinne, naar Kamp sig nærmer.

Jåtnenes Brud aner

Ulykkesfærd for Kongen.

Kvinden med Kjæven flenger

Kjødet af faldne Hærmænd,

Ulvemunden hun rasende

indentil farver med Blodet.

82. Fremdeles drømte Kong Harald en Nat, at han var i Nidaros og mødte sin Broder, Kong Olav, som kvad et Vers for ham:

Kongen den digre i mange

Kampe seired' med Hæder.

Jeg fik (thi hjemme sad jeg)

helligt Fald til Jorden.

End jeg frygter, at Døden

Dig er nær, Konge:

de griske Ulver Du mætter.

Gud ikke sligt volder.

Mange andre Drømmer og andenslags Varsler blev fortalte, og de fleste var sørgelige. Inden Kong Harald fór fra Trondhjem, havde han ladet sin Søn Magnus tage til Konge og satte ham over Riget i Norge, da Kong Harald fór bort. Tora [516] Torbergsdatter blev ogsaa tilbage, men Dronning Ellesiv fór med ham og hendes Døtre Maria og Ingegerd. Olav, Kong Haralds Søn, fór ogsaa med ham fra Landet.

83. Men da Kong Harald var rede og fik Bør, seilede han ud paa Havet og kom til Land ved Hjaltland, men nogle af hans Skibe kom til Orknøerne. Kong Harald laa der en Tid, inden han seilede til Orknøerne, og derfra havde han med sig mange Mænd og Jarlene Paal og Erlend, Torfinn Jarls Sønner; men der lod han efter Dronning Ellesiv og sine Døtre Maria og Ingegerd. Derfra seilede han syd langs Skotland og saa langs England og kom ved Land der, som heder Klevland.n947 Der gik han iland og herjede strax og lagde Landet under sig; han fik ikke Modstand. Siden lagde Kong Harald til Skardaborgn948 og kjæmpede der med Borgens Mænd. Han gik op paa Berget, som der er, og lod der gjøre et stort Baal og sætte Ild paa. Men da Baalet luede, tog de store Forker og skjød Baalet ned i Byen; da tog det ene Hus efter det andet til at brænde, og hele Staden gav sig da. Der dræbte da Nordmændene mange Mænd, men tog alt det Gods, de fik fat paa. De engelske Mænd havde da ikke andet Vilkaar, hvis de vilde holde Livet, end at gaa Kong Harald til Haande. Han lagde da under sig alt Landet, der som han fór. Siden fór Kong Harald med hele Hæren syd langs Land og lagde til ved Hellornes;n949 der kom en Skare imod dem, og der holdt Kong Harald Slag og fik Seier.

84. Siden fór Kong Harald syd til Humbran950 og op efter Aaen og lagde der ved Land. Da var oppe i Jorvik Mårukaare Jarln951 og hans Broder Valtjov Jarl og havde en vældig Hær. Kong Harald laa i Usa,n952 da Jarlenes Hær føgte ned imod ham. Da gik Kong Harald iland og tog til at fylke sin Hær; den ene Fylkingearm stod frem paa Aabredden, men den anden vendte op paa Landet henimod et Dige; der var en dyb og bred Myr, fuld af Vand. Jarlene lod sin Fylking med hele Mængden sige ned langs med Aaen. Kongsmerket var nær Aaen; der var tykt fylket, men ved Diget var det tyndest og Mændene der mindst at stole paa. Jarlene søgte da ned langsmed Diget; for dem veg Nordmændenes Fylkingearm, den som vendte mod Diget, men de engelske Mænd søgte frem der efter dem og mente, at Nordmændene vilde fly. Der fór Mårukaares Merke frem.

85. Men da Kong Harald saa, at de engelske Mænds Fylking var kommet ned langsmed Diget lige imod dem, da lod han blæse Hærblæst, eggede sin Hær ivrig og lod da bære frem Merket Landøda. Blev det da saa haard en Fremgang, at alt veg tilbage for dem, og det blev da et stort Mandefald i Jarlenes Hær. Vendte da Hæren sig snart [517] paa Flugt, nogle flyede op med Aaen eller ned, og de fleste Folk løb ud i Diget; der laa de faldne saa tykt, at Nordmændene kunde gaa tørfodet over Myren. Der faldt Marukaare Jarl.n953 Saa siger Stein Herdissøn:

Mange sank i Elven

(de sunkne Mænd druknede);

paa unge Mårukaare

mangen Dreng laa fordum.

Høvdingen drev dem paa Flugten;

Hæren tog paa det raske

Løb for den ædle Konge

[Olav den mægtige er].n954

Denne Draapa digtede Stein Herdissøn om Kong Haralds Søn Olav og nævner her det, at Olav var i Slaget med sin Fader, Kong Harald. Om det tales ogsaa i «Haraldstikka»:

Der laa døde dybt i Mosen

Valtjovs Kjæmper, vaabenbidte,

saa at de kunde,

de krigsvante Nordmænd,

der gaar over

ene paa Lig.

Valtjov Jarl og de Mænd, som kom unda, flyede op til Borgen lorvik; der blev det største Mandefald. Dette Slag var Onsdagen før Matheus-messe.n955

86. Toste Jarl var kommet vesten (sønden) fra Flæmingjaland til Kong Harald, saasnart han kom til England, og Jarlen var med i alle disse Slag. Det gik nu saa, som han havde sagt Harald forrige Gang, da de mødtes, at en Mængde Mænd drev til dem i England; det var Tostes Frænder og Venner, og den Skare var Kongen til stor Styrke. Efter dette Slag, som nu er talt om, gik alt Folket i de nærmeste Herreder under Kong Harald, men nogle flyede. Da fór Kong Harald paa Vei at vinde Borgen og lagde sin Hær ved Stanford Bro.n956 Men af den Aarsag, at Kongen havde vundet [518] saa stor en Seier imod store Høvdinger og en vældig Hær, var alt Folket ræd og havde ikke noget Haab om Modstand. Da gjorde Borgmændene Raad for sig, at de skulde sende Bud til Kongen og byde sig og ligesaa Borgen i hans Vold. Dette blev alt budt saaledes, at Søndagn957 fór Kong Harald med hele Hæren til Borgen, og Kongen og hans Mænd satte Ting udenfor Borgen, men Borgmændene sogte til Tinget. Da lovede alt Folket sig i iydighed under Kong Harald og gav ham i Gisler fornemme Mænds Sonner, eftersom Toste Jarl havde Kjendskab til alle Mænd i denne Borg, og Kongen fór om Kvelden til Skibene med selvgjort Seier og var meget lystig. Det blev vedlaget Ting i Borgenn958 til tidlig om Mandagen; da skulde Kong Harald sætte Styresmænd i Staden og give Len og Rettigheder. Den samme Kveld efter Solens Nedgang kom Kong Harald Gudineson søndenfra til Borgen med en vældig Hær; han red ind i Borgen med alle Borgmændenes Vilje og Samtykke. Da blev sat Folk ved alle Borgporter og paa alle Veier, at det ikke skulde komme Nys derom til Nordmændene, og denne Hær var om Natten i Staden.

87. Mandagenn959 da Harald Sigurdson var mæt efter Dagverd, da lod han blæse til Landgang. Han gjør Hæren rede og skifter Mændene, hvem som skal fare, eller hvem som skal blive efter; han lod i hver Afdeling to Mænd gaa op, naar en blev efter. Toste Jarl gjorde sig rede til at gaa op med sin Skare; men efter blev for at vogte Skibene Olav Kongssøn, Paal og Erlend Orknøjarler og Bistein Orre, Søn af Torberg Arneson, som da var den navnkundigste og Kongen kjæreste af alle Lendermænd; da havde Kong Harald lovet ham sin Datter Maria. Da var det meget smukt Veir og hedt Solskin. Mændene lod sine Brynjer tilbage og gik op med sine Skjolde og Hjelmer og Spyd, gjordede med Sverd, og mange havde ogsaa Bue og Piler; de var meget lystige. Men da de kom nær Borgen, red imod dem en stor Hær; de saa Hesterøgen og indimellem fagre Skjolde og hvide Brynjer. Da stansede Kongen sin Hær, lod Toste Jarl kalde til sig og spurgte, hvad for Hær det vel var. Jarlen svarede og sagde, at det tyktes ham, at det kunde være Ufred, men det kunde ogsaa være, at dette var nogle af hans Frænder, som søgte Skaansel og Venskab og til Gjengjæld vilde love Kongen Støtte og Troskab. Da sagde Kongen, at de skulde først holde sig rolig og faa vide nøiere om Hæren. De gjorde saa, og Hæren blev større, jo nærmere den kom, og det var overalt at se som et Is-lag, naar Vaabnene skinnede.

88. Kong Harald Sigurdson sagde da: «Lad os nu tage et godt og klogt Raad; thi ikke kan det dølges, at det er Ufred, og det er vist Kongen selv.» Da svarede Jarlen: «Det er det første, at vi snur om som raskest til Skibene efter vore Folk og Vaaben og gjør derpaa Modstand efter Evne, eller ogsaa lader Skibene verge [519] os, og da har ikke Riddere Magt over os.» Da sagde Kong Harald: «Et andet Raad vil jeg vælge: at sætte 3 kjække Mænd paa de raskeste Hester og lade dem ride saa hidsig de kan, og sige det til vore Mænd; da vil de snart komme os til Hjælp, thi Engelskmændene skal faa en skarp Kamp, før end vi lider Nederlag.» Da sagde Jarlen, at Kongen skulde raade i dette som i alt andet; «heller ikke han havde Lyst paa at fly.» Da lod Kong Harald sætte op sit Merke, Landøda; Fridrek hed den Mand, som bar Merket.

89. Siden fylkede Kong Harald sin Hær; han lod Fylkingen være lang og ikke tyk. Derefter bøiede han begge Armene tilbage paa Bagen, saa de naaede sammen; det var da en vid Ring, tyk og jevn paa alle Sider udentil, Skjold ved Skjold, og ligesaa oventil; men Kongens Skare var udenfor Ringen, og der var hans Merke. Paa et andet Sted var Toste Jarl med sin Skare; han havde et andet Merke; det var udvalgte Mænd. Det blev fylket saaledes, fordi Kongen vidste, at Riddernen960 var vante [520] til at ride paa i Hob og strax vige tilbage. Nu siger Kongen, at hans Skare og Jarlens Skare skal gaa frem der, det mest trænges, «men vore Bueskytter skal ogsaa være der med os; men de, som staar fremst, skal sætte Spydskaftene i Jorden og vende Spydoddene mod Riddernes Bryst, hvis de rider paa os; men de, som staar i næste Række, skal sætte sine Spydodder imod deres Hesters Bryst.»

90. Kong Harald Gudinesøn var kommen der med en vældig Hær, baade Riddere og Fodfolk. Kong Harald Sigurdsøn red da udenom sin Fylking og saa efter, hvorledes det var fylket; han sad paa en sort, blesset Hest. Hesten faldt under ham, og Kongen af fremover; han stod raskt op og sagde: «Fald er Held paa Færden.» Da sagde Harald, Engelskmændenes Konge, til de Nordmænd, som var hos ham: «Kjendte I den store Mand, som faldt af Hesten der, med den blaa Kjortel og den fagre Hjelm?» «Det er Kongen selv,» sagde de. Den engelske Konge sagde: «En stor Mand og af mægtigt Udseende; men nu er det venteligt, at det er ude med hans lykke.»

91. Tyve Riddere red frem fra Tingamannalid foran Nordmændenes Fylking, og de var helt brynjede, og ligesaa deres Hester. Da sagde en Ridder: «Er Toste Jarl i Hæren?» Han svarer: «Ikke kan det dølges; her kan I finde ham.» Da sagde en Ridder: «Harald, Din Broder, sendte Dig Hilsen og de Ord med, at Du skulde have Grid og hele Nordimbraland, og heller end at Du ikke skulde ville gaa over til ham, vil han give Dig en Tredjedel af hele sit Rige med sig.» Da svarede Jarlen: «Det er et noget andet Bud end Ufred og Haan, som i Vinter; havde det været budt da, saa vilde mangen Mand have været ilive, som nu er død, og bedre vilde da Riget staa i England. Nu om jeg tager dette Vilkaar, hvad vil han da byde Kong Harald Sigurdsøn for hans Stræv?» Da sagde Ridderen: «Han har sagt noget om, hvad han vil unde ham af England: syv Fods Rum, eller saa meget længere, som han er høiere end andre Mænd.» Da sagde Jarlen: «Far I nu og sig til Kong Harald, at han skal gjøre sig rede til Kamp; andet skal med Sandhed siges blandt Nordmændene, end at Toste Jarl farer fra Kong Harald Sigurdsøn og til hans Uvenners Flok, naar han skulde kjæmpe vester i England; heller skal vi alle tage ét Raad: at dø med Hæder eller at vinde England med Seier.» Da red Ridderne tilbage. Da sagde Kong Harald Sigurdsøn til Jarlen: «Hvem var den maalsnilde Mand der?» Da sagde Jarlen: «Det var Kong Harald Gudinesøn.» Da sagde Kong Harald Sigurdsøn: «For længe var dette dulgt for os; de var komne saa nær vor Hær, at denne Harald ikke skulde kunne fortælle om vore Mænds Død.» Da sagde Jarlen: «Sandt er det, Herre; uvarlig fór en slig Høvding, og det kunde være saa, som I siger. Jeg saa det, at han vilde byde mig Grid og et stort Rige, men at jeg vilde være hans Banemand, om jeg sagde, hvem han var; jeg vil heller, at han skal være min Banemand, end jeg hans.» [521] Da sagde Kong Harald Sigurdsøn: «En liden Mand var denne, men han stod fast i Stigbøilen.» Saa siger man, at Kong Harald Sigurdsøn kvad dette Vers:

Frem gaar vi

i Fylkingen,

brynjeløse

under blaa Egger;

Hjelmer skinner,

jeg har ei Brynje;

Skrudet vort ligger

paa Skibene nede.

Emma hed hans Brynje; den var saa sid, at den rak ned midt paa Foden, og saa sterk, at Vaaben aldrig havde fæstet sig paa den. Da sagde Kong Harald Sigurdsøn: «Dett var ilde digtet, og jeg faar gjøre et andet, bedre Vers i Stedet.» Da kvad han dette:

Ikke vi i Kampen

kryber sammen bag Skjoldet

af Frygt for Vaaben-bragen

(saa bød ordholdende Kvinde).

Halsbaand-bærersken bad mig bære mit Hoved fordum

høit i Kampen, hvor Sverdet

og Hjerneskallerne mødes.

Da kvad ogsaa Tjodolv:

Ikke skal jeg, om Fyrsten

falder selv til Jorden

(som Gud det vil, gaar det),

fra Gramens Arvinger flygte.

Sol ei paa Kongsemner bedre,

end begge disse, skinner;

snarraadige Haralds Hevnere

Høger er fuldvoxne.

92. Nu bliver det Kamp, og Engelskmædene rider frem imod Nordmændene; Modstanden var haard, og det blev ikke let for de engelske Mænd at ride paa Nordmændene for Skuddene, og de red i Ring om dem. Det var først en løs Kamp, saalænge Nordmændene holdt sin Fylking vel; men de engelske Mænd red haardt paa og strax efter fra, naar de ikke fik gjort noget. Men da Nordmændene saa det, at de syntes at ride uden Kraft paa dem, da søgte de imod dem og vilde forfølge de flygtende. Men da de havde brudt Skjoldborgen, da red de engelske Mænd paa dem fra alle Kanter og bar Spyd og Skud paa dem. Men da Kong Harald Sigurdsøn saa det, da gik han frem i Striden, der den meste Vaabenbyrd var. Der var da den haardeste Kamp, og mange Mænd faldt af begge Hærer. Da blev Kong Harald Sigurdsøn saa hidsig, at han løb frem helt ud af Fylkingen og huggede med begge Hænder; holdt [522] da hverken Hjelm eller Brynje for ham. Da veg alle de fra, som var nærmest; da var det nær ved, at de engelske Mænd skulde fly. Saa siger Arnor Jarleskald:

Den kraftige Konge (ei bæved'

kampsnare Høvdings Hjerte)

viste for sig der meste

Mod i Hjelmenes Torden,

der hvor paa Hersers Høvding

Hæren fik se dette.

at hans blodige Sverd

saared' til Døden Mændene.

Kong Harald Sigurdsøn blev saaret af en Pil i Struben. Det blev hans Banesaar; han faldt da med hele den Skare, som gik frem med ham, undtagen de, som veg tilbage, og de holdt fast ved Merket. Det var da fremdeles den haardeste Kamp. Toste Jarl gik da under Kongsmerket. Tog da begge Hærer til at fylke for anden Gang, og det blev da en meget lang Stans i Slaget. Da kvad Tjodolv:

Ulykke stor har os naaet

(nu er Hæren i Fare):

Harald har uden Aarsag

østenfra budt os Færden.

Den snilde Siklings Livsløb

saa har endt, at vi ror nu

(Livskab fik den lovsæle

Lovdung)n961 i Dødsfare.

Men inden de kjæmpende seg sammen, da bød Harald Gudinesøn Grid til sin Broder Toste Jarl og de andre Mænd, som da levede efter af Nordmændenes Hær. Men Nordmændene raabte da op, alle paa ón Gang, at før skulde hver falde, den ene tvers over den anden, end de skulde gaa til Grid hos de engelske Mænd; de raabte Hærraab, og da tog Slaget paa for anden Gang. Saa siger Amor Jarleskald:

I en Ulykkes-stund

den strenge Konge fik Døden:

Pilene, Guld-spundne,

spared' ei Røver-fienden.

Den milde Mildings Venner

valgte alle at falde

om sin Hær-vante Høvding

heller end Grid at søge.

93. Øistein Orre kom netop i det samme op fra Skibene med de Mænd, som fulgte ham; de var helbrynjede. Øistein fik da Kong Haralds Merke, Landøden. Nu blev det Strid for tredje Gang, og den var meget haard; da faldt de engelske Mænd meget, og det var nær ved, at de skulde fly. Den Kamp blev kaldet «Orre-riden». Øisteins Mænd havde faret saa hidsig fra Skibene, at de fra først af var saa trætte, at de næsten ikke var kampdygtige, inden de kom til Striden; men siden var de saa rasende, at de vergede sig ikke, saalænge de kunde staa oppe. Tilslut kastede de Ringbrynjerne af sig. Da var det for de engelske Mænd let at finde Huggested paa dem; men nogle var aldeles sprængte og døde usaarede; da faldt næsten alle Stormænd blandt Nordmændene. Dette var sent paa Dagen. Det var som venteligt, at end ikke der var alles Kaar lige: mange flyede, og mange af dem, som saaledes kom bort, havde forskjellig Skjæbne. Det var ogsaa mørkt om Kvelden, inden det var tilende med alle Manddrab.

[523] 94. Styrkaar, Stallare hos Kong Harald Sigurdsøn, en udmerket Mand, kom sig unda; han fik fat paa en Hest og red saa bort. Om Kvelden blæste det en Vind op, og det var noksaa koldt, men Styrkaar havde ikke flere Klæder end Skjorten; dog havde han Hjelm paa Hovedet og et blottet Sverd i Haanden. Han tog til at fryse, da Trætheden var gaaet af ham. Da kom en Karl kjørende imod ham, som havde en foret Trøie. Da sagde Styrkaar: «Vil Du sælge Trøien, Bonde?» «Ikke til Dig,» sagde han; «Du er nok en Nordmand, jeg kjender Dit Maal.» Da sagde Styrkaar: «Om jeg er en Nordmand, hvad vil Du da?» Bonden svarer: «Jeg vilde dræbe Dig; men nu er det saa ilde, at jeg har ikke noget Vaaben, som duer.» Da sagde Styrkaar: «Hvis Du ikke kan dræbe mig, Bonde, saa skal jeg friste, om jeg kan dræbe Dig.» Han løfter op Sverdet og sætter det i hans Hals, saa at Hovedet gik af, tog siden Skindtrøien, sprang paa sin Hest og fór ned til Stranden.

95. Rudajarlen Viljalm Bastard spurgte sin Frændes, Kong Eadvards Død, og det tillige, at da var Harald Gudinesøn taget til Konge i England og havde taget Kongsvigsel. Men Viljalm tyktes at have bedre Ret til Riget i England end Harald [524] for Frændskabets Skyld mellem ham og Kong Eadvard; det var ogsaa en Aarsag, at han tyktes at burde gjengjælde Harald den Forhaanelse, at han havde brudt Fæstemaalet med hans Datter. Af alle disse Aarsager drog Viljalm en Hær sammen i Normandi og havde en stor Mængde Mænd og nok af Skibe. Den Dag, da han red fra Borgen til sine Skibe og han var kommet op paa sin Hest, gik hans Hustru til ham og vilde tale med ham. Men da han saa det, hug han til hende med Hælen og satte Sporen i hendes Bryst, saa at den stod dybt i; hun faldt og fik strax sin Død,n962 men Jarlen red til Skibs og fór med Hæren ud til England. Da var hans Broder, Biskop Otta,n963 med ham. Men da Jarlen kom til England, da herjede han og lagde Landet under sig, hvor han fór. Vlljalm Jarl var større og sterkere end andre, en god Ridder, den største Hærmand og meget grusom, en meget klog Mand, men han kaldtes ikke trofast.

96. Kong Harald Gudinesøn gav Olav, Søn af Kong Harald Sigurdsøn, Lov til at fare bort, og ligesaa de Mænd af Hæren, som var med ham og ikke var faldne i Slaget. Men Kong Harald vendte sig da med sin Hær syd i England; thi han havde spurgt, at Viljalm Bastard fór nordover i England og lagde Landet under sig. Der var da med Kong Harald hans Brødre Svein,n964 Gyrd og Valtjov. Kong Harald og Viljalm Jarl mødtes syd i England ved Helsinge-port;n965 der blev et stort Slag. Der faldt Kong Harald og hans Broder Gyrd Jarl og en stor Del af deres Hær. Det var 19 Nætter efter Kong Harald Sigurdsøns Fald.n966 Haralds Broder Valtjov Jarl kom unda paa Flugt og mødte sent om Kvelden en Skare af Viljalms Mænd. Men da de saa Valtjov Jarls Mænd, flyede de unda til en Egeskog; det var 100 Mænd. Valtjov Jarl lod lægge Ild i Skogen og brænde op altsammen. Saa siger Torkel Skallesøn i Valtjovs-flokken:

Kongens hundrede Hirdmænd

Hærmanden lod brænde

i hede Ild (for Svendene

svidende blev Kvelden).

Det spørges, at Mændene under

Ulvens Klo maatte ligge;

Troldkvindens graa Ganger

gav Sverdene Føde.

97. Viljalm lod sig tage til Konge i England. Han sendte Bud til Valtjov Jarl, at de skal forliges, og giver ham Grid til et Møde. Jarlen fór med faa Mænd, og da han kom paa Heden nordenfor Kastel-broen, kom to Aarmænd imod ham med en Skare Mænd, tog ham og satte ham i Lænker, og siden blev han halshugget. Og engelske Mænd kalder ham hellig.n967 Saa siger Torkel:

[525] Vist er, at mandige Valtjov

af Viljalm (han, som søndenfra

satte over Havet det kolde)

sveget i Trygd er bleven.

Sandt er, at sent vil stanse

(snar var min Herre)

Manddrabene i England

(Mildingn968 som han ei lever).

Viljalm var siden Konge i England i 21 Vintre;n969 hans Afkom har stadig siden været Konger i England.

98. Olav, Søn af Kong Harald Sigurdsøn, styrede med sine Mænd bort fra England; de seilede ud fra Ravnsøren970 og kom om Høsten til Orknøerne, og der var da de Tidender, at Maria, Datter af Kong Harald Sigurdsøn, havde faaet en braa Død paa samme Dag og i samme Stund, som hendes Fader Kong Harald faldt. Olav dvælte der om Vinteren. Men Sommeren efter fór Olav øster til Norge; der blev han da taget til Konge med sin Broder Magnus. Dronning Ellesiv fór øster med sin Stesøn Olav, og hendes Datter Ingegerd. Da kom ogsaa Skule, som siden blev kaldet Kongsfostre, og hans Broder Ketel Krok øster over Havet med Olav. De var begge gjæve og ætstore Mænd fra England og begge meget forstandige; de var begge kjære Venner af Kongen. Ketel Krok fór nord til Haalogaland, og Kong Olav skaffede ham der et godt Giftermaal, og fra ham er mange Stormænd komne. Skule Kongsfostre var en klog og kraftig Mand, den smukkeste af Udseende; han blev Styresmand i Kong Olavs Hird, talte paa Tingene og raadede i al Landsstyrelse med Kongen. Kong Olav vilde give Skule et Fylke i Norge, det som tyktes ham bedst, med alle de Indtægter og Skylder, som Kongen havde. Skule takkede ham for Tilbudet, men sagde, at han heller vilde bede ham om andre Ting, fordi hvis det bliver Kongeskifte, da kan det være, at Gaven tages tilbage; «jeg vil,» siger han, «tage imod nogle Eiendommer, som ligger nær de Kjøbstæder, hvor I, Herre, er vant til at sidde og tage Julegjestning.» Kongen lovede ham dette og skjødede til ham Jorder øster ved Konungahella, ved Oslo, ved Tunsberg, ved Borg, ved Bjargyn og nord i Nidaros. De var næsten de bedste Eiendommer paa hvert Sted, og de Eiendommer har siden ligget under de Ætmænd, som er komne af Skules Æt. Kong Olav giftede ham med sin Frændkvinde, Gudrun Nevsteins Datter; hendes Moder var Ingerid, Datter af Kong Sigurd Syr og Aasta; hun var Søster af Kong Olav den hellige og Kong Harald. Skules og Gudruns Søn var Aasolv paa Rein;n971 han var gift med Tora, Datter af Skofte Ågmundsøn. Hendes og Aasolvs Søn var Guthorm paa Rein, Fader til Baard, Fader til Kong Ingen972 og Hertug Skules.n973

99. En Vinter efter Kong Haralds Fald blev hans Lig flyttet vesten fra England og nord til Nidaros og blev jordet i Mariakirke, den han lod bygge.

[526] Det var alle Mænds Tale, at Kong Harald havde været omfram andre Mænd i Klogskab og Raadsnildhed, hvad enten han skulde tage raskt til eller pleie langt Raad for sig eller andre; han var den vaabendjerveste af alle, han var ogsaa seiersæl, saa som nu var nylig skrevet om. Saa siger Tjodolv:

Sjælandsbyggernes Øver

aldrig manglede Modet;

Hugen (det Harald sander)

for halve Seieren raader.

Kong Harald var smuk og værdig, havde blegt Haar og Skjeg og langt Mundskjeg; af hans Øienbryn var det ene noget høiere end det andet; han havde store Hænder og Fødder, men begge vel voxne. Hans Høidemaal er 5 Alen. Han var grum mod Uvenner og refselysten mod al Modstand. Saa siger Tjodolv:

Raadvise Harald Overmod

refser hos Tegnenes.n974

Jeg tror, at Kongens Svender

faar Straf for, hvad de volder.

Slige Byrder de bærer,

som de bryder sig til (Retten

nyder hver mod den anden);

Harald skifter saa Hevnen.

[527] Kong Harald var meget lysten efter Magt og al verdslig Fordel; han var meget gavmild mod sine Venner, dem han likte godt. Saa siger Tjodolv:

Snekke-kampens Vækker

for Verket en Mark gav mig;

han hædrer med sin Hyldest

hver, som viser sig værdig.

Kong Harald var femtiaarig af Alder, da han faldt. Ingen merkelige Frasagn har vi om hans Opvext, inden han blev 15 Vintre, dengang han var paa Stiklarstader i Slaget med sin Broder, Kong Olav; men siden levede han i 35 Aar, og i al den Tid havde han stadig Uro og Ufred. Kong Harald flyede aldrig fra noget Slag; men ofte søgte han sig Udveier imod Overmagten, naar han havde at kjæmpe imod den. Alle Mænd, som fulgte ham i Slag eller Hærfærd, sagde det, at naar han var stedt i stor Fare og det gjaldt at vælge raskt, da valgte han det Raad, som alle bagefter saa var det rimeligste til at gavne.

100. Haldor, Søn af Brynjolv Ulvalde den gamle, var en vis Mand og stor Høvding; han talte saa, da han Hørte Mænds Samtaler om, at man fandt, at Brødrene Kong Olav den hellige og Kong Harald var meget forskjellige af Sindelag. Han sagde saa: «Jeg var hos begge Brødrene i stor Yndest, og begges Sindelag kjendte jeg. Aldrig fandt jeg to Mænd saa lige i Sind. De var begge meget vise og vaabendjerve Mænd, lystne efter Gods og Magt, herskelystne, ikke nedladende, myndige og strenge til at straffe. Kong Olav brød Landsfolket til Kristendom og rette Seder, men refsede grumt dem, som gjorde sig døvhørte derved; Landshøvdingene taalte ikke af ham Retfærdighed og Levndømme, reiste Hær imod ham og fældte ham i hans eget Land; derfor blev han hellig. Men Kong Harald herjede for at vinde Ry og Magt, brød alt Folk under sig, som han kunde, og han faldt i andre Kongers Land. Begge var de til Hverdags sedelige og havde Omhu for sin Hæder; de var ogsaa vidfarende og aandskraftige Mænd, og af alt sligt blev de udmerkede og navnkundige.»

101. Kong Magnus Haraldsøn raadede for Norge den første Vinter efter Kong Haralds Fald, men siden raadede han med sin Broder Kong Olav i to Vintre for Landet. De var da Konger sammen; Magnus havde den nordre Del af Landet, men Olav den østre. Kong Magnus havde en Søn, som hed Haakon, ham fostrede Steige-Tore; han var en haabefuld Yngling.

Efter Kong Harald Sigurdsøns Død paastod Svein Danekonge, at Freden var tilende mellem Nordmænd og Daner; det havde ikke været sat Fred for længere Tid, end de begge levede, Harald og Svein. Det var da Udbud i begge Riger. Haralds Sønner havde Almenning af Hær og Skibe ude for Norge, men Kong Svein fór søndenfra med Danehæren. Det fór da Sendemænd mellem dem og bar Forligsbud.

[528] Nordmændene sagde, at de enten vilde holde det samme Forlig, som før var gjort, eller ogsaa kjæmpe. Derfor blev dette kvædet:

Med Trusels-ord og Fredsmaal

Olav vergede Landet,

saa at ingen af Kongen

kræve Landet kunde.

Saa siger Stein Herdissøn i Olavs-draapa:

Sin Odel mod Svein

stridbare Konge i Kaupangen,

hvor hellige Gram hviler

(han er mægtig), verger.

I denne Stævne-leding blev det gjort Forlig mellem Kongerne, men Fred mellem Landene. Kong Magnus fik en Sygdom, Revorme-sott,n975 og laa nogen Tid; han døde i Nidaros og blev jordet der; han var en vennesæl Konge hos alt Folket.

Olav Kyrres Saga

[1069–1093]

[529] Olav var ene Konge over Norge efter sin Broder Magnus's Død. Olav var en stor Mand af Vext og velvoxen; det er alle Mænds Sagn, at ingen har seet en fagrere Mand eller af herligere Udseende; han havde Haar gult som Silke, og det laa meget smukt, lys Hud, vakre Øine, veldannede lemmer; oftest var han faamælt og talte ikke meget paa Ting, var glad ved Øllet, en stor Drikkebroder, snaksom, blid og fredsommelig, saalænge hans Rige stod. Om det taler Stein Herdissøn:

Trønders egg-djerve Fyrste

tænker at lægge alle

Lande i Fred med Snildhed

(liker det godt Bønder).

Folket sig glæder, at Englands

Fiende ivrig ønsker

at vænne sit Folk til Fredsmaal

[født under Solen].

2. Det var gammel Sed i Norge,at Kongens Høisæde var midt paa Langpallen og Øl blev baaret om Ilden. Men Kong Olav lod først gjøre sit Høisæde paa Høipallen, som gik tvers over Stuen; han lod ogsaa først gjøre Ovnstuern976 og lægge Straa paa Gulvet om Vinteren som om Sommeren. I Kong Olavs Dager voxte Kjøbstæderne i Norge meget, men nogle grundlagdes fra først af. Kong Olav satte Kjøbstad i Bjårgyn;n977 der satte snart mange rige Mænd sig til, og did seilede Kjøbmænd fra andre Lande; han lod der reise fra Grundvolden Kristkirken,n978 den store Stenkirke, men det blev lidet af den fuldført, men han lod fuldende Trækirken.n979 Kong Olav lod [530] sætte Miklagilde i Nidaros og mange andre Gilder i Kjøbstæderne, men forud var det der Omgangsdrikkelag; da var Bøjarbótn980 den store Gildeklokke i Nidaros. Gildebrødrene lod der bygge Margretekirke,n981 en Stenkirke. I Kong Olavs Dage blev Sammenskudslag og Gravøl almindelige i Kjøbstæderne, og da tog Mænd op afvigende Klædeskikker; de havde Pragthoser lirkede til Benet, nogle spændte Guldringer om sine legger, og da bar Mænd lange Kjortler, med Baand paa Siden, med Ærmer, som var 5 Alen lange og saa trange, at man maatte drage dem paa med Haandtøile og lirke dem helt op til Axelen, høie Sko og alle silkesømmede, nogle guldlagte. Mange andre Klædeseder var det da.

3. Kong Olav havde de Hirdseder, at han lod staa for sit Bord Skutelsvender, som skjænkede med Bordkar for ham selv og ligesaa for alle fyrstelige Mænd, som sad ved hans Bord. Han havde ogsaa Kjertesvender, som holdt Kjerter ved hans Bord, ligesaa mange som det sad fyrstelige Mænd. Der var ogsaa Stallarestolen udad fra Skjænkebordet; der sad Stallarene og andre Høvdinger og havde sit Aasyn vendt ind imod Høisædet. Kong Harald og andre Konger før ham var vante til at drikke af Dyrehorn og lade bære Øl fra Høisædet rundt om Ilden og drikke Skaal med dem, som de ønskede. Saa siger Stuv Skald:

Den seirsæle Kamp-vækker

(jeg véd vel) mig velkommen

hilste med venlig Hug

(han var god at kjende),

dengang da Ravnenes Mætter,

Ringenes Fiende, imøde

selv gik med gyldne Horn

paa Haug med mig at drikke.

4. Kong Olav havde 100n982 Hirdmænd og 60 «Gjester» og 60 Huskarler, som skulde flytte til Kongsgaarden det, som trængtes, eller stræve med andre Ting, som Kongen vilde. Men da Bønderne spurgte Kongen om det, hvorfor han havde flere Mænd, end lovene tillod eller de forrige Konger havde havt, naar han fór til den Gjestning, som Bønderne gjorde for ham, – da svarede Kongen saa: «Ikke faar jeg styret Riget bedre eller staar det mere Rædsel af mig end af Fader min, om jeg end har dobbelt saa mange Mænd, som han havde; men ikke vil jeg øve nogen Tvang mod Eder eller tynge Eders Kaar.»

5. Kong Svein Ulvsøn døde Sottedød ti Vintre efter Haraldernes Død. Dernæst blev hans Søn Harald «Hein»n983 Konge i Danmark i fire Vintre, saa Sveins Søn Knut i otten984 Vintre, og han er sandhellig; saa den tredje Søn af Svein, Olav, i otte Vintren985 saa Eirik den gode, en fjerde Søn af Svein, i otte Vintre.n986 Olav, Norges Konge, fik Ingerid, Datter af Svein Danekonge, men Danekongen Olav Sveinsøn fik Ingegerd, Datter af Kong Harald og Søster af Olav, Norges Konge. Olav Haraldsøn, som nogle kaldte Olav «Kyrre»,n987 men mange Olav «Bonde», fik en [531] Søn med Tora Joansdatter; han fik Navnet Magnus. Gutten var meget vakker og haabefuld; han voxte op i Kongens Hird.

6. Kong Olav lod gjøre et Sten-munster i Nidaros og satte det paa det Sted, hvor Kong Olavs Lig først var blevet jordet, og Alteret blev sat over der, hvor Kongens Grav havde været. Det blev viet til Kristkirke, og did blev ogsaa Kong Olavs Skrin flyttet og sat over Alteret der; det hændte da strax mange Jertegn der. Men næste Sommer paa Aarsdagen, da Kirken var bleven viet, da var det en Mængde Mennesker der.n988 Det var om Aftenen før Olavsmesse, at en blind Mand fik der sit Syn. Men selve Messedagen, da Skrinet og Helligdommene blev baarne ud og Skrinet var sat ned paa Kirkegaarden, saaledes som det var Sedvane, da fik en Mand sit Maal, som længe forud havde været maalløs, og han sang da Lov til Gud og den hellige Kong Olav med myg Tunge. Den tredje var en Kvinde, som havde søgt did østenfra Svitjod og havde i den Færd taalt megen Nød for sin Blindheds Skyld; men dog trøstede hun sig til Guds Miskund og kom farende did paa denne Høitid. Hun blev leiet synløs ind i Munsteret til Messen om Dagen, men før end Tjenesten var tilende, saa hun med begge Øine og var da skarpsynt og klarøiet, men forud havde hun været blind i fjorten Aar; hun fór derfra med ophøiet Glæde.

7. Det hændte sig i Nidaros, da Kong Olavs Skrin blev baaret gjennem Strætet,n989 at Skrinet blev tungt, saa at Mændene ikke fik baaret det frem fra Stedet. Siden blev Skrinet sat ned og Strætet brudt op, og man søgte efter, hvad som var derunder, og der fandtes liget af et Barn, som havde været myrdet og gjemt der. Det blev da baaret bort, men Strætet gjort istand igjen, saaledes som det før havde været, og Skrinet blev baaret videre som vanlig.

8. Kong Olav sad ofte paa Landet paa sine Storgaarder, som han havde. Men da han var øster i Raanrike paa sin Gaard Haukbø,n990 da fik han en Sygdom, som førte ham til Døden. Da havde han været Konge i Norge i 26 Vintre, men han var taget til Konge én Vinter efter Kong Haralds Fald. Kong Olavs Lig blev flyttet nord til Nidaros og jordet ved Kristkirken, den som han selv lod gjøre. Han var den vennesæleste Konge, og havde Norge voxet meget i Rigdom og Pryd under hans Rige.

Magnus Barfots Saga

[1093–1103]

[532] Magnus, Kong Olavs Søn, blev strax efter Kong Olavs Død taget til Konge i Viken over hele Norge. Men da Oplændingene spurgte Kong Olavs Død, da tog de til Konge Haakon Toresfostre, Magnus's Søskendebarn. Siden fór de, Haakon og Tore, nord til Trondhjem; men da de kom til Nidaros, stævnede han Øreting, og paa det Ting krævede Haakon sig Kongenavn, og det blev tilstaaet ham, at Bønderne tog ham til Konge over det halve Land, saaledes som hans Fader Kong Magnus havde havt. Haakon ophævede for Trønderne Landørene og gav dem mange andre Rettebøder;n991 han ophævede Julegaver for dem. Vendte da ogsaa alle Trønder sig til Venskab med Kong Haakon. Da tog Kong Haakon sig Hird og fór siden tilbage til Oplandene. Han gav Oplændingene alle slige Rettebøder som Trønderne; de var ogsaa hans fulde Venner. Da blev dette kvædet i Trondhjem:

Hid kom Haakon den unge

(han er af Mænd den bedste);

den navnkundige Fyrste

fór med Steige-Tore.

Siden han Olavs Søn

selv bød halve Norge,

gavmild; men Magnus vilde,

maalsnild, have det hele.

2. Kong Magnus fór om Høsten nord til Kaupangen; men da han kom did, fór han til Kongsgaarden, var der i Herberget og dvælte der i Førstningen af Vinteren. Han holdt syv Langskibe i aaben Vaag i Nidelven foran Kongsgaarden. Men da Kong Haakon spurgte, at Kong Magnus var kommet til Trondhjem, da fór han østenfra [533] (søndenfra) over Dovrefjeld og saa til Trondhjem og til Kaupangen og tog sig Herberge i Skulegaarden nedenfor Klemenskirke; der var den gamle Kongsgaard.n992 Kong Magnus likte ilde, at Kong Haakon havde givet Bønderne de store Gaver for at vinde sig deres Venskab; det syntes Magnus, at hans Eiendom var givet bort i ikke mindre Mon, og hans Hu blev meget forarget over det, og han tyktes mishandlet af sin Frænde, idet han vilde faa saa meget mindre Indtægter end hans Fader og Forfædre, og gav Tore Skylden. Kong Haakon og Tore merkede dette, og de var ængstelige for, hvad Magnus vilde tage sig til; det tyktes dem meget mistænkeligt, at Magnus havde paa Vandet tjeldede og rustede Langskibe. Om Vaaren ved Kyndelsmessen993 lagde Kong Magnus bort om mørke Natten – de lagde ud med tjeldede Skibe og med Lys under Tjeldene –, og styrede ud til Hevring,n994 slog sig der ned for Natten og gjorde der store Ilder oppe paa Land. Da troede Kong Haakon og de Hærmænd, som var i Byen, at det var gjort til Svig; han lod blæse sin Hær ud, og alt Kaupangsfolket søgte til, og de var samlede om Natten. Men om Morgenen, da det tog til at blive lyst og Kong Magnus saa Hærmængden paa Ørene, da styrede han ud fra Fjorden og derefter syd til Gulatingslag. [534] Kong Haakon gjorde sig rede til sin Færd og vilde øst i Viken; han holdt forud Mot i Byen, talede der og bad Mændene om Venskab og lovede alle her sit Venskab; han sagde, at han var uvis om sin Frænde Kong Magnus's Vilje. Kong Haakon sad tilhest og var rede til Færden. Alle Mænd lovede ham med god Vilje Venskab og Følge, om det trængtes, og hele Mængden fulgte ham ud under Steinbergenes.n995 Kong Haakon fór op til Dovrefjeld; men da han for over Fjeldet, red han en Dag efter en Rype, som fløi unda ham; da blev han syg og fik Banesott og døde der paa Fjeldet; hans Lig blev ført nordover og kom til Kaupangen en halv Maaned senere, end han havde faret bort. Gik da hele Bymængden Kongens Lig imøde, de fleste grædende, thi alle elskede ham heftig. Kong Haakons Lig blev sat ned i Kristkirken. Kong Haakon blev lidt over fem og tyve Aar af Alder; han var en af de Høvdinger, som havde været mest elsket af Almuen. Han havde faret nord til Bjarmeland, holdt Strid der og vandt Seier.

3. Kong Magnus styrede om Vinteren øster i Viken; men da det vaarede, fór han syd til Halland og herjede vide der. Da brændte han der Viskardaln996 og andre Herreder; han fik der meget Gods og fór siden tilbage til sit Rige. Saa siger Bjørn den krephændten997 i Magnus-draapa:

Vossingers Herre lod fare

vide med Sverd over Halland;

Hordekongen brændte Husene

(hidsig de fulgte de flygtende).

Siden Trøndernes Budlung

brændte Herreder mange;

Viskdalske Enker vaaged',

i Veiret Baalene flammed'.

Her nævnes det, at Kong Magnus gjorde meget Hærverk i Halland.

4. Svein hed en Mand, Søn af Harald Flette, en dansk Mand af Æt; han var 'den største Viking og en stor Hærmand og meget kraftig, en ætstor Mand i sit Land. Han havde været hos Kong Haakon. Men efter Haakons Død troede Steige-Tore ikke, at han kunde komme til Forlig eller Venskab med Kong Magnus, hvis han fik Magt over hele Landet, paa Grund af hans Virksomhed og den Modstand, Tore forud havde gjort imod Kong Magnus. Derefter lagde Tore og Svein det Raad, som siden fik Fremgang, at de reiste en Flok med Tores Støtte og Tilhængere. Men da Tore nu var en gammel og tungfør Mand, da tog Svein imod Flokkens Styrelse og fik Høvdingenavn. I dette Raad var flere Høvdinger med; den ypperste af dem var Egil, Søn af Aslak paa Forland.n998 Egil var Lendermand; han var gift med Ingebjarg, Datter af Ågmund Torbergson, Søster af Skofte fra Giske. Skjaalg hed en mægtig og rig Mand, som ogsaa kom til Flokken; om det taler Torkel Hamarstald i Magnus-draapa:

[535] Den storsindede Tore

sammen drog sine Skarer

vidt med Egil (Bønderne

ikke fandt Raadet heldigt).

Skjaalgs Venner (jeg hørte)

haarde Mén fik deraf.

at Lendermænd over Kræfter

kastede Sten mod Kongen.

Tore og Svein reiste Flokken paa Oplandene og kom ned i Romsdal og Søndmør og staffede sig der Skibe; de styrede siden nord til Trondhjem.

5. Sigurd Uldstreng hed en Lendermand, Søn af Loden Vigge-skalle;n999 han samlede Hær ved at skjære op Hærpil, saasnart han spurgte om Tores Flok, og stævnede al den Hær, han fik, til Vigg. Men Svein og Tore fór did med sin Hær og kjæmpede med Sigurds Flok og fik Seier og gjorde stort Mandefald, men Sigurd flyede og fór til Kong Magnus. Men Tore og hans Hær fór til Kaupangen og dvælte en Stund der i Fjorden, og det kom der mange Mænd til dem. Kong Magnns spurgte disse Tidender og stævnte strax en Hær sammen og styrede siden nord til Trondhjem. Men da han kom i Fjorden og Tores Mænd spurgte det – de laa da ved Hevring og var rede til at styre ud ad Fjorden –, da roede de til Vagnvikestrandn1000 og gik der fra Skibene og kom nord i Teksdal i Seljukverve,n1001 og Tore blev baaret i Baare over Fjeldet. Siden fik de sig Skibe og fór nord paa Haalogaland. Men Kong Magnus fór efter dem, saasnart han var færdig i Trondhjem. Tore og hans Mænd fór helt nord til Bjarkø, og der flyede Jon og hans Søn Vidkunn unda. Tore rante der alt Løsøre, men brændte Gaarden og et godt Langskib, som Vidkunn eiede. Da Snekken brændte og heldede til Siden, sagde Tore: «Mere til Styrbord, Vidkunn!» Da blev dette digtet:

Midt i Bjarkø brænder

Bøen, som herligst jeg vidste

(Ilden tuder); fra Tore

Ondskaben nok stammer.

Ikke vil Jon sig glæde

over Ild og Ran, naar det kvelder:

ved Gaarden den lyse Lue

leger, Røg naar Skyen.

6. Jon og Vidkunn fór Dag og Nat, indtil de fandt Kong Magnus. Svein og Tore styrede ogsaa sydover med sin Hær og rante vide om i Haalogaland. Men da de laa i den Fjord, som heder Harm,n1002 da saa de Kong Magnus's Seil, og Tore og hans Flok tyktes ikke at have Styrke til at stride, men roede unda og flyede. Tore og Egil roede til Hesjutuner,n1003 men Svein roede ud til Havs, men nogle af deres Flok roede ind i Fjorden. Kong Magnus siyrede efter Tore og Egil. Men da Skibene rendte mod hverandre ved Landingen, var Tore i Forrummet paa sit Skib. Da raabte Sigurd Uldstreng paa ham: «Er Du rask, Tore?» Tore svarer: «Rask i Hænderne, [536] men skrøbelig i Fødderne.» Da flyede Tores Flok helt op paa sand, men Tore blev fanget. Egil blev ogsaa fanget, thi han vilde ikke rende fra sin Kone. Kong Magnus lod flytte dem begge til Vambarholm.n1004 Men da Tore blev leiet op, vaklede han paa Fødderne. Da sagde Vidkunn: «Mere til Bagbord, Tore.» Siden blev Tore leiet til Galgen; da sagde han:

Fire Fæller var vi

fordum, én ved Styret.

Og da han gik til Galgen, sagde han: «Ilde er onde Raad.» Siden blev han hængt; og da Galgetræet svang op, var Tore saa tung, at Halsen sledes og Legemet faldt til Jorden. Tore var en meget stor Mand, baade høi og diger. Egil blev ogsaa leiet til Galgen; men da Kongens Træler skulde hænge ham, da sagde Egil: «Ikke skulde I hænge mig, af den Aarsag at jo enhver af Eder fortjente vel saa meget at hænge.» Saaledes som det blev kvædet

Jeg har, du fagre Kvinde!

hørt, at Egil i Munden

førte det sande Ord

til Sjøkongens utro Træler:

Høiere (kvad han) at hænge

hver af dem bedre fortjente

end han (Sverd-krigercn

sørgelig Skjæbne rammed').

[537] Kong Magnus sad nær, medens de blev hængte, og var saa vred, at ingen af hans Mænd var saa djerv, at de turde bede om Fred for dem. Da Egil hang i Galgen, sagde Kongen: «Ilde kommer de gode Frænder Dig til Hjælp.» Deraf saa man, at Kongen vilde, at man skulde have bedt ham om, at Egil fik leve. Saa siger Bjørn den krephændte:

Sogningers snare Herre

sit Sverd i Harm farved'

(Vargen fik varm Føde

vide) paa Ransmændene.

Du hørte, hvorledes Kongen

hemmede Drotten-svigen.

Grei var Hærkongens Færd;

det gik saa, at hængt blev Tore.

7. Kong Magnus styrede siden syd til Trondhjem og øvede der store Refselser imod de Mænd, som var aabenbare i Landeraad imod ham; han dræbte nogle, men brændte for nogle. Saa siger Bjørn den krephændte:

Ravne-mætteren gjorde

ræd Trøndernes Skarer,

da de merked', at Ilden

ødede deres Bygder.

Jeg tror, at Kongen for altid

endte to Hersers Liv.

Ulven sit Huld fik atter;

Ørnen fløi til de hængte.

Svein Haraldsen flyede først ud til Havs og derefter syd til Danmark og var der, indtil han kom til Forlig med Kong Øistein Magnusson; han tog Svein til Naade og gjorde ham til sin Skutelsvein og holdt ham i Venskab og Hæder. Kong Magnus havde nu Riget alene; han fredede vel for sit Land og ødelagde alle Vikinger og Udeliggere; han var en rask, herjelysten og driftig Mand, og han lignede af Sindelag i alt mere sin Farfader Kong Harald end sin Fader.

8. Kong Magnus gav sig paa Færd fra Landet og havde med sig en stor og vakker Hær og gode Skibe; med den Hær styrede han vester over Havet og først til Orknøerne. Han tog Jarlene Paal og Erlend til Fange og sendte dem begge øster til Norge, men satte sin Søn Sigurd efter til Høvding over Øerne og gav ham Raadgivere. Kong Magnus styrede med sin Hær syd til Suderøerne; men da han kom did, tog han strax paa at herje og brænde Bygden, men dræbte Folkene overalt, hvor de fór. Landsfolket flyede unda ad vide Veier, nogle ind i Skotlandsfjordene, men nogle syd til Saltiren1005 eller ud til Irland; nogle fik Grid og gik ham til Haande. Saa siger Bjørn den krephændte:

Ilden over Ljodhusn1006

legte høit til Himlen;

vide flygtede Folket,

Flammen stod op af Husene.

Skjoldungen for over Ivistn1007

med Ild (Bønderne misted'

Rigdom og Liv), Sverdet

rødt Kongen farved'.

Han stilled' Orners Hunger

og herjed' paa Skidn1008 vide.

Vargen glad sine Tænder

paa Tyrvistn1009 i Blod mæsked'.

Møerne syd i Øerne

Sorg fik ved Grenlands Herre.

Skoternes Fiende herjed',

Folket paa Myln1010 flygted'.

[538] 9. Kong Magnus kom med sin Hær til den hellige Øn1011 og gav der Grid og Fred til alle Mænd og deres Gods. Det siger man, at han vilde lukke op Kolumkilles Kirke den lille,n1012 men Kongen gik ikke ind og lukkede strax Døren igjen og i Laas og sagde, at ikke skulde siden nogen være saa djerv, at han gik ind i den Kirke; og saa har været gjort siden. Da lagde Kong Magnus med sin Hær syd til Il,n1013 herjede og brændte der; og da han havde vundet det Land, gav han sig videre paa Færd syd forbi Saltire, herjede derpaa til begge Sider i Irland og Skotland og fór saa overalt med Hærskjold syd til Man og herjede der som paa andre Steder. Saa siger Bjørn den krephændte:

Paa slette Sandøn1014 førte

den snare Konge Skjoldet.

Det røg over Il, der Magnus's

Mænd øgede Branden.

Sønden for Satire

sank Folket for Sverdene,

den snilde Seierherre

siden Manverjer fældte.

Lågmand hed Søn af Gudrød, SuderøerneS Konge; Lågmand var sat til Landevern i Norderøerne.n1015 Men da Kong Magnus kom til Suderøerne med sin Hær, flyede Lågmand unda Hæren og var her og der i Øerne; men tilsidst tog Kong Magnus's Mænd ham fangen med hans Skibsmandskab, da han vilde fly til Irland; Kongen lod ham sætte i Jern og holde under Vagt. Saa siger Bjørn den krephændte:

Intet Gjemmested kunde

Gudrøds Søn redde;

Trønderkongen Lågmand

fra Landet fik drevet.

Udenfor Nesene Egdernes

unge Konge fik fanget

endelig, der hvor Sverde

blev svungne, Guld-øderen.

10. Siden styrede Kong Magnus med Hæren til Bretlant.n1016 Men da han kom til Ångelsøsund, kom en Hær imod ham fra Bretland; for den raadede to Jarler, Huge den pruden1017 og Huge den digre,n1018 og de lagde strax til Kamp. Det blev en haard Strid. Kong Magnus skjød med Bue, men Huge den prude var brynjeklædt, saa at intet var bart paa ham undtagen Øinene alene. Kong Magnus og en Mand fra Haalogaland, som stod nær Kongen, skjød Piler imod ham; de skjød begge paa én Gang. Den ene Pilen kom i Hjelmens Næseskjerm, og den lagde sig for den ud til Siden, men det andet Skud kom i Jarlens Øie og fløi tvers igjennem Hovedet, og det Skud er tillagt Kongen. Der faldt Huge Jarl, men siden flyede Breterne og havde mistet mange Mænd. Saa siger Bjørn den krephændte:

I Angel-sund, hvor Spydene

sang og Pilene fløi,

der fik Høvdingen volde

Huge den prudes Livskab.

[539] Og fremdeles blev dette kvædet:

Pilene brød sig paa Brynjen,

Bragningen skjød med Vælde,

Egdernes Konge Buen

(Blod flød paa Hjelmene) spændte.

Fienderne faldt, og haglende

fløi Piler mod Ringene,

men Hordernes Konge Jarlen

i haardt Anfald fældte.

Kong Magnus fik Seier i denne Strid; da tilegnede han sig Angelsø, saaledes som de forrige Konger, som havde været i Norge, havde tilegnet sig Rige længst syd. Ångelsø er en Tredjedel af Bretland. Efter denne Kamp vendte Kong Magnus om med sin Hær og styrede først til Skotland. Da fór Mænd mellem ham og Skotekongen Melkolm,n1019 og de gjorde Forlig sig imellem: Kong Magnus skulde tilegne sig alle Øer, som ligger vestenfor Skotland, alle slige, at man kunde fare med styrefast Skib mellem dem og Fastlandet. Men da Kong Magnus kom nord til Saltire, da lod han drage en Skute over Saltires-Eitn1020 og lægge Styret i Lag; Kongen selv satte sig i Løftingen og holdt om Styrestangen og tilegnede sig saaledes Landet, det som da laa paa Vagbord. Saltire er et stort Land og bedre end den bedste Ø i Suderøerne, undtagen Man. Et smalt Eid er det mellem det og Fastlandet i Skotland; over det bliver Langskibe ofte dragne.

11. Kong Magnus var om Vinteren i Suderøerne; da fór hans Mænd over alle Skotlandsfjorder indenfor alle Øer, baade byggede og ubyggede, og tilegnede Norges Konge alle Ølande. Magnus fik til sin Son Sigurd Bjadmynja, Datter af Kong Myriartak Tjalvesøn, Irekongen;n1021 han raadede for Kunnakter.n1022 Sommeren efter fór Kong Magnus med sin Hær øster til Norge. Erlend Jarl døde Sottedød i Nidaros og er jordet der, men Paal i Bjårgyn. Skofte, Søn af Agmund Torbergsøn, var en navnkundig Lendermand; han boede i Giske paa Søndmøre; han var gift med Gudrun, Datter af Tord Folesøn. Deres Børn var Agmund, Finn, Tord og Tora, som var gift med Aasolv Skulesøn. Skoftes Sønner var meget haabefulde i Ungdommen.

12. Steinkel Sveakonge døde nær Haraldernes Fald. Haakon hed den Konge i Svitjod, som var nærmest efter Kong Steinkel. Siden var Steinkels Søn Inge Konge, en god og mægtig Konge, meget stor og sterk; han var Konge i Svitjod, da Magnus var i Norge. Kong Magnus sagde, at det havde været Landeskifte fra Fortiden, at Gautelven havde skilt Sveakongens og Norges Konges Rige, men derefter Væner indtil Vermeland. Magnus sagde, at han eiede al den Bygd, som var vestenfor Væner; det er Sunndal og Norddal Vearn1023 og Vardynjarn1024 og alle Marker,n1025 som ligger der til; men [540] det havde da i lang Tid ligget under Sveakongens Rige og til Gautland med Skylder; men Markemændenen1026 vilde være under Sveakongens Rige som forhen. Kong Magnus red fra Viken og op i Gautland og havde en stor og vakker Hær; men da han kom i Skogbygden, herjede han og brændte og fór saaledes over alle Bygder; Folket gav sig under ham og svor Landene til ham. Men da han kom op til Vandet Væner, led det paa Høsten. Da fór de til Kvaldensøn1027 og gjorde der en Borg af Torv og Trær og grov et Dige om. Men da det Virke var fuldført, blev det flyttet did Mad og de andre Varer, som trængtes. Kongen satte deri 300n1028 Mænd, og Høvdinger for dem var Finn Skoftesøn og Sigurd Uldstreng, og de havde udvalgte Folk; men Kongen vendte da om og drog ud til Viken.

13. Men da Sveakongen spurgte dette, da bød han sine Mænd sammen, og de Ord fór derom, at han vilde ride ned; men det drog i Langdrag. Da kvad Nordmændene dette:

Længe Inge Laar-bred ligger, inden han rider.

Men da Isene lagde sig paa Vandet Væner, da red Kong Inge ned og havde nær 30 Hundreden1029 Mænd. Han sendte Bud til de Nordmænd, som sad i Borgen, og bad dem fare bort og tilbage til Norge med det Hærfang, som de havde. Men da Sendemændene bar frem Kongens Ord, svarede Sigurd Uldstreng og sagde, at Kong Inge fik nok finde paa andet end at vise dem bort som en Hjord til Hagen, og at han nok først fik komme nærmere. Sendemændene bar disse Ord tilbage til Kongen. Siden fór Kong Inge ud til Øen med hele sin Hær. Da sendte han anden Gang Mænd til Nordmændene og bød dem fare bort og tage med sine Vaaben, Klæder og Hefter, men lægge efter alt det ranede Gods. De negtede det; men siden gik de imod og skjød paa hverandre. Da lod Kongen [541] bære Sten og Trær til og fylde Diget; da lod han tage Ankere og binde fast ved lange Bjelker og føre det op paa Tømmervæggen; der gik det mange Mænd til og drog Væggen sønder. Da blev store Baal gjort, og man skjød luende Brander imod dem. Da bad Nordmændene om Grid, men Kongen bød dem gaa ud uden Vaaben eller Overklæder; men da de gik ud, da fik hver af dem et Slag af en Lime. Efter slig Medfærd fór de bort og tilbage til Norge; men alle Markemænd vendte sig atter under Kong Inge. Sigurd og Finn og deres Mænd søgte til Kong Magnus og fortalte ham sit Uheld.

14. Strax om Vaaren, da Isene løstes, fór Kong Magnus med en stor Hær øster til Elven, styrede op efter den østre (søndre) Arm og herjede overalt i Sveakongens Rige. Men da han kom op til Foxerne,n1030 gik de op i Land fra Skibene; men da de kom over en Aa, som flyder der, da kom Gauternes Hær imod dem, og det blev der et Slag, og Nordmændene blev overmandede og kom paa Flugten, og mange blev dræbte ved en Fos.n1031 Kong Magnus flyede, men Gauterne fulgte dem og dræbte saa mange, de kunde. Kong Magnus var let kjendelig, stor som han var; han havde en rød Trøie over Brynjen og silkeblegt Haar, som faldt ned over Herderne. Ågmund Skoftesøn red ved Siden af Kongen, han var ogsaa stor og vakker; han sagde: «Giv mig Trøien, Konge!» Kongen siger: «Hvad skal Du med Trøien?» «Jeg vil have den,» siger han; «givet har Du mig større Gaver.» Der var det slig, at det var slette Volder videnom, og da saa stadig Gauter og Nordmænd hverandre; men saa kom det Klever og Skogkrat, og da kom de ud af Syne. Da gav Kongen Ågmund Trøien, og han tog den paa sig. Siden red de frem paa Voldene; da vendte Ågmund og hans Mænd sig bort ad en Tvervei. Men da Gaulerne saa det, troede de, det var Kongen, og red alle efter dem. Red da Kongen sin Vei til Skibet, men Ågmund drog med Nød og neppe unda, men kom dog uskadt til Skibene. Kong Magnus styrede siden ned efter Elven og derefter nord i Viken.

15. Den anden Sommer efter blev aftalt Kongestævne ved Konungahella i Elven, og did kom Magnus, Norges Konge, og Inge Sveakonge og Eirik Sveinsøn Danekonge, og den Stævne var bundet med Grid. Men da Tinget var sat, gik Kongerne frem paa Volden fra de andre Mænd og taltes ved en kort Stund. De gik saa tilbage til sin Hær, og da var Forliget gjort, at hver af dem skulde have det Rige, som deres Fædre forud havde havt, men hver af Kongerne skulde bode til sine Mænd Ran og Mandskade, men hver siden jevne det med de andre. Kong Magnus skulde faa Margret, Kong Inges Datter; hun blev siden kaldt Fred-kolla.n1032 Det var Mænds Tale, at man ikke havde seet høvdingeligere Mænd, end de alle var. Kong Inge var størst og kraftigst, og han tyktes ærværdigst, Kong Magnus tyktes kjækkest og raskest, [542] men Kong Eirik var aller fagrest; men alle var de smukke og store Mænd, af gjævt Udseende og veltalende, – og de skilles efter saa udført Sag.

16. Kong Magnus fik Margret til Dronning; hun blev sendt østenfra Sverige til Norge, og det blev givet hende et hæderligt Følge. Men Kong Magnus havde forud flere Børn, hvis Navn er disse. Øistein hed hans ældste Søn, og hans Moder var af ringe Herkomst. Den anden hed Sigurd, og han var én Vinter yngre; Tora hed hans Moder. Olav hed den tredje, og han var meget yngre; hans Moder hed Sigrid, Datter af Saxe i Vik,n1033 en gjæv Mand i Trondhjem; hun var Kongens Frille. Saa siger Mænd, at da Kong Magnus kom fra Vesterviking, da havde han og mange af hans Mænd de Seder og den Klædedragt, som er almindelig i VesterLandene;n1034 de gik med bare Legger paa Gaden og havde korte Kjortler og Overkapper. Da kaldte man ham Magnus «Barfot» eller «Barben»; nogle kaldte ham Magnus «den høie», men nogle Styrjåld-Magnus.n1035 Han var meget høi. Et Merke var gjort paa hans Høide paa Mariakirken i Kaupangen, den Kirke, som Kong Harald havde ladet gjøre. Paa dens nordre Dør var det hugget i Stenvæggen tre Kors; ét viste Haralds Høide, et andet Olavs og det tredje Magnus's Høide, og det var merket der, hvor det var bekvemt for dem at kysse paa; øverst var Haralds Kors, lavest Magnus's Kors, men Olavs Merke var lige nær begge.

17. Skofte Agmundsøn blev uenig med Kong Magnus, og de tvistede om en falden Arv. Skofte holdt fast ved den, men Kongen krævede den saa heftig, at det var nær kommet til Strid. Det blev da holdt mange Stævner, og Skofte gav det Raad, at han og hans Sønner skulde aldrig paa samme Tid være i Kongens Vold, og sagde, at saaledes vilde det være tryggest. Da Skofte var hos Kongen, førte han de Ord frem, at det var nært Frændskab mellem ham og Kongen, og det tillige, at Skofte stadig havde været hans og hans Faders kjære Ven, og at deres Venskab aldrig havde været brudt; han siger videre, at Folk maatte kunne skjønne, at han var saa forstandig, «at jeg (siger han) ikke vil have Trætte om den Sag med Dig, Konge, om jeg havde Uret; men deri slegter jeg paa mine Forfædre, at jeg holder paa min Ret for hver Mand., og derom gjør jeg ingen Forskjel paa Mænd.» Kongen var den samme, og hans Sind blev ikke mygere ved slige Taler. Skofte fór hjem.

18. Siden fór Finn til Kongen og talte med ham og bad Kongen om, at han skulde lade ham og hans Fader faa sin Ret i denne Sag. Kongen svarer kort og vredt. Da sagde Finn: «Andet ventede jeg af Eder, Konge, end at I vilde rane mig Lov og Ret, dengang jeg tog Sæde i Kvaldensø og faa andre af Eders Venner vilde det og sagde, som sandt var, at de, som sad der, var solgte og dødsdømte, – om ikke Kong Inge havde vist os større Høvdingedaad, end Du havde udseet for os, og dog vil [543] mange synes, at vi bar Skam derfra, om det var af nogen Vegt.» Kongen lod sig ikke sige af slige Taler, og Finn fór hjem.

19. Da fór Ågmund Skoftesøn til Kongen. Men da han kom for Kongen, bar han frem sit Erende og bad Kongen gjøre dem og deres Fader Ret. Kongen svarer, at det var Ret, som han sagde, og at de var uhørt djerve. Da sagde Ågmund: «Du vil kunne sætte Din Vilje igjennem, Konge, at Du med Din Magt gjør os Uret. Det vil her sandes, som sagt er, at de fleste lønner ikke eller med Ondt, naar livet gives dem. Det skal ogsaa følge mine Ord, at aldrig siden skal jeg komme i Din Tjeneste, og heller ikke min Fader eller mine Brødre, om jeg faar raade.» Fór Agmund siden hjem, og aldrig siden saaes de og Kong Magnus siden.

20. Skofte Agmundsøn gjorde sig om Vaaren rede til at fare bort fra Landet; han havde fem langskibe, alle vel rustede. Til denne Færd slog sig med ham hans Sønner, Ågmund og Finn og Tord. De blev temmelig sent færdige, seilede om Høsten til Flæmingjalandn1036 og var der om Vinteren. Tidlig om Vaaren seilede de vester til Valland,n1037 og om Sommeren seilede de ud gjennem Nårvesundn1038 og om Høsten til Romaborg. Der døde Skofte; ogsaa alle hans Sønner døde paa denne Færd. Tord levede længst af dem; han døde i Sikelø.n1039 Det er Folks Tale, at Skofte har først af Nordmændene seilet gjennem Nårvesund, og den Færd blev meget navnkundig.

21. Det hændte i Kaupangen, der Kong Olav hviler, at Ild kom op i et Hus i Byen, og Branden gik vide. Da blev Kong Olavs Skrin baaret ud af Kirken og sat imod Ilden. Siden løb en uvøren og uvittig Mand til og bankede Skrinet og truede den hellige Mand; han sagde saa, at nu vilde alt brænde op, baade Kirken og de andre Huser, hvis han ikke hjalp dem med sine Bønner. Nu lod den almægtige Gud hindre Kirkens Brand, men den uvittige Mand sendte han Øienverk om Natten efter, og han laa nu der, indtil den hellige Kong Olav bad om Miskund for ham hos den almægtige Gud, og han blev helbredet i den samme Kirke.

22. Det hændte ogsaa i Kaupangen, at en Kvinde blev ført did til Kirken, der Kong Olav hviler; hun var saa ulykkelig, at hun var krympet ganske sammen, saa at begge Fødder laa krogede op imod laarene. Og da hun laa idelig i Bønner og grædende havde kaldt paa ham, da helbredede han hendes store Vanhelse, saa at Fødder og legger og andre lemmer rettede sig af Bøiningen, og hvert led og lem fik siden sin rette Stilling; hun kunde forud ikke krybe did, men derfra gik hun helbredet og glad til sit Hjem.

23. Kong Magnus ruster sin Færd fra Landet og havde en stor Hær; da havde han i ni Vintre været Konge i Norge. Da fór han vester over Havet og havde de vakreste Hærmænd, som til var i Norge. Ham fulgte alle Stormænd, som var i Landet, Sigurd Ranesøn, Vidkunn Jonsøn, Dag Eilivsøn, Serk fra Sogn, Øivind [544] Alboge, Kongens Stallare, Ulv Ranesøn, Sigurds Broder, og mange andre. Med hele denne Hær fór Kongen vester til Orknøerne og havde derfra med sig Erlend Jarls Sønner, Magnus og Erling. Derfra seilede han til Suderøerne, og da han laa ved Skotland, løb Magnus Erlendsøn om Natten bort fra Kongens Skib, svømte til Land og fór siden op i Skogen og kom frem til Skotekongens Hird. Kong Magnus styrede med Hæren til Irland og herjede der; da kom Kong Myriartak til ham med en Hær, og de vandt meget af Landet, Dublinn1040 og Dublin-skir;n1041 og var Kong Magnus om Vinteren oppe i Kunnakter hos Kong Myriartak, men satte sine Mænd til at styre det Land, han havde vundet. Men da Vaaren kom, fór 1103 Kongerne med sin Hær vester til Uladstirn1042 og holdt der mange Slag og vandt Landet.n1043 De havde vundet den største Del af Uladstir; da fór Myriartak hjem til Kunnakter.

24. Kong Magnus gjorde da sine Skibe rede og vilde fare øster til Norge; han satte sine Mænd til at styre Landet i Dublin. Han laa ved Uladstir med hele sin Hær, og de var seilfærdige. De tyktes at trænge til Strandhugg, og Kong Magnus sendte sine Mænd til Kong Myriartak [545] med Bud, at han skulde sende ham Strandhugg, og nævnte Dagen, at det skulde komme Dagen for Bartholomeusmesse,n1044 hvis Sendemændene kom rigtig frem. Men Aftenen før Messedagen var de ikke komne. Messedagenn1045 da Solen randt op, gik Kong Magnus paa Land med den største Del af sin Hær og gik op fra Skibene; han vilde lede efter sine Mænd og Strandhugget. Veiret var vindløst og Solen skinte; Veien gik over Myrer og Moser, og det var lagt Klopper over, men Kratskoger paa begge Sider. Da de søgte frem, kom de til meget høie Bakker; derfra saa de vidt om og saa en stor Støvsky oppe i Landet. De talte sig imellem, om det kunde være Irernes Hær, men nogle sagde, at det der vel var deres Mænd med Strandhugget. De stansede der. Da sagde Øivind Ålboge: «Konge,» sagde han, «hvad Mening har Du med denne Færd? Du tykkes nug at fare uvarlig. Du ved, at Irerne er svigefulde. Giv nu et godt Raad for Eders Hær.» Da sagde Kongen: «lad os fylke vor Hær og være rede, om dette er Svig.» Det blev da fylket; Kongen og Øivind gik frem for Fylkingen. Kong Magnus havde Hjelm paa Hovedet og et rødt Skjold, derpaa var med Guld lagt en Løve; han var gjordet med et Sverd, som kaldtes Leggbit, det bedste Vaaben; dets Hjalter var af Hvalrostand og Haandtaget viklet i Guld. Han havde Spyd i haanden og ovenpaa Skjorten en rød Silketrøie, deri var en løve indsyet med gul Silke foran og bag; og det var Mænds Tale, at ikke havde man set en mandigere eller kjækkere Mand. Øivind havde ogsaa en rød Silketrøie, ganske slig som Kongens; han var ogsaa en stor og vakker Mand og af meget krigersk Udseende.

25. Men da Støvskyen kom nærmere, kjendte de sine egne Mænd, og de fór med meget Strandhugg, som Irekongen havde sendt dem; han holdt alle sine Løfter til Kong Magnus. Siden vendte de om ud til Sklbene, og da var det ved Middagstid. Men da de kom ud paa Myrene, gik det sent forbi Moserne. Da brød Irernes Hær frem fra hvert Skoghjørne og gav sig strax i Kamp, men Nordmændene fór spredt, og snart faldt mange. Da sagde Øivind: «Konge, det gaar uheldig for vore Mænd; lad os nu raskt vælge et godt Raad.» Kongen sagde: «Kald med Hærblæst hele Hæren under Merkerne; men de Mænd, som her er, skal danne en Skjoldborg. Derefter skal vi drage os unda ud over Myrene; siden, naar vi er paa Fladlandet, har det ingen Fare.» Irerne skjød djervelig, men dog faldt de tykt, men stadig kom det Mænd i Mænds Sted. Men da Kongen var kommet til det næste Dige, var det slemt at komme frem og kun paa faa Steder farbart; det faldt der mange Nordmænd. Da raabte Kongen paa Torgrim Skindhuva, sin Lendermand (han var oplandsk), og bad ham fare over Diget med sin Skare: «men vi skal verge imens,» siger han, «saa at det ikke skal skade Eder. Far siden til den Holme, som ligger der, og skyd paa dem, medens vi farer over Diget; [546] Dine Mænd er gode Buemænd.» Men da Torgrim og hans Mænd kom over Diget, kastede de Skjoldene paa Ryggen og rendte ned til Skibene. Men da Kongen saa det, sagde han: «Umandig skilles Du ved Din Konge. Uklog var jeg, dengang jeg gjorde Dig til Lendermand og gjorde Sigurd Hundn1046 utlæg; aldrig vilde han have faret saaledes!» Kongen fik et Saar; han blev stukket med et Spyd gjennem begge Laar overfor Knæet. Han greb Spydskaftet mellem sine Fødder, brød det over og sagde: «Saa bryder vi hver Legg-sperrer, Svender!» Kong Magnus fik derefter et Hugg paa Halsen af en Øx, og det blev hans Banesaar. Da flyede de, som var tilbage. Vidkunn Jonsøn bar Sverdet Leggbit og Kongens Merke til Skibene; de, som sidst flyede, var han, Sigurd Ranesøn og Dag Eilivsøn. Der faldt med Kong Magnus Øivind Ålboge, Ulv Ranesøn og mange andre Stormænd; mange faldt af Nordmændene, men dog mange flere af Irerne. Men de Nordmænd, som kom unda, fór strax om Høsten bort. Erling, Søn af Erlend Jarl, faldt paa Irland med Kong Magnus. Men da de Mænd, som havde flyet fra Irland, kom til Orknøerne og Sigurd spurgte sin Faders, Kong Magnus's Fald, da slog han sig strax i Færd med dem, og de fór om Høsten øster til Norge.

26. Magnus var Konge over Norge i ti Vintre, og det var i hans Dager god Fred indenlands, men Folk havde det meget strævsomt og mange Omkostninger ved hans Ledingsfærder. Kong Magnus var meget vennesæl hos sine Mænd, men Bønderne syntes, han var haard. Det fortæller man om hans Ord, at naar hans Venner sagde, at han ofte fór Uvarlig, naar han herjede udenlands, da sagde han saa: «Til Hæder skal man Konge have, men ikke til et langt Liv.» Kong Magnus var henved treti Aar af Alder, da han faldt. Vidkunn dræbte i Slaget den Mand, som var Kong Magnus's Banemand; da flyede Vidkunn og havde faaet tre Saar. Af den Aarsag Viste Kong Magnus's Sønner ham stor Kjærlighed.

Magnussønnernes Saga

[1103–1130]

[547] Efter Kong Magnus Barfots Fald tog hans Sønner Kongedømme i Norge, Øistein, Sigurd og Olav. Øistein havde den nordre Del af Landet, men Sigurd den søndre. Kong Olav var da fire eller fem Vintre gammel; men den Tredjedel af Landet, som han eiede, havde begge de andre at styre. Sigurd blev taget til Konge, da han var 13 eller 14 Vintre gammel, men Øistein var én Vinter ældre.

Da Magnussønnerne var tagne til Konger, kom Mænd ude fra Jorsaleland, og nogle fra Miklegaard, slige som havde faret ud med Skofte Ågmundsøn; de blev meget navnkundige og kunde fortælle mange Slags Tidender. Men af disse Nyheder fik en Mængde Mænd i Norge lyst til denne Færd; det blev sagt, at i Miklegaard fik Nordmænd, som vilde gaa i Tjeneste for Sold, fuldt op af Gods. De bad Kongerne, at én af dem, Øistein eller Sigurd, skulde fare og være Høvding for de Mænd, som vilde med i Udfærden. Men Kongerne samtykkede i det og rustede den Færd ud paa begges Vegne. I denne Færd tog mange Stormænd Del, baade Lendermænd og mægtige Bønder. Men da Færden var rede, blev det fastsat, at Sigurd skulde fare, men Øistein skulde styre Landet paa begges Vegne.

2. En Vinter eller to efter Magnus Barfots Fald kom Haakon, Paal Jarls Søn, øster fra Orknøerne, men Kongerne gav ham Jarldømme og Styrelse over Orknøerne, saaledes som Jarlene, hans Fader Paal eller hans Farbroder Erlend, havde havt før ham. Fór da Haakon vester til Orknøerne.

3. Fire Vintre efter Kong Magnus's Faldn1047 fór Kong Sigurd med sin Hær fra Norge; da havde han 60 Skibe. Saa siger Toraren Stuttfeld:

[548] Saa mange var det

af modige Mænd,

som kom sammen

med Kongen hulde,

at sexti Skibe,

skjønt bygged',

med Guds Vilje

gled ud herfra.

Kong Sigurd seilede om Høsten til England; da var Heinrek,n1048 Viljalm Bastards Søn, Konge der. Kong Sigurd var der Vinteren. Saa siger Einar Skulesøn:

Sjøfareren styred'

med stort Følge vester;

Stavnen gav kampglade Høvding

under Herren vader.

Æges Hestn1049 til England

Hvile, og Vinteren over

blev han der (paa Skibe

en bedre Gram ei stiger).

4. Kong Sigurd fór Vaaren efter med sin Hær vester (syd) til Valland og kom om Høsten frem til Galizaland og dvælte der den anden Vinter. Saa siger Einar Skulesøn:

Og han, som raaded' over bedste

Rige under Solens Rand,

Tjodkongen, leved' i Jakobs

Landn1050 den anden Vinter.

Hærkongen der straffed'

(Hørte jeg) kjække Jarl

for Løftesbruddet (Gramen

gav Hærfuglern1051 Føde).

Men det hang saaledes sammen, at den Jarl, som raadede for Landet der, gjorde Aftale med Kong Sigurd; Jarlen skulde lade holde Torv for Kong Sigurd til Madkjøb hele Vinteren, men det fuldførte han ikke længer end til Julen, og da blev det ondt for Mad, thi Landet er magert og et daarligt Madland. Da fór Kong Sigurd med en stor Hær til det Kastel, som Jarlen eiede, og Jarlen flyede unda, thi han havde faa Mænd. Kong Sigurd tog der meget Madvarer og meget andet Hærfang og lod det flytte til sine Skibe; han gjorde sig siden rede til at fare bort og fór vester langs Spanien.n1052 Da Kong Sigurd seilede langs Spanien, hændte det, at nogle [549] Vikinger, som fór efter Hærfang, kom imod ham med en Hær af Galeier; men Kong Sigurd lagde til Strid med dem, og det var hans første Kamp imod hedenske Mænd; han vandt otte Galeier fra dem. Saa siger Haldor Skvaldre:

Og de Vikinger onde

ilte frem mod Kampens

mægtige Leder (Kongen

Krigere dræbte i Striden).

Hæren naaed' at rydde

raskt otte Galeier

(de fleste Folk blev fældte);

Fyrsten der fik Hærfang.

Siden styrede Kong Sigurd til det Kastet, som heder Sintre,n1053 og kjæmpede der den anden Kamp. Det er i Spanien; i det sad hedenske Folk og herjede paa Kristne. Han vandt Kastellet og dræbte alt Folket der (thi ingen vilde lade sig kristne) og tog der meget Gods. Saa siger Haldor Skvaldre:

Nu skal jeg Kongens Storverk

nævne, som i Spanien

han gjorde; imod Sintre

søgte Kongen modigt.

Hærmændene af den haarde

Høvding fik stor Skade,

de som ei vilde tage

Troen, som han bød dem.

5. Efter det styrede Kong Sigurd med sin Hær til Lizebon; det er en stor Borg i Spanien, halv kristen og halv hedensk; der skilles det kristne Spanien og det hedenske, og hedenske er der alle Herreder, som ligger vest (syd) for den.n1054 Der havde Kong Sigurd den tredje Kamp med hedenske Mænd og vandt Seier; der fik han meget Gods.n1055 Saa siger Haldor Skvaldre:

I Syd den tredje Seier,

snilde Kongeætling,

Du vandt der, hvor I landed':

Lizebon Borgen kaldes.

Derpaa styrede Kong Sigurd med Hæren vester (syd) forbi det hedenske Spanien og lagde til den Borg, som kaldes Alkasse,n1056 og havde der den fjerde Kamp med hedenske Mænd og vandt Borgen; han dræbte der mange Folk, saa at han lagde Borgen øde. De fik der umaadelig meget Gods. Saa siger Haldor Skvaldre:

Ude ved Alkasse

ønskede Du (jeg hørte)

Hærkonge! fjerde Gangen

den hvasse Strid at vinde.

Og fremdeles dette:

I øde Borg Seier

til Sorg for hedenske Kvinde

(jeg Hørte) Du vandt; paa Flugten

Hæren drev Mændene.

[550] 6. Derefter holdt Kong Sigurd frem med sin Færd og seilede til Nårvesund; men i Sundet mødte han en stor Vikingehær, og Kongen lagde til Kamp med dem; han havde der den femte Kamp og fik Seier. Saa siger Haldor Skvaldre:

Du ønskede Sverd-eggen

østenfor Mårvesundet

at farve (Gud hjalp Dig);

Føde ny fik Ørnen.

Siden styrede Kong Sigurd med sin Hær paa den søndre Siden1057 langs Serkland og kom til den Ø, som kaldes Forminterra.n1058 Der havde en stor Hær af hedenske Blaamænd sat sig ned i en Hule og satte en stor Stenvæg foran Hulens Aabning; de herjede vide paa Landet og førte alt Hærfang til Hulen. Kong Sigurd gjorde Opgang paa Øen og fór til Hulen og holdt til paa et Berg; det var høit at gaa op til Stenvæggen ved Hulen, men Berget heldede frem over Stenvæggen. Hedningene vergede Stenvæggen og var ikke rædde for Nordmændenes Vaaben, thi de kunde kaste Sten og Skud ned paa Nordmændene under sine Fødder. Nordmændene vilde heller ikke gjøre Opgang under slige Vilkaar. Da tog Hedningene Pell og andre Kostbarheder og bar dem ud paa Væggen og svang dem imod Nordmændene og raabte paa dem og eggede dem og kaldte dem modløse. Da søgte Kong Sigurd at finde paa Raad. Han lod tage to Skibsbaader, som kaldes Barker,n1059 og lod drage dem op paa Berget over Hule-aabningen og binde digre Taug baade under Ribberne og om Stavnene. Siden gik saa mange Mænd deri, som det var Rum til, og de lod da Skibene sige ned over Hulen med Reb. Da skjød de, som var i Skibene, og kastede Sten, saa at Hedningene veg bort fra Stenvæggen. Da gik Kong Sigurd med sin Hær op i Berget under Stenvæggen, og de brød Væggen og kom saa op i Hulen, men Hedningene flyede ind forbi Stenvæggen, som var sat tvers over Hulen. Da lod Kongen flytte store Trær til Hulen og kaste et stort Baal i Hule-aabningen og tænde Ild i det. Men da Ilden og Røgen søgte til Hedningene, da lod nogle livet, andre gik imod Nordmændenes Vaaben, men alt Folket blev dræbt eller brændt. Der fik Nordmændene det meste Hærfang, som de havde taget paa denne Færd. Saa siger Haldor Skvaldre:

Stævnede saa

den stridslystne

Freds-øder

til Forminterra.

Der Blaamænds Hær,

før Bane de fik,

maatte Egger

og Ild taale.

Og fremdeles dette:

Du lod, Hærkonge, Barkene

(Bragningens Verk vidkjendt

blevet er imod Serker)

sige ned for Berget.

Men op imod Muren,

mandige Krigerfyrste!

mod folkefyldte Hule

med Følget Dit Du søgte.

[551] Endvidere siger Toraren Stuttfeld:

Gramen lod Drengene

drage to

blaasorte Baader

til Berget op,

saa at i Reb

de sænkedes ned,

fulde af af Hærmænd,

for Hulens Dør.

7. Da fór Kong Sigurd frem paa sin Færd og kom til den Ø, som heder Iviza; han havde der Kamp og fik Seier. Det var den syvende Kamp. Saa siger Haldor Skvaldre:

Den vidkjendte Skjolde-bærer

kom med Skibsflaaden

(Fyrsten vilde vække

Freds-brud) til Iviza.

Efter det kom Sigurd til den Ø, som heder Manork,n1060 og holdt der den ottende Kamp med hedenske Mænd og fik Seier. Saa siger Haldor Skvaldre:

End kunde den ottende

Kamp siden vækkes

paa den grønne Manork;

Mændene skjød med Piler.

8. Kong Sigurd kom om Vaaren til Sikelø og dvælte der længe. Der var da Rodgeir Hertug; han tog vel imod Kongen og bød ham til Gjestebud. Kong Sigurd kom did og mange Mænd med ham. Der var en herlig Modtagelse, og hver Dag ved Gjestebudet stod Hertug Rodgeir og gjorde Tjeneste ved Kong Sigurds Bord. Og den 7de Dag i Gjestebudet, da Mændene havde taget Bad, tog Kong Sigurd Hertugen i Haand, leiede ham op til Høisædet og gav ham Kongenavn og den Ret, at han skulde være Konge over Sikeløs Vælde, men forhen havde det været Jarler der over det Rige.

9. Rodgeir, Sikeløs Konge, var den mægtigste Konge; han vandt hele Puln1061 og lagde ligeledes under sig mange Storøer i Grækenlands-havet; han blev kaldt Rodgeir den mægtige. Hans Søn var Kong Viljalm, som længe havde havt stor Ufred med Keiseren i Miklegaard.n1062 Kong Viljalm havde tre Døtre, men ingen Søn;n1063 en af sine Døtre giftede han med Keiser Heinrek,n1064 Keiser Frireks Søn, men deres Søn var Frirek, som nun1065 var Keiser i Romaborg. En anden Datter af Kong Viljalm fik Hertugen af Kiper,n1066 den tredje havde Flaadehøvdingen Margrit; dem begge dræbte Keiser Heinrek. En Datter af Rodgeir, Konge i Sikelø, havde Keiser Manule i Miklegaard;n1067 deres Søn var Keiser Kirjalar.n1068

[552] 10. Om Sommeren seilede Kong Sigurd ud gjennem Grækenlandshavet til Jorsaleland; han fór siden ud til Jorsaleborg og mødte der Jorsalekongen Baldvine. Kong Baldvine tog overmaade vel imod Kong Sigurd og red med ham ud til Aaen Jordan og tilbage til Jorsaleborg. Saa siger Einar Skulesøn:

Den havkolde Skibsside

Høvdingen lod svæve

(Fyrstens Lov jeg fremmer)

frem gjennem Grækerhavet,

indtil han kasted' sit Anker

ved Akersborgenn1069 brede

(alle glade med Kongen

aarle hilste Morgnen).

Jeg ved, at kampglade Konge

kom til Jorsale-bygden

(ei under vide Himmel

mer herlig Fyrste kjendes).

Og raske Guld-fiende

fik sig bade i Jordans

rene Vand (roses

det Raad maatte af alle).

Kong Sigurd dvælte meget længe i Jorsaleland om Høsten og i Førstningen af Vinteren.

11. Kong Baldvine gjorde et fagert Gjestebud for Kong Sigurd og mange af hans Mænd. Da gav Kong Baldvine Kong Sigurd mange Helligdommer, og da blev [553] taget en Spaan af det hellige Kors efter Kong Baldvines og Patriarkens Raad, og de svor begge ved Helligdommen, at dette Træ var af det hellige Kors, som Gud selv var pint paa. Siden blev den Helligdom givet til Kong Sigurd under det Vilkaar, at han og 12 andre Mænd med ham forud svor, at han skulde fremme Kristendommen af al sin Magt og føre Erkebiskop-stol i Landet, om han kunde, og at Korset skulde være der, den hellige Kong Olav hvilte, og at han skulde fremme Tienden og selv give Tiende. Kong Sigurd fór siden til sine Skibe i Akersborg; da rustede ogsaa Kong Baldvine sin Hær for at fare til Syrlandn1070 til den Borg, som heder Sæt;n1071 den Borg er hedensk.I den Færd var Kong Sigurd med ham. Og da Kongerne havde siddet en kort Tid om Borgen, gav de hedenske Mænd sig op, og Kongerne vandt Borgen,n1072 men Hærmændene fik alt andet Hærfang. Kong Sigurd gav Kong Baldvine hele Borgen. Saa siger Haldor Skvaldre:

Den hedenske Borg vandt Du

med Vælde, men bort Du gav den;

gavmilde Ulve-mætter,

altid Du seired' i Kampen.

Einar Skulesøn siger ogsaa herom:

Sæt tog Dølernesn1073 Drotten

(Drengene vil det mindes);

hvast tog Val-slyngerne

til at svinge i Striden.

Der den sterke Stridsmand

det store Virke fik bryde;

de fagre Sverd blev farvede,

Fyrsten fik hilse Seieren.

Efter det fór Kong Sigurd til sine Skibe og fór bort fra Jorsaleland; de seilede nord til den Ø, som heder Kiper, og der dvælte Kong Sigurd nogen Tid. Han fór siden til Grækenland og lagde alle sine Skibe ude ved Engelenesn1074 og laa der en halv Maaned; det var hver Dag sterk Vind til at feile nord efter Havet, men han vilde bie den Bør, naar det kunde være Sidevind og man kunde strække Seilene langs efter Skibet, thi alle hans Seil var klædte med Pell, baade paa Frem- og Agtersiden, thi ingen, hverken Frembyggerne eller de, som var agter, vilde se fagrere Seil.

12. Da Kong Sigurd og hans Mænd seilede ind til Miklegaard, seilede han nær Land; der er overalt oppe i Land Borger og Kasteller og Smaabyer, saa at de ingensteds hører op. Da saa man fra Land alle Seilene spændte, og ingen Aabning imellem, som om det var et Gjærde. Ude stod alle Folk, som kunde se Kong Sigurds Seiling. Keiser Kirjalarn1075 havde ogsaa spurgt om Kong Sigurds Færd og lod lukke op den Borgport i Miklegaard, som heder Guldvarta;n1076 den Port skal Keiseren ride ind igjennem, naar han har været længe borte fra Miklegaard og har vundet stor Seier. Da [554] lod Keiseren brede Pell over alle Borgens Stræter fra Guldvarta til Laktjarner;n1077 der er Keiserens herligste Haller. Kong Sigurd talte til sine Mænd, at de skulde ride overmodig ind i Borgen og lidet undre sig over nye og usedvanlige Ting, som de saa, – og det gjorde de. Med slig Pragt red Kong Sigurd og hans Mænd i Miklegaard og saa til Kongens herligste Haller, og der var alt gjort istand til dem. Kong Sigurd dvælte der nogen Tid. Da sendte Kong Kirjalar sine Mænd til ham og spurgte, om han vilde modtage af Keiseren 6 Skippund Guld eller han vilde, at Keiseren skulde lade gjøre rede den Leg, som han var vant til at lade lege paa Padreimen.n1078 Kong Sigurd valgte Legen, og Sendemændene sagde,, at Legen kostede Keiseren ikke mindre end dette Guld. Da lod Keiseren gjøre rede til Legen, og det blev da legt som vanligt, og det gik den Gang bedst for Kongen i alle Leger. Dronningen har den halve Leg, og hendes og Kongens Mænd kappes i alle Leger; og Grækerne siger, at naar Kongen vinder flere Leger paa Padreimen end Dronningen, da vinder Kongen Seier, naar han farer i Hærfærd.

13. Efter dette gjorde Kong Sigurd sig rede til Hjemfærd. Han gav Keiseren alle sine Skibe, og det var guldprydede Hoveder paa det Skib, som Kongen havde styret; [555] de blev satte paa Peterskirken.n1079 Keiser Kirjalax gav Kong Sigurd mange Hester og lod ham faa Veivisere over hele sit Rige. Fór da Kong Sigurd bort fra Miklegaard, men en stor Mængde af hans Mænd dvælte efter og gik i Sold. Kong Sigurd fór først ind til Bulgarelandn1080 og derfra gjennem Ungareriget,n1081 Pannonia,n1082Svaavan1083 og Bejareland.n1084 Der fandt han Keiser Lozariusn1085 af Romaborg; han tog overmaade vel imod ham, gav ham Veivisere gjennem hele sit Rige og lod holde Torv for dem, saavidt de trængte til alslags Kjøb. Men da Kong Sigurd kom til Slesvig i Danmark, 1110n1086 da gav Eiliv Jarl ham et kostbart Gjestebud; det var ved Midsommertid. I Heidabyn1087 fandt han Danekongen Nikolas;n1088 han modtog ham meget godt og fulgte ham selv nord i Jylland og gav ham et Skib med fuld Udrustning, som han seilede paa til Norge. Fór da Kong Sigurd hjem til sit Rige og blev vel modtaget, og det var Mænds Tale, at ingen havde faret større Hædersfærd fra Norge, end denne var; han var da 20 Vintre gammel og havde været tre Vintre paa denne Færd. Hans Broder Olav var da 12 Vintre gammel.

14. Kong Øistein havde gjort meget i Landet, det som nyttigt var, medens Kong Sigurd var paa sin Færd. Han grundlagde Munkeliv paa Nordnes i Bergen og lagde meget Gods dertil; han lod der bygge Mikalskirken,n1089 det herligste Sten-munster; han lod ogsaa bygge i Kongsgaarden Apostelkirken, en Trækirke. Der lod han ogsaa bygge den store Hal, det herligste Træhus, som har været bygget i Norge.n1090 Han lod ogsaa bygge Kirke ved Agdanes og lod der gjøre et Virke og en Havn, hvor det før var havnløst. Han lod ogsaa bygge i Kongsgaarden i Nidaros Nikolaskirken, og det Hus var meget omhyggelig udført i Udskjæring og alskens Arbeide; han lod ogsaa bygge en Kirke i Vaagarn1091 paa Haalogaland og lagde en Præbenden1092 dertil.

15. Kong Øistein sendte Bud til Jæmteland til de viseste og mægtigste Mændog bød dem til sig, men tog imod alle dem, som kom, med megen Blidhed og ledsagede dem bort med Vennegaver og lokkede dem saaledes til Venskab med sig. Men da mange af dem vænnede sig til at fare til ham og tog imod hans Gaver, men han sendte Gaver til somme, som ikke kom did, da kom han i fuldkomment Venskab med alle de Mænd, som raadede for Landet. Siden talte han for dem og sagde, at Jæmterne havde gjort ilde, da de havde vendt sig bort fra Norges Konger i Lydighet og Skattegaver; han [556] talte om, at Jæmterne havde gaaet under Kong Haakon Adalsteinsfostres Rige og havde længe siden været under Norges Konger; han nævnte ogsaa det, hvor mange nødvendige Ting de kunde faa fra Norge, eller hvor megen Umage det vilde være for dem at søge hos Sveakongen det, de trængte. Og han kom saa langt med sine Taler, at Jæmterne selv bød ham og bad ham, at de maatte vende sig til Lydighed imod Kong Øistein, og de kaldte det sin Trang og Fornødenhed. Deres Forbund drog sig saaledes sammen, at Jæmterne gav alt Landet under Kong Øisteins Rige. Først tog Stormændene der Troskabseder af alt Folket til denne Sag; siden fór de til Kong Øistein og svor ham Landet til, og det har stadig holdt sig siden. Saa vandt Kong Øistein Iæmteland med Visdom, men ikke med Overfald, som nogle af hans Forfædre.

16. Kong Øistein var den vakreste Mand af Udseende, havde blaa og noget store Øine, blegt og krøllet Haar, var middels af Høide, vis og forstandig, kundskabsrig i alt, i Love, i Fortællinger og i Menneskers Skjæbne, raadsnild og ordsindig og duelig, meget glad og nedladende, tækkelig og elsket af hele Folket. Han var gift med Ingebjårg, Datter af Guthorm, Steige-Tores Søn; deres Datter hed Maria, som siden Gudbrand Skavhåggsøn fik til Hustru.

17. Kong Sigurd var stor af Vext og brun af Haar, storsindet, ikke fager, velvoxen og rask i Adfærd, faamælt og oftest ikke venlig, vennegod og trofast, ikke meget talelysten, sedelig og ærelysten. Kong Sigurd var nidkjær for sin Myndighed og streng til at straffe, holdt Lovene vel, var gavmild paa Gods, mægtig og hædret. Kong Olav var høi og smal, vakker, glad, nedladende og vennesæl. Da disse Brødre var Konger i Norge, tog de af mange Paalæg, som Danerne havde lagt paa Folket, dengang Svein [557] Alfivasøn raadede for Landet, og derfor blev de meget vennesæle hos Almuen og hos Stormændene.

18. Kong Olav fik den Sygdom, som førte ham til Døden; han blev jordet ved Kristkirken i Nidaros, og man sørgede meget over ham. Siden raadede de to andre Brødre for Landet, Øistein og Sigurd, men forud havde de tre Brødre været Konger i tolv Vintre, fem siden Sigurd kom til Landet, men syv forud. Kong Olav var sytten Vintre gammel, da han døde, men det var xi. Kalendas Januarii (22de December). Da Kong Øistein havde været én Vinter øster i Landet, men Sigurd var nord i Landet, da sad Kong Øistein længe om Vinteren i Sarpsborg.

19. Olav i Dal hed en mægtig Bonde og rig Mand; han boede paa Mikle Daln1093 i Aamord.n1094 Han havde to Børn. Hans Søn hed Haakon Fauk, men hans Datter Borghild; hun var den vakreste Kvinde og forstandig og meget kundskabsrig. Olav og hans Børn var længe om Vinteren i Borg, og Borghild var stadig i Tale med Kongen, og Folk talte meget forskjellig om deres Venskab. Men Sommeren efter fór Kong Øistein nord i Landet, men Sigurd før øster, og Vinteren efter var Kong Sigurd øster i Landet. Han sad lange Stunder i Konungahella og styrkede meget den Kjøbstad. Der gjorde han et stort Kastel og lod grave et stort Dige om; Kastellet blev gjort af Torv og Sten; han lod bygge Huser i Kastellet og lod gjøre der en Kirke. Det hellige Kors lod han være i Konungahella og holdt i dette ikke sine Eder, som han svor i Jorsaleland, men Tienden fremmede han og det meste andet, som han havde svoret. Men det, at han satte Korset øster ved Landsenden, det troede han skulde blive til Vern for alt; men det blev til det største Uraad, at sætte den Helligdom saaledes næsten under hedenske Mænds Vold, som det siden viste sig. Borghild Olavsdatter hørte det Rygte, at Folk talte ilde om hende og Kong Øistein om deres Samtaler og Venskab; da fór hun til Borg og fastede der til Jernbyrd og bar Jern for denne Sag og blev vel renset. Men da Kong Sigurd spurgte dette, da red han paa én Dag saa langt, som var to store Dagsreiser, og kom frem i Dal til Olav; der var han om Natten. Da tog han Borghild til Frille og havde hende bort med sig. Deres Søn var Magnus; han blev snart sendt bort til Fostring nord til Haalogaland til Vidkunn Jonsøn i Bjarkø, og der fødtes han op. Magnus var den vakreste Mand og gjorde raske Fremskridt i Vext og Kraft.

20. Kong Sigurd blev gift med Malmfrid, Datter af Kong Haraldn1095 Valdemarsøn østenfra Holmgaard. Kong Haralds Moder var Dronning Gyda den gamle, Datter af Englandskongen Harald Gudinesøn; Malmfrids Moder var Kristin, Datter af Sveakongen Inge Steinkelsøn. Malmfrids Søster var Ingelborg, som var gift med [558] Knut Lavard, Søn af Danekongen Eirik den gode, Søn af Svein Ulvsøn. Knuts og Ingelborgs Søn var Valdemar, som tog Kongedømme i Danmark efter Svein Eiriksøn,n1096 Margrete, Kristin og Katrin. Margrete var gift med Stig Hvitaleder; deres Datter var Kristin, som Sveakongen Karl Sørkvesønn1097 blev gift med; deres Søn var Kong Sørkve.n1098

21. Kong Øistein og Kong Sigurd var en Vinter begge til Gjestning paa Oplandene, og de havde hver sine Gaarder. Men da det var kort Stykke mellem de Gaarder, der Kongerne skulde tage Gjestning, da tog Mændene det Raad, at de skulde være begge sammen i Gjestning, og skiftevis paa den andens Gaard; de var da først begge sammen paa den Gaard, som Kong Øistein eiede. Men om Kvelden, da Mændene tog paa at drikke, da var Øllet ikke godt, og Mændene var tause. Da sagde Kong Øistein: «Mændene er jo tause. Det er dog bedre Øl-sed, at man vækker sig Glæde. Lad os faa nogen Morskab ved Øllet, da vil det endnu blive til Gammen blandt Mændene. Broder Sigurd, det vil tykkes alle sømmeligst, at vi to tager fat paa en Skjemtetale.» Kong Sigurd svarer temmelig kort: «Vær Du saa snaksom, som Du vil, men lad mig faa Lov til at tie for Dig.» Da sagde Kong Øistein: «Det har ofte været Øl-sed, at man tager sig Jevningsmænd; saa vil jeg lade det være nu.» Da tiede Kong Sigurd. «Jeg ser,» sagde Kong Øistein, «at jeg faar først tage fat paa denne Gammen; jeg vil tage Dig, Broder, til Jevningsmand med mig. Jeg nævner det, at lige Navn har vi begge og lige Eie; og jeg gjør ingen Forskjel mellem vor Æt og Opfostring.» Da svarer Kong Sigurd: «Mindes Du ikke det, at jeg kastede Dig paa Ryggen, naar jeg vilde, og dog var Du én Vinter ældre.» Da siger Kong Øistein: «Jeg mindes ikke mindre det, at Du ikke vandt den Leg, som krævede Myghed.» Da sagde Kong Sigurd: «Mindes Du, hvorledes det gik med os, naar vi svømte; jeg kunde dukke Dig ned, naar jeg vilde.» Kong Øistein siger: «Jeg svømte ikke kortere end Du, og jeg var ligesaa god til at svømme under Vandet; jeg kunde ogsaa gaa paa Islegger,n1099 saa at jeg [559] ikke vidste nogen, som kunde kappes med mig deri; men det kunde Du ikke bedre end et Naut.» Kong Sigurd siger: «En mere høvdingelig Idræt og nyttigere tykkes mig den at kunne skyde vel med Bue; jeg tænker, at Du ikke kan bruge min Bue, om Du end spænder den med Fødderne.» Øistein svarer: «Ikke er jeg saa buesterk som Du, men mindre Forskjel er det paa vor Færdighed i at skyde til Maals, og jeg kan meget bedre staa paa Ski, og det har ogsaa før været kaldt en god Idræt.» Kong Sigurd siger: «Mig tykkes det i høiere Grad høvdingeligt, at den, som skal være andre Mænds Overmand, er stor i Flokken, sterk og bedre vaabenfør end andre Mænd og let at se og kjende, naar mange er sammen.» Kong Øistein siger: «Ikke er det mindre udmerket, at en Mand er vakker, og da kjendes han ogsaa let i Mandemængde; det tykkes mig ogsaa høvdingeligt, thi til et vakkert Ydre sømmer den bedste Dragt sig; jeg kan ogsaa bedre Lovene end Du, og tillige i hvad vi skal tale er jeg meget mere veltalende.» Kong Sigurd siger: «Det kan være, at Du har lært flere Lovkroker, thi jeg havde da andet at stræve med, og ingen negter Dig en glat Tunge; men det siger mange, at Du ikke er ret ordholden, lægger liden Vegt paa, hvad Du lover, og taler dem efter Munden, som er hos Dig, og det er ikke kongeligt.» Kong Øistein siger: «Det kommer af det, at naar Mænd bærer sine Sager for mig, da tænker jeg først paa det, at gjøre saadan Ende paa enhver Mands Sag, at det kunde tykkes dem bedst; derefter kommer ogsaa ofte en anden, som har Sag med ham, og da bliver det ofte draget til at lempe saaledes, at begge skal være tilfredse. Det er ogsaa ofte, at jeg lover det, som man beder mig om, thi jeg vilde, at alle skulde fare glade fra Møde med mig. Jeg ser ogsaa det Vilkaar, om jeg vil have det, som Du gjør, at love alle ondt; men jeg hører ikke nogen klage over, at Du ikke opfylder det.» Kong Sigurd siger: «Det har været Mænds Tale, at den Færd, som jeg fór fra Landet, var meget høvdingelig, men Du sad imens hjemme som Din Faders Datter.» Kong Øistein svarer: «Nu tog Du paa Bylden! Ikke vilde jeg vække denne Tale, hvis jeg ikke her kunde svare noget; nær tyktes det, som jeg sendte Dig hjemmefra som min Søster, da Du blev rustet til Færden.» Kong Sigurd siger: «Hørt har Du vel det, at jeg holdt mange Slag i Serkland, som Du vel har hørt nævne, og jeg fik i dem alle Seier og mange Slags kostbart Hærfang, sligt som det ikke er kommet Mage til hid til Lands; jeg tyktes mest værd der, hvor jeg fandt de gjæveste Mænd, men jeg tror, at Du ikke endnu har kastet Hjemfødningsnavnet af Dig.» Kong Øistein siger: «Spurgt har jeg, at Du havde nogle Kampe udenlands, men nyttigere for vort Land var det, at jeg imens byggede op fem Kirker fra Grunden af; jeg gjorde ogsaa Havn ved Agdanes, hvor det fór var havnløst og hver Mand maatte forbi, naar man fór nord eller syd langs Landet; jeg gjorde ogsaa Taarnet i Sinholmsundn1100 og Hallen i [560] Bjårgyn, medens Du i Serkland slagtede Blaamænd til Fanden; jeg tænker, det er til lidet Gavn for vort Rige.» Kong Sigurd siger: «Jeg fór paa min Færd lige ud til Jordan, og jeg svømmede over Aaen; men ude paa Aabakken er det Smaatrær, og der blandt dem knyttede jeg en Knude og talte saa over den, at Du, Broder, skulde løse den eller ogsaa faa stig Paatale, som blev lagt paa det.» Kong Øistein siger: «Ikke vil jeg løse den Knude, som Du knyttede mig; men jeg kunde knytte Dig den Knude, som Du meget mindre kunde faa løst, dengang Du seilede med ét Skib ind i min Hær, da Du kom til Landet.» Efter det tiede de begge og var begge vrede. Flere Ting hændte i Skiftet mellem Brødrene, saa man saa, at hver drog sig og sin Sag frem og hver vilde være størst; men dog holdtes Freden mellem dem, saalænge de levede.

22. Kong Sigurd var paa Oplandene i et Gjestebud, men der blev det gjort Bad. Men da Kongen var i Bad og det var Tjeld over Karret, da tyktes det ham, at det løb en Fisk i Badet hos ham, og da kom han saa sterkt i Latter, at det fulgte Vanvid dermed, og det kom siden meget ofte over ham.

Ragnhild, Kong Magnus Barfots Datter, giftede hendes Brødre med Harald Kesja; han var Søn af Danekongen Eirik den gode. Deres Sønner var Magnus, Olav, Knut og Harald.

23. Kong Øistein lod gjøre et stort Skib i Nidaros; det blev gjort i Vext og Ydre efter det, som Ormen lange havde været, som Olav Trygvesøn havde ladet gjøre; det var [561] ogsaa Dragehoved frempaa, men en Krog agterud, og begge gyldne; Skibet var bordhøit, men Stavnene syntes noget mindre, end det saa bedst ud. Han lod ogsaa gjøre der i Nidaros Nøst, baade saa store, at det var merkeligt, og gjorte af de bedste Emner og herligt Arbeide.

Kong Øistein var paa Gjestebud paa Stimn1101 paa Hustader; han fik der en braa Sott, som førte ham til Bane. Han døde IV. kalendas Septembris (29de August), og hans Lig blev flyttet nord til Kaupangen, og der er han jordet i Kristkirken; og det er Mænds Tale, at det ikke har staaet ved nogen Mands Lig saa mange Mænd i Norge saa sorgfulde, siden Kong Magnus den gode, Kong Olav den helliges Søn, var død. Kong Øistein var Konge i Norge i 20 Vintre, men efter Kong Øisteins Død var Sigurd ene Konge i Landet, saalænge han levede.

24. Danekongen Nikolas, Søn af Svein Ulvsøn, giftede sig siden med Margret Ingesdatter, som Kong Magnus Barfot før havde havt; deres Sønner hed Nikolas og Magnus den sterke. Kong Nikolas sendte Bud til Kong Sigurd Jorsalefare og bød ham give sig Folk og al Støtte af sit Rige og at fare med Kong Nikolas øster langs Sveavælde til Smaaland og kristne Folket der; thi de, som byggede der, holdt ikke Kristendommen, om end nogle havde taget den kristne Tro. I den Tid var vide i Sveavælde mange Folk hedenske og mange lidet kristne; thi dengang var det nogle Konger, som kastede Kristendommen og holdt Blot oppe, saaledes som Blotsvein gjorde eller siden Eirik den aarsæle. Kong Sigurd lovede at fare, og Kongerne aftalte at holde Stævne i Øresund. Siden bød Kong Sigurd Almenning ud fra hele Norge, baade i Mænd og Skibe. Men da den Hær kom sammen, da havde han vel tre Hundreden1102 Skibe. Kong Nikolas kom meget før til Stævnen og biede der længe; da knurrede Danerne ilde og sagde, at Nordmændene ikke vilde komme. Siden løste de op Ledingen; Kongen og hele Hæren fór bort. Siden kom Kong Sigurd did og likte ilde dette; de styrede da øster til Svimrar-ósn1103 og holdt der Husting, og Kong Sigurd talte om Kong Nikolas's løse Ord, og de blev enige om, at de skulde gjøre noget Hærverk i hans Land for den Sags Skyld. De tog op det Torp, som heder Tumatorpn1104 og ligger ikke langt fra Lund, og styrede siden østover til den Kjøbstad, som heder Kalmarner, og herjede der og ligesaa i Smaaland; de lagde Kosthold paa Smaaland, femten Hundrede Naut, og Smaalændingene tog ved Kristendommen. Siden vendte Kong Sigurd om med Hæren og kom til sit Rige med mange og store Kostbarheder og Hærfang, som han havde vundet i denne Færd, og denne Leding blev kaldt Kalmarne-ledingen. Det var Sommeren før det store Mørke.n1105 Det var den eneste Leding, som Kong Sigurd roede, saalænge han var Konge.

[562] 25. Kong Sigurd var en Gang paa en af sine Gaarder, og om Morgenen, da Kongen var klædt, var han faamælt og uglad, og hans Venner ræddedes for, at nu atter Vanviddet skulde være kommet over ham. Men Aarmanden var en klog og djerv Mand og talte til Kongen og spurgte, om han havde hørt nogen Tidende, som var saa stor, at den gjorde ham uglad, eller om det var det, at han ikke likte Gjestebudet, eller om det var slige Ting, som man kunde raade Bod paa. Kong Sigurd siger, at det kom ikke af noget slige, som han talte om; «men det kommer snarere deraf,» siger han, «at jeg tænker paa den Drøm, som bares for mig i Nat.» «Herre,» siger han, «gid det var en god Drøm; men høre den vilde vi gjerne.» Kongen sagde: «Mig tyktes, at jeg stod ude her paa Jæderen og jeg saa ud i Havet, og jeg saa et stort Mørke, og det var Fart i det, og det nærmede sig hid; derefter syntes det mig, som det var et stort Træ, og Grenene rakte op, men Røbberne gik ned i Sjøen. Men da Træet kom henimod Land, da brødes det, og Stykker af Træet drev vide om Landet, baade om Fastlandet og om Udøer, Skjær og Strander; og da fik jeg et Syn, saa at jeg tyktes at se om hele Norge langs Sjøkanten, og jeg saa, at Stykker af dette Træ var drevet ind i hver en Vik, og de fleste var smaa, men nogle større.» Da siger Aarmanden, at det var rimeligst om denne Drøm, «at I selv vil bedst forstaa den, og vi vilde gjerne høre, at I raadede den.» Da sagde Kongen: «Det tykkes mig rimeligst, at det varsler om nogen Mands Komme til dette Land, og han vil vel stadfæstes her, og hans Afkom vil sprede sig vide om dette Land og blive af meget forskjellig Storhed.»

26. Halkel Huk, Søn af Joan Smørbalte, var Lendermand paa Møre;n1106 han fór vester over Havet og lige til Suderøerne. Did kom til Møde med ham ude fra [563] Irland en Mand, som hed Gille-Kristn1107 og sagde, at han var Søn af Kong Magnus Barfot; hans Moder fulgte ham og sagde, at han med et andet Navn hed Harald. Halkel tog imod disse to og førte dem med sig til Norge og fór strax til Kong Sigurd med Harald og hans Moder. De bar frem sit Erende for Kongen. Kong Sigurd bar denne Sag frem for Høvdingene, at enhver skulde lægge til efter sit Sindelag; men alle bad ham selv raade for Sagen. Da lod Kong Sigurd kalde Harald til sig og siger ham, at han ikke vil negte Harald at fremme Skirseln1108 til at vise sin Herkomst med det Forord, at han vil lade det være fast, at om han end godtgjør sin Herkomst, skal Harald ikke kræve Kongedømmet, saalænge Kong Sigurd eller Magnus Kongssøn lever; og denne Aftale blev lovet med Eder. Kong Sigurd sagde, at Harald skulde træde Jern for at vise sin Herkomst; men den Skirsel syntes meget sterk, thi han skulde fremme Skirselen for at vinde Faderskab, men ikke Kongedømme, det havde han forud svoret sig fra. Men Harald gik ind paa dette, og nu blev den Skirsel gjort, som har været den største i Norge, at ni gloende Plogjern blev lagt ned, og Harald gik over dem med bare Fødder, og to Biskoper leiede ham. Og tre Dage senere blev Skirselen prøvet; da var hans Fødder ubrændte. Efter det tog Kong Sigurd vel imod Frændskabet med Harald; men hans Søn Magnus var meget uvenlig imod ham, og mange Høvdinger rettede sig efter ham. Kong Sigurd stolte saa paa sin Vennesælhed hos alt Landsfolket, at han krævede, at alle skulde sverge, at Magnus, Kong Sigurds Søn, skulde være Konge efter ham; og den Ed fik han da af alt Landsfolket.

27. Harald Gille var en høi og slankvoxet Mand, med lang Hals og noksaa langt Ansigt, sortøiet, mørkhaaret, rask og snar; han havde oftest irsk Klædedragt, var kort klædt og let klædt. Han havde vanskeligt for at tale norsk og famlede meget for at finde Ord; mange Mænd brugte meget at spotte over det. Harald sad en Gang ved Drikken og talte med en Mand, fortalte ham noget vesten fra Irland; det var det i hans Tale, at det var Mænd i Irland, som var saa fodrappe, at ingen Hest tog dem i Skeid.n1109 Kongesønnen Magnus Hørte dette og sagde: «Nu lyver han atter, som han er vant til.» Harald svarer: «Dette er sandt, at slige Mænd mon findes paa Irland, at ingen Hest i Norge kan løbe forbi dem.» De talte nogle Ord om dette; de var begge drukne. Da sagde Magnus: «Det skal Du vedde om med Dit Hoved, hvis Du ikke render lige saa raskt, som jeg rider med min Hest; men jeg vil sætte min Guldring imod.» Harald svarer: «Jeg siger ikke det, at jeg render saa raskt; men finde kan jeg i Irland de Mænd, som kan rende saaledes, og om det kan jeg vedde.» Magnus Kongssøn svarer: «Ikke vil jeg fare til Irland; her skal vi to vedde, men ikke der.» Harald gik da at sove og vilde ikke have mere med ham at gjøre. Dette hændte i Oslo. Men Morgenen [564] efter, da Morgenmessen var endt, red Magnus op i «Gaterne»;n1110 han sendte Bud til Harald om at komme did. Men da han kom, var han klædt saaledes: han havde Skjorte og Buxer med Stropper, en kort Kappe, en irsk Hat paa Hovedet og et Spydskaft i Haanden. Magnus satte Merke for Skeidet. Harald sagde: «For langt gjør Du Skeidet.» Magnus satte det strax meget længere og sagde, at det dog var altfor kort. Mange Mænd var tilstede. Da tog de paa Skeidet, og han fulgte stadig Hestebogen. Men da de kom til Enden, sagde Magnus: «Du holder i Sadelremmen, og Hesten drog Dig.» Magnus havde en meget rast Hest fra Gautland. De tog nu et andet Skeid igjen, og Harald løb da hele Tiden foran Hesten. Men da de kom til Skeidets Ende, spurgte Harald: «Holdt jeg nu i Sadelremmen?» Magnus sagde: «Nu løb Du først ud.» Da lod Magnus Hesten puste en Stund; men da han var rede, kjørte han til Hesten med Sporene og kom strax i løb. Harald stod da rolig. Da saa Magnus sig om og raabte: «rend nu,» sagde han. Da løb Harald og kom strax frem forbi Hesien og langt videre frem og saa til Skeidets Ende; han kom meget før, saa at han lagde sig ned og sprang op og hilsede Magnus, da han kom. Siden fór de tilbage til Byen; men Kong Sigurd havde imens været ved Messen, og han vidste ikke derom før end efter Maaltidet om Dagen. Da sagde han vredelig til Magnus: «I kalder Harald uvittig, men mig tykkes, at Du er en Daare; ikke kjender Du udenlandske Mænds Seder. Du vidste ikke forud, at udenlandske Mænd tæmmer sig til andre Idrætter end at tylle Drik i sig eller at gjøre sig ør og ufør, saa at de ikke har Vid og Sans; giv Harald hans Ring og spot ham aldrig siden, saalænge mit Hoved er ovenfor Mulden.»

[565] 28. Da Kong Sigurd engang var ude paa Skibe, lagde de ind i en Havn, og et Kjøbskib laa ved Siden af dem, en Irlandsfarer. Harald Gille var i Forrummet paa Kongens Skib, men nærmest fremme for ham laa Svein Rimhildsøn; han var Søn af Knut af Jæderen.n1111 Sigurd Sigurdsøn var en navnkundig Lendermand; han styrede der et Skib. Det var en Godveirsdag, Solen skinte klart, og mange Folk fór ud i Vandet baade fra Langskibene og fra Kjøbskibet. En islandsk Mand, som var ude at svømme, havde Gammen af at dukke ned de Mænd, som svømte mindre godt. Man lo af det. Kong Sigurd saa og Hørte det; siden kastede han Klæderne af sig, løb ud i Vandet og svømte til Islændingen, greb ham, førte ham under Vandet og holdt ham nede, og strax efter, da Islændingen kom op, førte Kongen ham atter ned, og siden den ene Gang efter den anden. Da sagde Sigurd Sigurdsøn: «Skal vi lade Kongen dræbe Manden?» En Mand sagde, at ingen havde stor Lyst til at fare. Sigurd sagde: «Det kunde nok være en Mand til det, hvis Dag Eilivsøn var her.» Sigurd løb siden overbord, svømte hen til Kongen, tog fat i ham og sagde: «Dræb ikke Manden! alle ser nu, at Du svømmer meget bedre.» Kongen sagde: «lad mig løs, Sigurd, jeg skal dræbe ham; han vil dukke vore Mænd.» Sigurd svarer: «Vi to skal nu Lege først, men Du, Islænding, søg til Land!» Han gjorde saa, men Kongen lod Sigurd løs og svømte til sit Skib; saa gjorde ogsaa Sigurd. Men Kongen talte og bød, at Sigurd ikke maatte vorde saa djerv, at han kom ham i Øiesyn. Det blev sagt Sigurd, og han gik op i Land.

29. Om Kvelden, da Mændene fór at sove, legte somme Mænd oppe paa Land. Harald var med i Legen og bad sin Svend fare ud paa Skibet og gjøre hans Leie rede og bie der paa ham. Svenden gjorde saa. Kongen var gaaet til Hvile. Men da Svenden syntes, det tog lang Tid, lagde han sig op i Haralds Rum. Svein Rimhildsøn sagde: «Det er stor Skam for duende Mænd at fare dertil hjemmefra sine Gaarder, at Tjenestegutter drages frem ligesaa høit som de selv.» Svenden svarer og siger, at Harald viste ham did. Svein Rimhildsøn sagde: «Det tykkes os ikke for godt et Vilkaar, at Harald ligger her, om han ikke drager her op Træler eller Stavkarler,» – og han greb op en Stok og slog Svenden i Hovedet, saa at Blod stød om ham. Svenden løb strax op paa Land og sagde Harald, hvad som havde hændt. Harald gik strax op i Skibet og agter i Forrummet; han hugg med Haandøx til Svein og gav ham et stort Saar i Armen. Harald gik strax op paa Land. Svein løb efter ham op paa Land; derefter drev Sveins Frænder til, tog Harald til Fange og vilde hænge ham. Men da de holdt paa med det, gik Sigurd Sigurdsøn ud paa Kong Sigurds Skib og vækkede ham. Men da Kongen aabnede Øinene og kjendte Sigurd, sagde han: «For dette samme skal Du dø, at Du kom mig i Øiesyn; thi jeg forbød Dig det,» – og løb op. Sigurd [566] sagde: «Det kan Du giøre, Konge, naar Du vil, men andre Sysler er nu først mere nødvendige; far nu alt det, Du kan, op paa Land og hjælp Harald, Bror Din; Rygerne vil nu hænge ham.» Da sagde Kongen: «Gud hjælpe os nu! Sigurd, kald paa Lursvenden; lad blæse Mændene op efter mig.» Kongen løb op paa Land, men alle, som kjendte ham, fulgte ham did, hvor Galgen var reist; han tog strax Harald til sig, men alt Folket strømte strax til Kongen, fuldt væbnet, saasnart Luren havde lydt. Da siger Kongen, at Svein og alle hans Fæller skulde fare utlæge; men ved alle Mænds Bøn fik man af Kongen Lov til, at de skulde faa have Landsvist og sine Eiendommer, men Saaret kom det ikke Bøder for. Da spurgte Sigurd Sigurdsøn, om Kongen vilde, at han nu skulde fare bort. «Det vil jeg ikke,» siger Kongen; «aldrig kan jeg være uden Dig.»

30. Kolbein hed en Mand, ung og fattig; men Tora, Moder til Kong Sigurd Jorsalefare,n1112 lod skjære Tungen ud af hans Hoved, og det var ikke større Aarsag til det, end at den unge Mand Kolbein havde ædt et halvt Stykke fra Kongsmoderens Fad og sagde, at Stegeren havde givet ham det, men han turde ikke vedstaa det for hende. Siden fór denne Mand maalløs i lang Tid; om det taler Einar Skulesøn i Olavs-draapa:

Tungen lod gjæve Kvinde

for ganske ringe Sag

ud skjære af den fattige,

unge Mands Hoved.

Denne Mand saa jeg

sandelig røvet for Mælet,

faa Uger senere,

som jeg til Lidn1113 var kommen

Han søgte siden til Trondhjem og til Nidaros og vaagede i Kristkirken. Men ved Ottesangen paa den senere Olavsmessen1114 sovnede han og syntes at se Olav den hellige komme til sig, tage med sin Haand i Tungestumpen og trække til sig; men da han vaagnede, var han helbredet og takkede glad vor Herre og Kong Olav, som han havde faaet [567] Helse og Miskund af: han havde faret did maalløs og søgte hans hellige Skrin, men derfra fór han helbredet og med flydende Tunge.

31. En ung Mand, dansk af Fødsel, tog hedenske Mænd og flyttede til Vendland og havde ham der i Baand med andre hærtagne Mænd. Nu var han om Dagen ene i Jern uden Vogter, men om Nætterne var Bondens Søn i Lænker med ham, for at han ikke skulde løbe fra ham. Men den ulykkelige Mand fik aldrig Søvn eller Ro for sin Harm og sine Sorger. Han tænkte frem og tilbage paa, hvad som kunde blive ham til Hjælp, sørgede meget over sin Nød og ræddedes baade for Sult og Pinsler og ventede sig ingen Udløsning af sine Frænder, fordi de to Ganger havde løst ham med Gods fra hedenske Lande og han derfor tyktes at vide, at det vilde tykkes dem baade vanskeligt og dyrt at tage dette paa sig for tredje Gang. Godt har den Mand det, som ikke frister slig Ulykke i denne Verden, som han tyktes da at lide. Nu havde han ingen anden Udvei end at løbe bort og komme sig unda, hvis det kunde lykkes. Dernæst forsøger han det ved Nattetid og dræber Bondesønnen, hugger Foden af ham og stævner saa unda til Skogen med Lænken. Men om Morgenen efter, da det blev lyst, blev de var, hvad som havde hændt, og farer efter ham med to Hunder, som var vante til at søge op dem, som løb unda, og de finder ham i Skogen, der han laa og gjemte sig for dem. Nu tager de ham til Fange og banker og slaar ham og mishandler ham paa alle Maader. Siden drager de ham hjem og lader ham med Nød og neppe have Livet, men ikke nogen anden Miskund; de drog ham til Pinsler og satte ham strax i Mørkestuen, der det forud var sexten kristne Mænd inde, og bandt ham der baade i Jern og i andre Baand saa fast, som de kunde. Saa tyktes ham Ulykken og de Pinsler, som han før havde havt, som det blot var en Skygge af alt det onde, som han nu fik. Ingen Mand saa han i dette Fængsel, som bad om Miskund for ham, ingen Mand ynkedes over den ulykkelige undtagen de kristne Mænd, som laa bundne der med ham; de sørgede og græd over hans Mén og sin egen Nød og Ulykke. Og en Dag gav de ham Raad og bad, at han skulde love sig til den hellige Kong Olav og give sig til Tjenestemand i hans hellige Hus, hvis han med Guds Miskund og hans Bønner kom ud af dette Fængsel. Nu lovede han glad dette og gav sig strax til den Kirke, som de bad ham. Natten efter tyktes han i Søvne at se en Mand, ikke høi, staa ganske nær hos sig og tale saaledes: «Hør, Du arme Mand,» siger han, «hvi staar Du ikke op?» Han siger: «Min Herre, hvad for Mand er Du?» «Jeg er Kong Olav, som Du kaldte paa.» «Ak, min gode Herre,» siger han, «jeg vilde med Glæde staa op, hvis jeg kunde; men jeg ligger bunden i Jern, og dertil i Lænker, med de Mænd, som her sidder bundne.» Siden kalder han paa ham og taler saaledes til ham: «Staa Du raskt op, og frygt ikke; vist er Du nu løs!» Dernæst vaagnede han og fortalte sine Fæller, hvad han havde drømt. Siden bad de ham staa op og friste, om det var sandt. Op stod han og merkede, at han var [568] løs. Nu sagde hans andre Faller, at det ikke vilde komme ham til nogen Nytte, da Døren var læst udentil og indentil. Da lagde en gammel Mand, som sad der i haardt Fængsel, sine Ord med og bad ham ikke mistro den hellige Mands Miskund, som havde løst ham, – og sagde tillige: «Han har vel gjort Jertegn imod Dig, for at Du skulde nyde hans Miskund og blive løst herfra, men ikke for at Du skulde faa større Ulykke og Pinsel. Vær nu rask,» siger han, «og søg til Døren, og hvis Du kan komme ud, saa er Du hjulpen.» Saa gjorde han, fandt strax Døren aaben, løb strax ud og bort i Skogen. Saasnart de blev dette var, slap de sine Hunder og fór efter saa raskt, de kunde, men han ligger og gjemmer sig og ser nøie, den stakkers Mand, hvor de farer efter ham. Nu mistede Hundene strax Sporet, da de kom nær ham, men for alle forvildedes Synet, saa at ingen kunde finde ham, og dog laa han der for deres Fødder; de vendte da hjem igjen derfra og klagede meget og harmedes over at de ikke kunde faa stanset ham. Kong Olav lod ham ikke tage Skade, da han var kommet til Skogen, men gav ham Hørsel og fuld Helse, medens de forud havde slaaet ham og banket ham overalt i Hovedet, indtil han blev døv. Dernæst kom han paa et Skib med to kristne Mænd, som længe havde været pinte der, og de brugte da alle sammen den Farkost, som de kunde bedst, og flyttede sig saaledes fremad paa denne Flugt. Siden søgte han til den hellige Mands Hus; han var da bleven helbredet og sterk. Da angrede han sine løfter, brød sine Ord til den milde Konge og løb da bort en Dag og kom henimod Kvelden til en Bonde, som gav ham Herberge for Guds Skyld. Siden om Natten, da han laa i Søvn, saa han tre Møer gaa til sig, vakre og fagert klædte, og de talte strax til ham og rettede haarde Ord imod ham, fordi han skulde være saa djerv, at han løb fra den gode Konge, som havde vist ham saa stor Miskund, at han løste ham først fra Jern og siden fra Fængsel, og saaledes fjernede sig fra den kjære Herre, som han havde gaaet i Tjeneste hos. Dernæst vaagnede han, fuld af Rædsel, og stod strax op aarle og fortalte sin Drøm til Husbonden; men den gode Bonde gav Ham ikke Lov til andet end at vende hjem tilbage til det hellige Sted. Den Mand skrev først om dette Jertegn, som selv saa Manden og Merkerne efter Jernene paa ham.

[569] 32. Kong Sigurd lod styrke saa meget Kjøbstaden i Konungahella, at det dengang blev ikke nogen mægtigere Kjøbstad i Norge, og han sad der lange Stunder for at verge Landet. Han lod bygge en Kongsgaard i Kastellet. Han lagde paa alle de Herreder, som var i Nærheden af Kjøbstaden, og ligesaa paa Bymændene, at hvert Aar skulde hver Mand, ni Vintre gammel eller ældre, bære til Kastellet fem Vaabenstener eller fem Staurer, som man skulde gjøre hvasse i den ene Ende og fem Alen høie. Der i Kastellet lod Kong Sigurd bygge Korskirken; det var en Trækirke og omhyggelig bygget baade i Emne og Udstyr. Korskirken blev viet, da Sigurd havde varet Konge i fire og tyve Vintre. Da lod Kongen det hellige Kors og mange andre Helligdommer være der. Kirken blev kaldt Kastelkirken. Foran Alteret satte han den Tavle, han havde ladet gjøre i Grækenland; den var gjort af Erts og Sølv og fagert forgyldet, og deri sat Emalje og Ædelstener. Der var et Skrin, som Danekongen Eirik Eimunen1115 havde sendt til Kong Sigurd, og en Plenarius,n1116 skrevet med Guldbogstaver, som Patriarkenn1117 havde givet Kong Sigurd.

33. Tre Vintre efter, at Korskirken blev viet, fik Kong Sigurd Sott; da var han i Oslo. Han døde der en Nat efter Mariamessen i Faste.n1118 Han blev jordet i Halvardskirken, lagt i Stenvæggen ude fra Koret paa den søndre Side. Magnus, Kong Sigurds Søn, var da i Byen; strax da Kong Sigurd døde, tog han alle Kongens Skattegjemmer. Sigurd var Konge over Norge i syv og tyve Vintre; han var 40 Aar gammel, og hans Tid var god for Landsfolket, det var da baade gode Aar og Fred.

Magnus Blindes Saga

[1130–1136]

[570] Kong Sigurds Søn, Magnus, blev taget til Konge i Oslo over alt Land, saaledes som Almuen havde svoret Kong Sigurd; mange gik ham da strax tilhaande, og mange blev Lendermænd. Magnus var vakrere end enhver anden Mand, som da var i Norge; han var overmodig og grusom, dygtig i alle Færdigheder, men hans Faders Vennesælhed virkede mest til at skaffe ham Almuens Venskab; han var god til at drikke, pengelysten, uvenlig og umedgjørlig. Harald Gille var venlig, lystig, leken, nedladende, gavmild, saa at han ikke sparede noget imod sine Venner, og føielig, saa at han lod andre raade med sig i alt det, de vilde. Alt sligt skaffede ham Vennesælhed og et godt Lov; mange Stormænd gjorde sig da til Venner med ham, ikke færre end med Magnus. Harald var i Tunsberg, da han spurgte sin Broders, Kong Sigurds Død. Han havde da strax Stævner med sine Venner, og de blev enige om at holde Hauge-tingn1119 der i Byen. Paa det Ting blev Harald taget til Konge over det halve Land; det blev da kaldt tvungne Eder, at han havde svoret fra sig sin Fædrenearv. Harald tog sig da Hird og gjorde Lendermænd; snart drog det sig ikke færre Folk til ham end til Kong Magnus. Det fór da Mænd imellem dem, og det stod saa i syv Nætter. Men fordi Magnus fik meget færre Folk, saa han ikke andet Kaar for sig end at skifte Land med Harald. Det blev da skiftet saa, at hver af dem skulde have det Rige halvt med den anden, som Kong Sigurd havde havt, men Skibene og Bordtøi og Kostbarheder og alt løsøre, som Kong Sigurd havde havt, det fik Magnus, og var alligevel mindre tilfreds [571] med sin Lod; de raadede dog Landet nogen Tid i Fred, men var dog meget lidet enige. Kong Harald fik en Søn, som hed Sigurd, med Tora, Guthorm Graabardes Datter. Kong Harald giftede sig med Ingerid, Datter af Ragnvald; han var Søn af Kong Inge Steinkelsøn. Kong Magnus giftede sig med Kristin, Datter af Knut Lavardn1120 og Søster af Valdemar Danekonge. Kong Magnus kunde ikke elske hende og sendte hende tilbage syd til Danmark; siden gik ham alt tyngre, og han fik meget Uvenskab af hendes Frænder.

2. Da de havde været Konger i tre Vintre, Kong Magnus og Kong Harald, sad de den fjerde Vinter begge nord i Kaupangen, og hver gjorde da Gjestebud for den anden, men dog var det nær ved at komme til Kamp mellem deres Folk. Men om Vaaren søgte Kong Magnus med Skibshær syd langs Land og drog til sig alt det Folk, han fik. Han søger da hos sine Venner, om de vilde yde ham Støtte til at tage Kongedømmet fra Harald og give ham kun saa meget Rige, som ham syntes; han nævner det for dem, at Harald havde svoret sig fra Riget. Harald fór til Oplandene og Landeveien øster til Viken; han drog ogsaa Folk til sig, da han spurgte om Kong Magnus; og hvor de fór, huggede de begge Kvæg for hinanden, og ligesaa dræbte de Mænd for hinanden. Kong Magnus var meget mandsterkere, thi han havde hele Landet at samle Folk over. Harald var i Viken østenfor Fjordenn1121 og drog Folk til sig, og da tog hver fra den anden baade Folk og Gods. Med Harald var da Kristrød, hans sammødre Broder, og mange Lendermænd var med ham, men dog mange flere med Kong Magnus. Kong Harald var med sin Hær paa det Sted, som heder Forsn1122 i Raanrike, og fór derfra ud imod Sjøen. Laurentsmesseaftenn1123 fik de Mad til Natverd paa den Gaard, som heder Fyreleiv;n1124 men Vagtmændene var tilhest og holdt Hestevagt paa alle Veier fra Gaarden. Og da blev Vagtmændene var ved, at Kong Magnus's Hær fór imod Gaarden. Magnus havde 60 Hundreden1125 Mænd, men Harald havde femten Hundreden1126 Mænd. Da kom Vagtmændene og bar Tidende til Kong Harald og sagde, at Kong Magnus's Hær var da kommet nær Gaarden. Harald svarer: «Hvad mon Kong Magnus, min Frænde, vil? Det kan da ikke være, at han vil stride imod os?» Da siger Tjostolv Aalesøn: «Herre, saasandt maa I nu til at gjøre Raad for Eder og Eders Hær, som Kong Magnus vel har draget Hær sammen i hele Sommer for at ville stride med Eder, saasnart han finder Eder.» Da stod Kongen op og talte til sine Mænd, bad dem tage sine Vaaben: «hvis Magnus vil stride, da skal ogsaa vi stride.» Dernæst blev det blæst, og hele Kong Haralds Hær gik ud fra Gaarden til et Akerjorde og satte der op sine Merker. Kong Harald havde to Ringbrynjer, men hans Broder Kristrød havde ingen Brynje; han blev kaldet den kraftigste Mand. Da Kong Magnus [572] og hans Mænd saa Haralds Hær, fylkede de sin Hær og gjorde Fylkingen saa lang, at de skulde helt omringe Kong Haralds Hær. Saa siger Haldor Skvaldre:

Magnus fik der meget

(mange kom i hans Folge)

længere Fylkinge-armer;

Folk faldt der i Mængde.

3. Kong Magnus lod bære det hellige Kors foran sig i Slaget; det blev en stor og haard Strid. Kristrød Kongsbroder havde med sit Følge gaaet midt ind i Kong Magnus's Fylking og huggede til begge Sider, og Mændene veg for ham ad begge Veier. Men en mægtig Bonde, som var i Kong Haralds Hær, stod bag Kristrød; han svang sit Spyd op med begge Hænder og stak det gjennem Herderne, saa det kom frem i Brystet, og der faldt Kristrød. Da spurgte mange, som stod noer, hvorfor han gjorde dette onde Verk. Han siger: «Nu fik han det saa godt, fordi de huggede Buskapen min i Sommer og tog alt det, som hjemme var, men havde mig tvungen med i Hæren med sig; sligt eslede jeg ham før, hvis jeg kunde komme til.» Efter det kom det Flugt i Kong Haralds Hær; der faldt Ingemar Sveinsøn af Ask,n1127 en Lendermand hos Kong Harald, [573] og nær 60 Hirdmænd. Kong Harald flyede da øster i Viken til sine Skibe og fór siden til Danmark til Kong Eirik Eimune og søgte Hjælp hos ham; de mødtes syd i Sjæland. Kong Eirik tog vel imod ham og mest af den Aarsag, at de havde svoret sig i Brødre-lag med hinanden. Han lod Harald faa Halland til Indtægt og Underhold og gav ham otte Langskibe uden Redskab. Efter det fór Harald nord gjennem Halland, og da kom mange Mænd til ham. Kong Magnus lagde efter dette Slag hele Landet under sig; han gav Grid til alle Mænd, som var saarede, og lod dem helbrede som sine egne Mænd. Han krævede nu alt Landet for sig og havde nu det bedste Mandevalg, som var i Landet. Men da de raadslog, da vilde Sigurd Sigurdsøn og Tore Ingeridsøn og alle de viseste Mænd, at de skulde holde Flokken i Viken og der bie paa, om Harald kom nordover. Men Kong Magnus valgte det med sin Egenraadighed, at han fór nord til Bjårgyn og satte sig der om Vinteren, men lod Hæren fare fra sig og lod Lendermændene fare til deres Gaarder.

4. Kong Harald kom til Konungahella med den Hær, som havde fulgt ham fra Danmark. Da havde der Lendermænd og Bymænd en Samling imod ham og satte en Fylking opover fra Byen; men Kong Harald gik op fra sine Skibe og sendte Mænd til Bondehæren og krævede af dem, at de ikke skulde med Vaaben hindre ham fra at naa sit Land, og sagde, at han ikke vilde kræve mere, end han med Rette skulde have; og det fór nu Mænd mellem dem. Omsider gav Bønderne Samlingen op og gik Kong Harald tilhaande; da gav Harald for at vinde Hjælpere Len og Landindtægter til Lendermændene, som gik med i hans Hær, men Rettebøder til Bønderne. Efter det samlede sig meget Folk til Harald; han fór vest (nord) over Viken og gav alle Mænd god Fred, undtagen Kong Magnus's Mænd, dem lod han rane eller dræbe, hvor han kom over dem. Og da han kom vest (nord) til Sarpsborg, da tog han der to af Kong Magnus's Lendermænd, Asbjørn og hans Broder Nereid, og bød dem det Vilkaar, at den ene skulde man hænge, men stupe den anden i Fossen Sarp, og bad dem selv vælge. Asbjørn valgte at fare i Sarp, thi han var den ældste og den Død tyktes den grusomste, og saa blev gjort. Om det taler Haldor Skvaldre:

Asbjørn, som holdt ilde

sit Ord til Kongen, maatte

(Fyrsten Liggribber giver

Føde) stige i Sarpen.

Nereid Kongen lod hænge

paa Hagbards Skadetræ grumme;

Guld-øderen fik at lide

for løse Taler paa Husting.

Efter det fór Kong Harald nord (vest) til Tunsberg, og der tog man vel imod ham; der samledes ogsaa en stor Hær til ham.

5. Kong Magnus sad i Bjårgyn og spurgte disse Tidender. Da lod han kalde de Høvdinger, som var i Byen, til Samtale med sig og spurgte dem om Raad, hvorledes man skulde bære sig ad. Da svarer Sigurd Sigurdsøn: «Her kan jeg give [574] et godt Raad. Lad I ruste en Skute ud med gode Drenger og sæt mig eller en anden Lendermand til at styre den for at fare til Din Frænde, Kong Harald, og byde ham et Forlig efter det, som retsindige Mænd her i Landet gjør mellem Eder, og det er, at han skal have halvt Rige med Eder; og det tykkes mig rimeligt med gode Mænds Støtte, at Harald tager imod dette Tilbud, saa at det kan blive Fred mellem Eder.» Da svarede Kong Magnus: «Ikke vil jeg have dette Vilkaar; eller hvad hjælper da det, at vi ihøst vandt hele Riget under os, hvis vi nu skal dele Riget i to? og giv derom et andet Raad.» Da svarer Sigurd Sigurdsøn: «Saa synes det mig, Herre, som Dine Lendermænd, de som ihøst bad Dig om Hjemlov, nu sidder hjemme og ikke vil komme til Dig; Du gjorde da meget imod mine Raad, at Du spredte saa meget den Folkemægde, som vi da havde, – thi jeg tyktes at vide, at Kong Harald og hans Mænd vilde søge tilbage til Viken, saasnart de spurgte, at det der var høvdingeløst. Nu er det et andet Raad, og det er ondt, men det kan være, at det er gavnligt; tag Dine Gjester og andre Mænd med dem, og lad dem fare hjem til de Lendermænd, som nu ikke vil hjælpe Dig, naar Nøden kræver det, og dræbe dem, men giv deres Gods til nogle af dem, som er Eder tro, om de end forhen ikke var saa høit skattede, lad dem kjøre sammen Folket og tage ikke mindre onde Mænd end gode, og far saa siden øster imod Harald med den Hær, som I faar, og kjæmp med ham.» Kongen svarer: «Uvennesæl vil jeg blive, om jeg lader dræbe mange Stormænd, men hæver Smaafolk op; slige har ofte svigtet ligesaa meget og styret Landet daarligere. Jeg vil endnu høre flere Raad af Dig.» Sigurd svarer: «Det bliver nu vanskeligt at give Raad, siden Du ikke vil forliges og ikke vil kjæmpe. Lad os da fare nord til Trondhjem, der hvor Landets Styrke er mest for os, og lad os tage underveis alt det Folk, som vi faar; da kan det være, at Elvegrimenen1128 trættes ved at ræke efter os.» Kongen svarer: «Ikke vil jeg fly for dem, som vi drev paa Flugt isommer; og raad mig et bedre Raad.» Da stod Sigurd op, gjorde sig rede til at gaa og sagde: «Jeg skal da raade Dig det Raad, som jeg ser Du vil have, og som vil have Fremgang. Sid her i Bjårgyn, indtil Harald kommer med en stor Hær, og da vil I faa at lide enten Bane eller Skam.» Og var Sigurd ikke længere med i denne Samtale.

6. Kong Harald fór vestover langs Landet og havde en meget stor Hær. Denne Vinter blev kaldt Muge-vinteren. Kong Harald kom Juleaften til Bjårgyn og lagde sine Skibe i Floruvaagar;n1129 han vilde ikke kjæmpe i Julen for Helgens Skyld. Men Kong Magnus rustede sig imod ham i Byen. Han lod reise en Valslyngen1130 ude paa Holmens,n1131 og han lod gjøre lænker af Jern og delvis af Træstokker og lod lægge dem tvers [575] over Vaagen fra Kongsgaarden. Han lod slaa Hærsporern1132 og kaste ud over Jonsvoldene,n1133 og det blev ikke holdt Helg i Julen mere end tre Dager, saa at det ikke blev smedet. Men Affaredagn1134 i Julen lod Kong Harald blæse sin Hær til at lægge ud af Havnen; ni Hundreden1135 Mænd havde samlet sig til Kong Harald i Juletiden.

7. Kong Harald gjorde for at faa Seier det Løfte til den hellige Kong Olav, at lade bygge der i Byen en Olavskirke paa sin egen Kostnadn1136 Kong Magnus satte sin Fylking ude paa Kristkirkegaard; men Kong Harald roede først henimod Nordnes. Men da Kong Magnus og hans Mænd saa det, vendte de sig ind i Byen og ind i Vaagsbunden. Men da de fór ind gjennem Strætet,n1137 løb mange Bymænd ind i Gaardene og til sine Hjem, men de, som gik over paa Voldene,n1138 løb paa Hærsporerne. Da saa Magnus og hans Mænd, at Kong Harald havde roet med hele sin Hær over til Hegravikn1139 og gik der op paa Bakken ovenfor Byen. Da vendte Kong Magnus om udefter Strætet; da flyede hans Mænd fra ham, nogle op i Fjeldet,n1140 nogle op forbi [576] Nonnesæter,n1141 nogle i Kirker, eller gjemte sig paa andre Steder. Kong Magnus gik ud paa sit Skib, men de kunde ikke fare bort, thi jernlænkerne stængte udenfor. Det var ogsaa faa Mænd, som fulgte Kongen; derfor kunde de ikke udrette noget. Saa siger Einar Skulesøn i Haraldsdraapa:

de lukked' Bjårgyns-Vaagen

en Uge; der fik ikke

de høie Havhester

holde bort fra Byen.

Lidt efter kom Kong Haralds Mænd ud paa Skibene, og da blev Kong Magnus taget til Fange; han sad agter i Forrummet paa Høisædeskisten, og med ham sad hans Morbroder Haakon Fauk; han var en væn Mand, men regnedes ikke for vis. Ogsaa Ivar Åssursøn og mange andre af hans Venner blev da fangne, men nogle strax dræbte.

8. Kong Harald holdt da Stævne med sine Raadgivere og bad dem om Raad, og ved Enden af denne Stævne blev det afgjort, at man skulde tage Magnus saaledes fra Riget, at han ikke kunde kaldes Konge siden efter. Han blev da givet i Hænderne [577] paa Kongens Træler; men de lemlæstede ham, stak ud hans Øine, huggede af ham den ene Fod, og tilsidst blev han gildet. Ivar Åssurson blev blindet men Haakon Fauk dræbt. Efter dette gav hele Landet sig under Kong Haralds Rige. Det blev da ledt meget efter, hvem som havde været Kong Magnus's bedste Venner, eller hvem som kunde vide mest om hans Skattegjemmer eller Kostbarheder. Det hellige Kors havde Kong Magnus havt med sig, siden Slaget ved Fyreleiv havde været, og han vilde ikke sige til, hvor det da var kommet hen. Biskop Reinald i Stavanger var engelsk og regnedes for meget lysten efter Gods; han var en kjær Ven af Kong Magnus, og det tyktes mange rimeligt, at man havde givet i hans Varetægt baade Gods og dyrebare Stykker. Det blev sendt Mænd efter ham, og han kom til Bjårgyn. Denne Mistanke blev nu baaret paa ham, men han negtede og tilbød Skirseln1142 for sig. Kong Harald vilde ikke det; han lagde paa Biskopen at betale ham 15 Mark Guld. Biskopen sagde, at han ikke vilde saa forringe sin Biskopstol, han vilde heller bringe sit liv i Fare. Siden hængte de Biskop Reinald ude paa Holmen ved Valslyngen.n1143 Men da han gik til Galgen, rystede han Støvlen af sin [578] Fod og sagde med Ed: «Ikke ved jeg om mere af Kong Magnus's Gods end det, som er der i Støvlen.» Det var en Guldring i den. Biskop Reinald blev jordet paa Nordnes ved Mikalskirken, og dette Verk blev meget lastet. Siden var Harald ene Konge over Norge, saalænge han levede.

9. Fem Vintre efter Kong Sigurds Død hændte det store Tidender i Konungahella. De var da Sysselmænd der: Guthorm, Søn af Harald Flette, og Sæmund Husfrøia. Han var gift med Ingebjårg, Datter af Andres Prest Brunsøn; deres Sønner hed Paal Flip og Gunne Fis. Asmund hed Sæmunds uegte Søn. Andres Brunsøn var en meget merkelig Mand; han var Prest ved Korskirken. Solveig hed hans Kone. Hos dem fostredes og opfødtes Jon Loftsønn1144 og var 11 Vintre gammel, Loft Prest Sæmundsøn, Jons Fader, var ogsaa der. En Datter af Andres Prest og Solveig hed Helga, som Einar var gift med. Det hændte i Konungahella Natten til første Søndag efter Paaskeugen,n1145 at det blev en stor Gny ude i Stræterne over hele Byen, som naar Kongen fór med hele sin Hird, og Hundene bar sig saa ilde, at man ikke kunde holde dem inde, og de brød sig ud. Men alle de, som kom ud, blev galne og bed alt, som kom ud for dem, Mennesker og Kvæg; og alt det, som var bidt og Blod kom ud paa, blev rasende, og alt det, som bar paa Foster, mistede Fosteret og blev rasende. Slige Varsler hændte næsten hver Nat fra Paaske til Himmelfartsdagen.n1146 Menneskene ræddedes meget ved disse Undre; mange gjorde sig rede til at flytte bort, solgte sine Gaarder og fór op i Landet eller til andre Kjøbstæder, og alle de, som var de viseste, fandt det merkeligt og var rædde for, som det var, at dette skulde varsle store Tidender, som da endnu ikke var komne frem. Men Andres Prest talte paa Hvidesøndagn1147 længe og veltalende, og ved Slutningen af sin Tale vendte han sig til det, at han talte om Bymændenes Fare og bad dem hærde sin Hu og ikke lægge denne dyrebare Stad øde, men heller holde Vagt for sig og finde paa Raad og vogte sig imod alt det, som kunde komme paa, imod Ild og Ufred, og bede til Gud om Miskund for sig.

10. Tretten Byrdinger seilede fra Byen og skulde til Bjårgyn; elleve sank med Mænd og Gods og alt det, som i dem var; ogsaa det tolvte brødes, men Mændene reddede sig, og Godset blev borte. Da fór Loft Prest nord til Bjårgyn med alt sit, og han kom uskadt frem. Det var Laurentsmessedag,n1148 at Byrdingene sank. Eirik Eimune Danekonge og Åssur Erkebiskopn1149 sendte begge Bud til Konungahella og bad dem tage vare paa sin Stad; de sagde, at Venderne havde en stor Hær ude og herjede vide paa de Kristne og havde stadig Seier. Bymændene lagde altfor liden Vegt paa sin Sag, og jo længere det led fra den Rædsel, som havde kommet over dem, desto mere sorgløse og glemsomme var de. [579] Laurentsmesedag, da det blev talt til Høimesse, kom Venderkongen Rettiburn1150 til Konungahella og havde halvt tredje Hundreden1151 Snekker, men paa hver Snekke var det fire og firti Mænd og 2 Hester. Dunimiz hed Kongens Søstersøn, men Unibur hed en Høvding, som raadede for en stor Styrke. Disse to Høvdinger roede op med en Del af Hæren ad den østre Arm om Histigen og kom saa ovenfra til Byen, men med en anden Del lagde de op ad den vestre Arm til Byen. De lagde til Land ude ved Pælene, førte sine Hester op der og red op over Brattsaasn1152 og saa op om Byen. Einar Andres-maag bar denne Tidende op til Kastelkirken, thi der var Byfolket og havde søgt til Høimesse; og Einar kom, mens Andres Prest talte. Einar sagde Mændene, at en Hær fór imod Byen med en Mængde Skibe, men noget af Hæren red ned over Brattsaas. Da sagde mange, at det kunde være Eirik Danekonge, og man ventede sig Grid af ham. Da løb alt Folket ned i Byen efter sit Gods, og de væbnede sig og gik ned paa Bryggerne, men saa da strax, [580] at det var Ufred og en vældig Hær. Ni Østerfarerskibe,n1153 som Kjøbmænd eiede, flød i Aaen foran Bryggerne. Venderne lagde først til der og kjæmpede med Kjøbmændene. Kjøbmændene væbnede sig og kjæmpede længe godt og kjækt; det var der en haard Strid, inden Kjøbmændene blev overvundne. I den Strid mistede Venderne halvandet Hundrede Skibe af sin Hær. Da Striden var som sterkest, stod Bymændene paa Bryggerne og skjød paa Hedningene. Men da Striden sagtnede, flyede Bymændene op i Byen, og siden løb alle til Kastellet, og Mændene havde med sig sine Kostbarheder og alt det Gods, som de kunde faa med. Solveig og hendes Døtre og to andre Kvinder gik op i Landet. Da Venderne havde vundet Kjøbskibene, gik de op paa Land og mønstrede sin Hær, og da aabenbaredes den Skade, de havde lidt. Nogle af dem løb da ind i Byen, men nogle ud paa Kjøbskibene og tog alt det Gods, be vilde have med sig. Dernæst satte de Ild paa Byen og brændte den helt op og ligesaa Skibene. Efter det søgte de med al sin Hær imod Kastellet og ordnede sig til at søge imod det.

11. Kong Rettibur lod byde dem, som var i Kastellet, at gaa ud og faa Livsgrid med Vaaben og Klæder og Guld. Men alle raabte imod og gik ud paa Borgen; nogle skjød, nogle kastede Sten eller Staurer, og det blev da en haard Strid; det faldt da Folk paa begge Sider, men meget flere af Venderne. Solveig kom op til Solbjargern1154 og fortalte der Tidenden. Da blev Hærpil skaaret op og sendt til Skurbaagar;n1155 der var et Sammenskuds-øl og mange Mænd. Det var der en Bonde, som hed Ålve Miklemunn;n1156 han løb strax op, tog sit Skjold og sin hjelm og en stor Øx i Haanden og raabte: «Lad os staa op, gode Drenger, og tag Eders Vaaben, og lad os fare og hjælpe Bymændene; thi det vil tykkes en Skam for hver Mand, som spørger det, at vi sidder her og tyller Øl i os, mens gode Drenger sætter sit liv i Fare for vor Skyld i Byen.» Mange svarede og talte imod; de sagde, at de vilde komme af Dage, men ikke bringe Bymændene nogen Hjælp. Da løb Ålve op og sagde: «Om end alle andre dvæler efter, skal jeg dog fare alene, og dø skal en eller to Hedninger for mig, inden jeg falder.» Han løber ned til Byen. Folkene fór efter ham og vilde se hans Færd og ligesaa, om de kunde hjælpe ham i noget. Men da han kom saa nær Kastellet, at Hedningene [581] saa ham, da løb det otte Mænd, fuldt væbnede, imod ham. Men da de mødtes, løb Hedningene rundt ham. Ålve svang Øxen op, og med det fremre Hjørne traf han den Mand, som stod bag ham, under Kverken, saa at den skar sønder Kjæven og Struben, og Manden faldt ned baglængs. Da svang han Øxen frem for sig og huggede en anden i Hovedet og kløvede ham ned til Herderne. Siden skjød de paa hverandre, og han dræbte da endnu to, men blev selv meget saaret.

Men de fire, som var tilbage, flyede nu. Ålve løb efter dem, og de kom til et Dige; to af Hedningene løb deri, og dem begge dræbte Ålve, men han stod da ogsaa fast i Diget. Men to Hedninger kom unda af de otte. De Mænd, som havde fulgt Ålve, tog ham op og flyttede ham tilbage med sig til Skurbaagar, og han blev ganske helbredet. Og det er Mænds Tale, at ikke har nogen Mand faret en mere drengelig Færd. To Lendermænd, Sigurd Gyrdsøn, Broder til Filippus, og Sigard, kom med 600n1157 Mænd til Skurbaagar, men Sigurd vendte tilbage med 400n1158 Mænd; han tyktes siden lidet værd og levede en kort Tid. [582] Sigard fór med 200n1159 Mænd til Byen og kjæmpede imod Hedningene og faldt med hele sin Hær. Venderne søgte imod Kastellet, men Kongen og Styremændene stod udenfor Kampen. Paa et Sted, der Venderne stod, var det en Mand, som skjød med Bue og skjød én Mand død med hver Pil; to Mænd stod foran ham med Skjolde og vergede ham. Da sagde Sæmund til sin Søn Asmund, at de skulde begge paa én Gang skyde imod Skytten: «men jeg vil skyde paa den, som bærer Skjoldene.» Han gjorde saa, men Manden skjød Skjoldet for sig. Da skjød Asmund mellem Skjoldene, og Pilen kom i Skyttens Pande, saa at den gik ud i Nakken, og han faldt død bagover. Men da Venderne saa det, da hylte de alle som Hunder eller Ulver. Da lod Kong Rettibur raabe til dem og byde dem Grid, men de negtede. Siden søgte Hedningene haardt imod dem. Da var det en af Hedningene, som gik saa nær, at han gik helt til Kastelporten og stak med Sverdet til den Mand, som stod indenfor Porten, men Mændene bar Skud og Sten paa ham, og han var uden Skjold, men han var saa troldkyndig, at intet Vaaben fæstede sig paa ham. Da tog Andres Prest viet Ild og signede den, og skar Tønder og lagde det i Ilden og satte det paa en Pileodd og gav det til Asmund. Men han skjød denne Pil imod den troldkyndige Mand, og dette Skud bed saa, at han ikke trængte til mere, men faldt død til Jorden. Da bar atter Hedningene sig ilde som før, hylte og hvinte. Da gik alt Folket til Kongen, og de kristne Mænd tænkte, at det var som til Raad om, at de skulde søge bort. Da skjønte Tolken, som kunde Vendisk, hvad den Høvding sagde, som hed Unibur; han talte saa: «Dette Folk er fælt og ondt at have at skifte med, og om vi end tager alt det Gods, som er i denne Stad, da kunde vi have givet ligesaa meget Gods til, at vi ikke havde kommet her, saa mange Mænd og Høvdinger som vi har mistet. Men i Førstningen idag, da vi tog paa at kjæmpe imod Kastellet, da havde de Skud og Spyd til Vern, dernæst kjæmpede de med Sten imod os, og nu slaar de os med Kjepper som Hunder. Jeg ser af det, at deres Vaaben til Vern mindskes, og vi skal endnu en Gang søge haardt imod dem og friste dem.» Men det var saa, som han sagde, at nu skjød de Staurer, men i den første Kamp havde de uvarlig kastet Skudvaaben og Sten. Men da de kristne Mænd saa, at Mængden af Staurene mindskedes, da huggede de hver Staur i to. Men Hedningene søgte imod dem og vakte en haard Strid og hvilte sig imellem. Begge Hærer blev nu trætte og saarede. Og under en Hvil lod Kongen atter byde dem Grid, at de skulde faa have sine Vaaben og Klæder og det, som de kunde selv bære ud af Kastellet. Da var Sæmund Husfrøia falden, og var det da de Mænds Raad, som levede efter, at give Kastellet og sig selv op i Hedningenes Vold, og det var det uklogeste Raad, thi Hedningene holdt ikke sine Ord, tog alle til Fange, Karler og Kvinder og Børn, og dræbte alle dem, som var saarede og unge og ikke syntes dem brugelige til at flytte med sig; de tog [583] alt det Gods, som var der i Kastellet; de gik ind i Kastelkirken og rante den for alt dens Skrud. Andres Prest gav Kong Rettibur en sølvprydet og gylden Pig-øx, men hans Søstersøn Dunimiz en Guldring; derfor tyktes de at vide, at han maatte have noget at sige i Staden og hædrede ham mere end andre Mænd. De tog det hellige Kors og førte det bort; da tog de ogsaa Tavlen, som stod foran Alteret, og som Kong Sigurd havde ladet gjøre i Grækenland og ført til Landet, og lagde den ned paa Trinet foran Alteret. Derefter gik de ud af Kirken. Da sagde Kongen: «Dette Hus har været udstyret i stor Kjærlighed til den Gud, som eier dette Hus, og saa synes det mig, som om man lidet har vogtet Staden eller Huset, thi jeg ser, at Guden er vred paa dem, som vogter dem.» Kong Rettibur gav Andres Prest Kirken og Skrinet, det hellige Kors, Bogen Plenarius og fire Klerker. Men hedenske Mænd satte Ild paa Kirken og alle de Huser, som var i Kastellet. Men den Ild, som de have tændt i Kirken, sluknede to Ganger; da huggede de Kirken ned, og da tog den til at lue overalt indentil og brændte som andre Huser. Da fór Hedningene til sine Skibe med Hærfanget og mønstrede sin Hær; men da de saa den Skade, de havde faaet, da tog de alt Folket i Hærfang og skiftede dem mellem Skibene. Da fór Andres Prest og Klerkene til Kongsskibet med det hellige Kors; da kom det Rædsel over Hedningene af det Varsel, at det kom saa stor Hede over Kongsskibet, at de alle tyktes nær ved at brænde. Kongen bad Tolken spørge Presten, hvad det kom af. Han sagde, at den almægtige Gud, som kristne Mænd troede paa, sendte dem et Merke paa sin Vrede, fordi de var djerve nok til at have i Hænderne hans Pinselsmerke, de som ikke vilde tro paa sin Skaber: «og saa megen Kraft følger med Korset, at ofte forud er hændt slige Jertegn, og nogle end mere aabenbare, over hedenske Mænd, naar de havde det i Hænderne.» Kongen lod Prestene sætte i Skibsbaaden, og bar Andres Prest det hellige Kors i sit Fang. De førte Baaden frem langs Skibet og frem foran Stavnen og agterover langs den anden Skibsside til Løftingen, skjød siden til den med Forker og drev Baaden ind til Bryggerne. Siden fór Andres Prest med Korset om Natten til Solbjarger, og var det da baade Vind og Regnskyl. Andres flyttede Korset til et godt Gjemmested.n1160

12. Kong Rettibur og de af hans Hær, som var i live, fór bort og tilbage til Vendland, og mange af de Folk, som var tagne til Fange i Konungahella, var længe siden i Vendland i Trældom; men de, som blev løste ud og kom tilbage til Norge til sin Odel, kom alle til mindre Trivsel end før. Kjøbstaden i Konungahella har aldrig faaet slig Opkomst som forud.

Kong Magnus, som havde været blindet, fór siden til Nidaros og gav sig i Klostern1161 og tog imod Munkeklæder; da blev Store Hernesn1162 paa Frosta skjødet til Klostret [584] for hans Underhold. Men Kong Harald raadede da ene for Landet Vinteren efter og gav alle Mænd Fred, som vilde have det; han tog da mange Mænd op i Hirden, som havde været Hirdmænd hos Kong Magnus. Einar Skulesøn siger saa, at Kong Harald havde to Kampe i Danmark, den ene ved Hvedn,n1163 den anden ved Lesø:

Mandige Ravne-mætter!

Modig ved Hvedn den høie

Du farved' i vantro Fiende-

flokker de tynde Sverde.

Og fremdeles dette:

Ved Lesøs flade Strander

Strid Du vakte, haarde

Kriger! der hvor vifted'

i Vinden om Mændene Merket.

13. Sigurd hed en Mand, som fødtes op i Norge; han blev kaldt Søn af Adalbrikt Prest. Sigurds Moder var Tora, Datter af Saxe i Vik og Søster til Sigrid, Kong Olav Magnussøns Moder, og til Kaare Kongsbroder, som var gift med Borghild, Dag Eilivsøns Datter; deres Sønner var Sigurd paa Austraat og Dag; [585] Sigurds Sønner var Jon paa Austraat, Torstein og Andres Døve; Jon var gift med Sigrid, Søster til Kong Inge og Hertug Skule. Sigurd blev i Barndommen sat til Bogen, og han blev Klerk og viet til Degn. Men da han blev fuldvoxen i Alder og Styrke, da blev han den drabeligste og sterkeste Mand, stor af Vext, og i alle Idrætter var han omfram alle sine jevnaldrende og næsten hver anden Mand i Norge. Sigurd var tidlig meget overmodig og voldsom; han blev kaldt Slembe-degn. Han var meget vakker; hans Haar var noget tyndt, men dog smukt. Da kom det op for Sigurd, at hans Moder sagde, at Kong Magnus Barfot var hans Fader, og saasnart han selv raadede for sine Handlinger, da lagde han Klerkeseder tilside og fór bort fra Landet. I disse Færder var han i lang Tid. Da gjorde han en Færd ud til Jorsaler og kom til Jordan og søgte hellige Steder, saaledes som Palmerne pleier. Og da han kom tilbage, dvælte han i Kjøbfærder. En Vinter opholdt han sig nogen Tid i Orknøerne; han var hos Harald Jarln1164 ved Torkel Fostre Sumarlidesøns Død. Sigurd var ogsaa oppe i Skotland hos David Skotekonge;n1165 der var han meget hædret. Siden fór Sigurd til Danmark, og det var hans og hans Mænds Sagn, at han der havde ført Skirsel for at bære Vidnesbyrd om, hvem som var hans Fader, og han bar det saa, at han var Kong Magnus's Søn, og der skulde fem Biskoper have været tilstede. Saa siger Ivar Ingemundsøn i Sigurdsbaalken:

Om Skjoldungens Æt

Skirsler gjorde

Biskoper fem,

som de fremste tyktes;

saa det sig viste,

at vældige Konges

Fader den milde

Magnus var.

Kong Haralds Venner sagde, at det havde været Svig og løgn af Danerne.

14. Da Harald havde været Konge over Norge i 6 Vintre, kom Sigurd til Norge og fór til sin Broder Kong Harald, traf ham i Bjårgyn og gik strax for Kongen, aabenbarede ham sin Herkomst og krævede, at Kongen skulde tage ved Frændskabet med ham. Kongen afgjorde ikke strax denne Sag, men bar den for sine Venner; de holdt da Samtaler og Stævner. Men af deres Samtaler kom det op, at Kongen bar Klage over Sigurd om det, at han havde været med at tage Torkel Fostre af Dage vestenfor Havet. Torkel havde fulgt Harald til Norge, da han først havde kommet til Landet; Torkel havde været en meget god Ven af Kong Harald. Denne Sag blev fulgt saa sterkt, at man gav Sigurd Dødssag for den, og efter Lendermændenes Raad hændte da dette, at silde en Kveld gik nogle Gjester did, hvor Sigurd var, kaldte ham til sig og tog en Skute og roede bort fra Byen med Sigurd og syd til Nordnes Sigurd sad agter paa Kisten og tænkte over sin Sag og havde Mistanke om, at dette nok var Svig. Han var saa klædt, at han havde blaa Buxer og Skjorte og en Kappe [586] med Baand over sig. Han saa ned for sig og havde Hænderne i Kappebaandene, trak dem stundom over sit Hoved, stundom ned igjen. Men da de var komne foran Neset, var de glade og drukne, roede fast og tænkte ikke paa noget. Da stod Sigurd op og gik til Skibskanten, men de to Mænd, som var satte til at vogte ham, stod op og gik til Kanten, tog begge i Kappen og holdt den ud fra ham, som Skik er med Stormænd. Men da han havde Mistanke om, at de holdt i flere af hans Klæder, da greb han dem, en med hver Haand, og stupte sig udenbords med dem begge, men Skuten rendte langt frem, og det blev dem da sent at vende og en lang Ventetid, inden de fik taget sine Mænd. Men Sigurd dukkede saa langt bort, at han var oppe paa Land, før end de havde vendt sit Skib efter ham. Sigurd var den fodrappeste Mand, og han stævnede op paa Land, men Kongsmændene fór og ledte efter ham hele Natten, men fandt ham ikke. Han lagde sig i en Bergkløft og havde det meget koldt; han tog Buxerne af, skar et Hul i Bagstykket og smøg dem paa sig, idet han stak Hænderne ud, og bjergede saa sit liv for den Gang. Kongsmændene fór tilbage og kunde ikke skjule sin Færd.

15. Sigurd tyktes nu at finde, at det ikke vilde være ham til nogen Hjælp at søge til Kong Harald, og han var da i Skjul hele Høsten og Førstningen af Vinteren. Han var i Byen Bjårgyn lønlig hos en Prest og speidede efter, om han kunde svige Kong Harald, og det var overmaade mange Mænd med i disse Raad med ham, og nogle af dem var Kong Haralds Hirdmænd og Herbergesfæller; men de havde før været Kong Magnus's Hirdmænd og var nu i stor Yndest hos Kong Harald, saa at det altid var en eller anden af dem, som sad ved Kongens Bord. Luciamessen1166 om Kvelden taltes to Mænd sammen, som sad der; den ene sagde til Kongen: «Herre, nu har vi skudt Afgjørelse af vor Trætte til Eders Dom, og vi har veddet en Askn1167 Honning hver af os. Jeg siger det, at I i Nat vil ligge hos Dronning Ingerid, Eders Hustru, men han siger, at I vil ligge hos Tora Guthormsdatter.» Da svarede Kongen leende og anede aldeles ikke, at dette Spørgsmaal var lagt med saa megen list: «Ikke vil Du vinde Veddemaalet.» Af [587] dette tyktes de at vide, hvor man skulde søge ham denne Nat; men Hovedvagten blev da holdt udenfor det Herberge, hvor de fleste troede at Kongen var inde og Dronningen sov i.

16. Sigurd Slembe-degn og nogle Mænd med ham kom til det Herberge, der Kongen sov, og brød Døren op og gik ind der med dragne Sverd. Ivar Kolbeinsøn gav Kong Harald det første Saar. Men Kongen havde lagt sig ned drukken og sov fast og vaagnede ved det, at Folk saarede ham, og sagde da i Uvid: « Saart farer Du nu med mig, Tora!» Hun løb op derved og sagde: «De farer saart med Dig, som vil Dig værre end jeg!» Der lod Kong Harald sit liv. Men Sigurd og hans Mænd gik bort. Han lod da kalde til sig de Mænd, som havde lovet ham Følgeskab, om han fik taget Kong Harald af Dage. Da gik Sigurd og hans Mænd til en Skute, og Mændene satte sig ved Aarerne og roede ud paa Vaagen foran Kongsgaarden; det tog da at lysne af Dagen. Da stod Sigurd op og talte til dem, som stod paa Kongsbryggerne, og lyste Kong Haralds Drab sig til Haande og bad, at de vilde tage imod ham og tage ham til Konge, saa som hans Byrd var til. Da drev det mange Mænd fra Kongsgaarden ned did til Bryggerne, og alle svarede, som om de talte med én Mund, og sagde, at det skulde aldrig hænde, at de viste Lydighed og Tjeneste til den Mand, som havde myrdet sin Broder: «men hvis han ikke var Din Broder, da har Du ingen Æt til at være Konge.» De slog sine Vaaben sammen og dømte dem alle utlæge og fredløse. Da blev det blæst i Kongsluren og stævnet alle Lendermænd og Hirdmænd sammen. Men Sigurd og hans Mænd fandt det da raadeligst at komme bort; han styrede til Nordhordaland og holdt der Ting med Bønderne; de gik under ham og gav ham Kongenavn. Derefter før han ind i Sogn og holdt der Ting med Bønderne; ogsaa der blev han taget til Konge. Derefter fór han nord i Fjordene; der blev han modtaget vel. Saa siger Ivar Ingemundsøn:

Der tog ved Magnus's

milde Søn

Horder og Sygner

efter Haralds Fald.

Der svor sig mange

Mænd paa Tinge

i Broder-sted

med Budlungesønnen.

Kong Harald blev jordet i den gamle Kristkirke.n1168

Inges Saga

[1136–1157]

[588] Dronning Ingerid og med hende Lendermændene og den Hird, som Kong Harald havde havt, blev enige om at ruste en Løbeskute ud og sende den nord til Trondhjem for at melde Kong Haralds Fald, og det tillige, at Trønderne skulde tage til Konge Kong Haralds Søn Sigurd, som da var nord der, og som Saade-Gyrd Baardson fostrede. Men Dronning Ingerid fór strax øster i Viken; Inge hed hendes og Kong Haralds Søn, som var til Opfostring der i Viken hos Aamunde, Son af Gyrd Lag-Bersesøn. Men da de kom til Viken, blev det stævnet Borgar-ting,n1169 og der blev Inge taget til Konge; da var han paa andet Aar. Med i det Raad var Aamunde og Tjostolv Aaleson og mange andre store Høvdinger. Men da de Tidender kom nord til Trondhjem, at Kong Harald var taget af Dage, da blev Kong Haralds Søn Sigurd taget til Konge der, og med i det Raad var Ottar Birting, Peter Sauda-Ulvsonn1170 og Brødrene Guthorm af Rein Aasolvson og Ottar Balle og mange andre Høvdinger. Og næsten alt Folket gav sig under de to Brødre, og aller mest for den Sags Skyld, at deres Fader blev regnet for hellig; og Landet blev svoret dem til paa den Maade, at man ikke skulde gaa under nogen anden, saalænge nogen levede af Kong Haralds Sønner.

2. Sigurd Slembe-degn søgte nord forbi Stad, og da han kom til Nordmøre, var det alt kommet forud for ham Brev og Jertegn fra de Stormænd, som havde vendt sig til Lydighed imod Kong Haralds Sønner, og han fik der ingen Modtagelse eller [589] Støtte. Men da han selv havde faa Folk, blev de enige om at stævne ind i Trondhjem; thi han havde forud sendt Bud ind til sine Venner der og til Venner af Kong Magnus, som havde været blindet. Men da han kom til Kaupangen, roede han op i Aaen Nid og fæstede sine Landtaug ved Kongsgaarden, men maatte dog søge unda, fordi alt Folket stod imod. De lagde siden til Holm og tog der Magnus Sigurdsøn ud af Klostret imod Munkenes Vilje; han havde forud taget Munkevigsel.n1171 Det er flere Mænds Sagn, at Magnus fór godvillig, om end det modsatte blev sagt for at forbedre hans Sag; Sigurd ventede sig deraf Støtte, og det fik han ogsaa. Og dette hændte strax efter Jul. Sigurd og hans Mænd fór ud efter Fjorden. Siden søgte efter dem Bjørn Egilsøn, Gunnar af Gimsar, Haldor Sigurdftn, Aslak Haakonsøn og Brødrene Benedikt og Eirik og den Hird, som forud havde været hos Kong Magnus, og en Mængde andre Mænd. De fór med Flokken syd forbi Møre og helt til Raumsdalsmundingen. Der skiftede de sin Hær, og Sigurd Slembe-degn fór strax om Vinteren vester over Havet, men Magnus fór til Oplandene og ventede sig mange Folk, som han ogsaa fik; han var om Vinteren og hele Sommeren der paa Oplandene og havde da en stor Hær. Men Kong Inge fór med sin Hær imod, og de mødtes der, som heder Mynnen1172 Der kom det til et stort Slag, og Kong Magnus havde størst Hær. Saa er sagt, at Tjostolv Aalesøn bar Kong Inge i sin Kjortelflig, medens Slaget stod paa og han gik under Merket; Tjostolv kom i stor Nød og Fare under Kampen. Og det er Folks Tale, at da har Kong Inge faaet den Vanhelse, som han havde hele sin Levetid siden, at Ryggen knyttede sig og den ene Fod var kortere end den anden og var saa svag af Kræfter, at han gik daarlig, saalænge han levede. Da vendte Mandefaldet sig imod Kong Magnus's Mænd, og forrest i Fylkingen faldt disse: Haldor Sigurdsøn, Bjørn Egilsøn og Gunnar af Gimsar og en stor Del af Magnus's Mænd, inden han vilde fly eller ride unda. Saa siger Kolle:

Du vandt et Oddeu-veir

øster ved Mynne, men siden

Du under Hjelmen har samlet

med Sverde til Ravnene Føtde.

Og fremdeles dette:

Før end ringmilde Fyrste

flygte vilde, laa falden

hele Hirden paa Volden

(herlige Konge i Himlen)n1173

Magnus flyede øster til Gautland og derfra til Danmark. I den Tid var Karl Jarl Sunesøn i Gautland; han var mægtig og ærgjerrig. Magnus Blinde og hans Mænd sagde saa, naar de kom for Høvdinger, at Norge vilde være let at tage, om nogle store Høvdinger vilde søge did, da det ingen Konge var over Landet og Lendermændene havde Styrelsen der i Riget, men de Lendermænd, som først var tagne til at styre, de var [590] nu uenige, hver med de andre, for Avinds Skyld. Men da Karl Jarl var magtlysten og lyttede til Overtalelser, samlede han Folk og red østenfra til Viken, og af Rædsel gik mange Folk under ham. Men da Tjostolv Aalesøn og Aamunde spurgte det, fór de imod ham med de Mænd, som de fik samlet, og havde Kong Inge med sig. De mødte Karl Jarl og Gauternes Hær øster paa Krokaskogenn1174 og holdt der et andet Slag, og fik Kong Inge Seier. Der faldt Munaan Ågmundssn, Karl Jarls Morbroder; Ågmund, Munaans Fader, var Søn af Orm Jarl Eilivson og af Sigrid, Datter af Finn Jarl Arnesen; Astrid Ågmundsdatter var Karl Jarls Moder. Mange faldt paa Krokaskogen, men Jarlen flyede øster fra Skogen. Kong Inge drev dem øster helt ud af sit Rige, og deres Færd blev meget ringeagtet. Saa siger Kolle:

Lyse vil jeg, at Ravnen

luded' over Gauters Saar

Ørnen sig fyldte med Føde,

farvet i Blod blev Sverde.

[591] De, som med Hærmændene

har vakt Strid, fik Straffen

(nu Din Magt er prøvet)

nylig paa Krokaskogen.

3. Magnus Blinde søgte da til Danmark til Kong Eirik Eimune, og han fik der god Modtagelse. Han bød Eirik at følge ham til Norge, hvis Eirik vilde lægge Landet under sig og fare med Danernes Hær til Norge, og han siger, at hvis han kommer med Hærstyrke, tør ingen Mand i Norge skyde et Spyd imod ham. Men Kongen lyttede til hans Ord og bød Leding ud; han fór med ser Hundreden1175 Skibe nord til Norge, og Magnus Blinde og hans Mænd var med Danekongen i denne Færd. Men da de kom til Viken, da fór de nogenlunde med Maadehold og Fred østenfor Fjorden; men da de kom med sin Hær til Tunsberg, var der tilstede en stor Samling af Kong Inges Lendermænd. Vatnorm Dagsøn, Broder til Gregorius, havde mest at sige blandt dem. Der fik Danerne ikke komme i Land og ikke hente sig Vand, og mange af deres Mænd blev dræbte. Da styrede de ind efter Fjorden til Oslo, og der var Tjostolv Aalesøn tilstede. Saa er sagt, at de vilde lade Halvard den helligesn1176 Skrin bære ud af Byen om Aftenen, og det gik saa mange under det, som kunde komme til; men de fik ikke baaret det længere end lidt ud paa Kirkegulvet. Men om Morgenen, da de saa, at Hæren fór indover ved Hovedsen, da bar fire Mænd Skrinet op fra Byen; men Tjostolv og alt Byfolket fulgte Skrinet.

4. Kong Eirik og hans Mænd søgte op i Byen, men nogle løb efter Tjostolv og hans Mænd. Tjostolv skjød en Pil efter den Mand, som hed Aaskel (han var Kong Eiriks Stavnbo), og traf ham i Halsen, saa at Odden stak ud gjennem Nakken; Tjostolv tyktes ikke at have skudt et bedre Skud, thi det var intet bart paa ham uden der. Den hellige Halvards Skrin blev flyttet op paa Raumarike og var der i tre Maaneder. Tjostolv fór over Raumarike og samlede Folk om Natten, og han kom ned til Byen om Morgenen. Kong Eirik lod sætte Ild paa Halvardskirken og mange Steder i Byen, og alt brandt op rundt om. Dernæst kom Tjostolv ned med en stor Hær, men Kong Eirik lagde bort med sin Skibshær, og de kunde da ikke komme i Land nogensteds paa Nordsiden (d. e. Vestsiden) af Fjorden for Lendermændenes Samling; men hvor de end søgte at gjøre Landgang, saa laa det fem eller sex Mænd eller flere efter. Kong Inge laa i Hornboresundenen1177 med en stor Hær. Men da Kong Eirik spurgte dette, da vendte han om syd til Danmark. Kong Inge fór efter dem og vandt fra dem det, de kunde, og er det Mænds Tale, at ikke har nogen faret en værre Færd med en stor Hær i en anden Konges Rige, og var Kong Eirik ilde tilfreds med Magnus og hans Mænd og syntes, at stor Spot havde de gjort ham, de som havde lokket ham til denne Færd, og sagde, at han ikke derefter skulde være dem saa god en Ven som for.

[592] 5. Sigurd Slembe-degn kom den Sommer vestenfra over Havet til Norge. Men da han spurgte sin Frænde Magnus's Ufærd, tyktes han at vide, at han nu vilde faa liden Støtte i Norge, og seilede han da udenskjærs syd langs Landet og kom frem i Danmark; han styrede til Øresund. Men syd udenfor Erren1178 mødte han nogle Vendersnekker, lagde til Kamp med dem og fik Seier; han ryddede der otte Snekker og dræbte mange Mænd, men hængte somme. Han holdt ogsaa ved Møn en Strid med Vender og fik Seier; derpaa styrede han nordover og lagde op i Elvenn1179 i det østre Elveløb og vandt der tre Skibe fra Tore Hvinantorde og Olav, Harald Kesjas Søn, sin Søstersøn; Olavs Moder var Ragnhild, Datter af Kong Magnus Barfot; han drev Olav paa Land. Tore var i Konungahella og havde der en Hærstyrke. Sigurd styrede did, og de skjød paa hverandre, og det faldt Mænd for begge, og mange blev saarede. Sigurd og hans Mænd fik ikke komme iland; der faldt Ulvheden Saxolvsøn, en Nordlænding,n1180 Sigurds Stavnbo. Sigurd lagde bort og styrede nord (vest) i Viken og rante vide. Han laa i Portyrjan1181 paa Lungardsidenn1182 og lurede efter Skibe, som fór til eller fra Viken, og rante dem. Tunsbergsmændene sendte en Hær imod dem og kom uventet over dem, medens Sigurd og hans Mænd var paa Land og skiftede sit Hærfang. Nogle af Hæren kom fra Land over dem, men nogle lagde Skibe tvers over Havnen udenfor dem. Sigurd løb paa sit Skib og roede ud imod dem, men Vatnorms Skib var nærmest, og han lod det sige agterover. Men Sigurd roede ud forbi dem og kom unda med ét Skib, men mange af hans Mænd faldt. Derfor blev dette digtet:

Vatnorm verged' sig ikke

vel i Portyrja.

6. Sigurd Slembe-degn seilede siden syd til Danmark, og det druknede en Mand af hans Skib, som hed Kolbein Torljotson fra Batalder;n1183 han var i Efterbaaden, som var bundet til Skibet, og de seilede sterkt. Sigurd led Skibbrud, da de kom syd, og han var om Vinteren i Aalborg. Men Sommeren efter fór han og Magnus nordover med syv Skibe, og de kom uventet om Natten til Lister og lagde til Land med sine Skibe. Der fandt de Bentein Kolbeinson, Kong Inges Hirdmand, en meget kjæk Mand. Sigurd og hans Mænd gik op der først paa Natten og kom uventet over dem og omringede Huset og vilde sætte Ild paa Gaarden; men Bentein kom sig ud i et Bur med Hærklæder og vel rustet med Vaaben; han stod indenfor Døren med draget Sverd og havde Skjold foran sig og Hjelm paa Hovedet, han var da rede til at verge sig; Døren var temmelig lav. Sigurd spurgte, hvorfor de ikke gik ind. De svarede, at ikke en havde nogen Lyst dertil. Men mens de talte mest om dette, løb Sigurd ind i [593] Huset forbi ham. Bentein huggede efter ham og traf ham ikke; siden vendte Sigurd sig imod ham, og de skiftede faa Hugg med hinanden, inden Sigurd dræbte ham og bar hans Hoved ud i sin Haand. De tog alt det Gods, som var paa Gaarden, og fór siden til sine Skibe. Men da Kong Inge og hans Venner spurgte Benteins Drab, og tillige Kolbeinsønnerne Sigurd og Gyrd, Benteins Brødre, da sendte Kongen Folk ud imod Sigurd og fór selv, og tog Skibet fra Haakon Pungelta Paalsøn, Dattersøn af Aslak Erlingsøn paa Sole og Søskendebarn af Haakon Mage; Inge drev Haakon op paa Land og tog al deres Fragt. Ind i Fjordene undkom Sigurd Stork, Søn af Eindride i Gautdal,n1184 og Eirik Høl, hans Broder, og Andres Kjeldeskit, Søn af Grim fra Vist.n1185 Men Sigurd og Magnus og Torleiv Skjappa seilede med fem Skibe udenskjærs nord til Haalogaland. Magnus var om Vinteren i Bjarkø hos Vidkunn Jonsøn. Men Sigurd huggede Stavnene af sit Skib, huggede Hul i det og sænkede det ned i det indre af Ægesfjorden;n1186 men om Vinteren sad Sigurd i Tjaldasundn1187 paa Hinn, der som heder Gljuvrafjord.n1188 I det indre af Fjorden er det en Hule i Berget; der sad Sigurd om Vinteren med mere end 20 Mænd, og de satte noget for Hulens Dør, saa at man ikke kunde se Hulen fra Fjæren. Disse skaffede Kost til Sigurd om Vinteren: Torleiv Skjappa og Einar, Søn af Ågmund af Sandn1189 og af Gudrun, Datter af Einar Aresøn af Reykholar. Det er sagt, at den Vinter lod Sigurd Finnerne gjøre sig to Skuter inde i Fjordene, og de var bundne med Sener og ikke en Spiger i dem, men Vidjer for Knær, og tolv Mænd roede paa hver Side. Sigurd var hos Finnerne, mens de byggede Skuterne, og Finnerne havde der Øl og gjorde Gjestebud for ham. Siden kvad Sigurd dette:

[594] Godt var det i Gammen,

der glade vi drak

og Gramens glade Søn

gik imellem Bænkene.

Det skorted' ei der Gammen

ved Gammensdrikken;

den ene der den anden

som andensteds glæded'.

De Skuter var saa raske, at intet Skib tog dem paa Vandet. Saa som det er kvædet:

Faa kan følge

Furubaad haaløigsk;

under Seilet svæver

senebundne Skib.

Men om Vaaren fór Sigurd og Magnus sydover med de to Skuter, som Finnerne havde gjort. Men da de kom til Vaagar,n1190 dræbte de der Svein Prest og hans to Sønner.

7. Sigurd styrede da syd til Vikar,n1191 og der tog de Viljalm Skinnare, – han var Kong Sigurds Lendermand – og Toralde Kjeft og dræbte dem begge. Derefter fór Sigurd syd langs Landet og mødte syd ved Byrda Styrkaar Glæserova, da han fór nordover fra Kaupangen, og dræbte ham. Men da Sigurd kom syd til Valsnes,n1192 mødte han der Svine-Grim og lod hugge den høire Haand af ham. Derefter fór han syd til Møre udenfor Trondhjemsmynne og tog der Heden Haardmage og Kalv Kringle-øie, og han lod Heden komme unda, men de dræbte Kalv. Kong Sigurd og hans Fosterfader Saade-Gyrd spurgte Sigurds Færd og hvad han tog sig til; da sendte de Mænd ud for at lede efter ham og gav dem til Formænd Jon Kauda, Søn af Kalv den vrange og Broder til Ivar Biskop,n1193 og Jon Prest Smyrel. De satte sine Mænd paa Reinen,n1194 som havde to og tyve Rum og var det snareste Skib. De fór at søge efter Sigurd, men fandt ham ikke og fór tilbage med liden Hæder; thi Folk siger saa, at de saa dem, men ikke turde lægge imod dem. Sigurd fór derefter syd til Hordaland og kom til Herdla;n1195 der havde Einar Laxe-Paalsøn en Gaard, men han havde faret ind i Hamarsfjordenn1196 til Gangdage-ting.n1197 De tog alt det Gods, som var paa Gaarden, og et langskib paa 25 Rum, som Einar eiede, og hans fire Vintre gamle Søn, som laa hos hans Arbeidskarl; nogle vilde dræbe Gutten, andre have ham bort med sig. Arbeidskarlen sagde: «Ikke kan I have nogen Glæde af at dræbe denne Gutten, og ingen Nytte har I af at tage ham bort; dette er min Søn, men ikke Einars.» Og efter hans Ord lod de Gutten blive efter, men fór selv bort. Men da Einar kom hjem, gav han Arbeidskarlen Gods, som var to Øre Guldn1198 værd, og takkede [595] ham for hans Paafund og lovede, at han altid siden skulde være hans Ven. Saa siger Eirik Oddsøn, som først skrev dette Frasagn, at han Hørte Einar Paalson i Bjårgyn fortælle om dette. Sigurd fór derefter syd langs Land og helt øster i Viken, og øster i Kvildern1199 traf han Finn Saude-Ulvsøn, som fór for at kræve Kong Inges Landskyld, og lod hænge ham. Siden fór de syd til Danmark.

8. Vikverjer og Bjårgynsmænd sagde, at det var usømmeligt, at Kong Sigurd og hans Venner sad rolige nord i Kaupangen, omend hans Faders Banemænd fór Alfarveien udenfor Trondhjemsmynne, men Kong Inge og hans Mænd sad i Fare øster i Viken og vergede Landet og havde holdt mange Slag. Da sendte Kong Inge nord til Kaupangen et Brev, som det stod disse Ord i: «Kong Inge, Søn af Kong Harald, sender Guds og sin Hilsen til sin Broder Kong Sigurd, til Saade-Gyrd, Ågmund Svifte, Ottar Birting og alle Lendermænd, Hirdmænd og Huskarler, og hele Almuen, sæle og usæle, unge og gamle. Alle Mænd kjender de Vanskeligheder, vi har, og vor Ungdom, at Du kaldes fem Vintre gammel, men jeg tre Vintre; vi kan ikke komme nogen Vei, uden vi faar Hjælp af vore Venner og gode Mænd. Nu tykkes det mig og mine Venner, at vi staar vores begges Fare og Nød nærmere end Du og Dine Venner. Gjør nu saa vel, at Du farer til mig som snarest og med saa mange Mænd, Du kan, og lad os begge være sammen, hvad som end kan hænde. Nu er den vor bedste Ven, som raader til det, at vi altid er saa enige som muligt og holder mest sammen i alle Deler. Men hvis Du drager dig unda og ikke vil endnu fare efter min trængende Budsending, saaledes som Du før har gjort, maa Du gjøre Dig rede til det, at jeg vil fare imod Dig med min Hær, og da faar Gud skifte mellem os. Thi ikke kan vi have det længere saa, at jeg sidder med saa megen Omkostning og Hærstyrke, som her trænges for Ufreds Skyld, men Du tager Halvdelen af al Landskyld og andre Indtægter i Norge. Lev i Guds Fred.» Da svarede Ottar Birting; han stod op paa Tinget og talte:

9. «Det er Kong Sigurds Tale at svare sin Broder Kong Inge, at Gud takke ham for hans gode Hilsen og saa for det Stræv og Møie, som han og hans Venner har i dette Rige til begges Tarv. Og om end noget synes noksaa stridt i Kong Inges Ord til sin Broder Kong Sigurd, har han dog i mange Ting stor Aarsag til sin Tale. Nu vil jeg kundgjøre mit Sindelag og høre, om Kong Sigurds eller andre Stormænds Vilje følger med det, at Du, Kong Sigurd, skal ruste Dig og den Hær, som vil følge Dig, for at verge Dit Land, og fare med saa stort Følge og saa snart, Du kan, til Din Broder Kong Inge, og hver styrke da den anden i alle gavnlige Ting, men den almægtige Gud styrke Eder begge. Nu vil vi høre Dine Ord, Konge.» Peter, Saude-Ulvs Søn, bar Kong Sigurd paa Tinget, han som siden fik Navnet Peter Byrde-svein. Da sagde Kong Sigurd: «Det skal alle Mænd vide, at hvis jeg skal raade, vil jeg fare til [596] min Broder Kong Inge saa snart, jeg kan.» Men saa talte den ene efter den anden, og hver tog fat paa sin Vis, men alle endte sin Tale paa samme Vis, som Ottar Birting havde svaret, og det blev da aftalt at stævne Hær sammen og fare øster i Landet. Siden fór Kong Sigurd øster i Viken og mødte der sin Broder Kong Inge.

10. Samme Høst kom Sigurd Slembe-degn og Magnus Blinde søndenfra Danmark med 30 Skibe, baade Daner og Nordmænd; det var nær Vinternat. Men da Kongerne og deres Hær spørger dette, farer de øster imod dem. De mødtes i Hvalern1200 ved Holmen graa;n1201 det var Dagen efter Martins-messe, da var det Søndag.n1202 Kong Inge og Kong Sigurd havde da 20 Skibe, alle store; det blev der et stort Slag, men efter den første Kamp flyede Danerne med 18 Skibe og syd hjemad. Da ryddedes Sigurds og Magnus's Skibe. Men da Magnus's Skib var næsten ryddet, – han laa i sin Seng –, tog Reidar Grjotgardsøn, som længe havde fulgt ham og været hans Hirdmand, Kong Magnus i sit Fang og vilde løbe ombord paa et andet Skib; da blev Reidar skudt med et Spyd mellem Herderne og gjennem dem. Men saa siger Mænd, at der fik Kong Magnus Bane af dette samme Spyd, og Reidar faldt bagover paa Tiljerne, men Magnus ovenpaa ham. Men det siger hver Mand, at han tyktes vel og hæderlig at have fulgt sin Drotten; godt er det for hver, som faar sligt Eftermæle. Der faldt paa Magnus's Skib Loden Saupprud af Linustadern1203 og Bruse Tormodsøn, Sigurd Slembes Stavnbo, [597] og Ivar Kolbeinsøn og Halvard Fæge, Sigurd Slembes Forrumsmand; den Ivar gik først ind til Kong Harald og gav ham det første Saar. Der faldt en stor Del af Magnus's Hær, thi Kong Inges Mænd lod ikke nogen komme unda, som de kunde naa, om jeg end nævner faa ved Navn. De dræbte paa en Holme mere end 60 Mænd; der blev to islandske Mænd dræbte: Sigurd Prest, Søn af Bergtor Maasøn,n1204 og Klemet, Søn af Are Einarsøn.n1205 Ivar Skrauthanke, Kalv den vranges Søn, som siden var Biskop nord i Trondhjem, han var Fader til Eirik Erkebiskop;n1206 Ivar havde stadig fulgt Kong Magnus og kom ombord paa sin Broder Jon Kaudas Skib, men Jon var gift med Cecilia, Datter af Gyrd Baardsøn, og de var begge i Kong Inges og Sigurds Hær. Men Ivar kom med to andre ombord paa Jons Skib: den ene var Arnbjørn Ambe, som siden fik Datter af Torstein i Audsholt;n1207 den anden var Ivar Dynta Staresøn, han var Broder af Helge Staresøn, men trøndsk i Moderæt, den væneste Mand. Men da Ledingsmændene blev var ved, at de var der, greb de til sine Vaaben og søgte imod Jon; men hans Mænd satte sig til Modverge, og det var nær ved, at Mængden der kom i Strid. Men det blev dog forligt mellem dem saaledes, at Jon løste sin Broder Ivar og Arnbjørn ud og vedtog at betale Penger for dem; men de Penger blev ham siden eftergivne. Men Ivar Dynta blev leiet op paa Land og hugget; thi Sigurd og Gyrd Kolbeinsønner vilde ikke tage Penger for ham, thi de skyldte ham for at have været med i Drabet paa deres Broder Bentein. Det sagde Biskop Ivar, at det havde tyktes ham det værste, som havde hændt ham, at Ivar blev leiet op paa Land under Øxen og forud hilste dem og ønskede dem et glædeligt Gjensyn. Saa sagde Gudrid Birgersdatter, Søster til Jon Erkebiskopn1208 til Eirik Oddsøn, og hun føiede til, at hun havde hørt Biskop Ivar tale saa.

11. Traand Gjaldkeren1209 hed en Mand, som styrede Skib i Kong Inges Hær. Men da var det kommet saa vidt, at Inges Mænd roede paa Smaabaader hen til de Mænd, som svømte, og dræbte hver den, de naaede. Sigurd Slembe-degn løb paa Sjøen fra sit Skib, da det var ryddet, kastede Brynjen af sig i Sjøen, svømte siden og havde Skjold over sig. Men nogle Mænd fra Traands Skib tog en Mand op af Vandet og vilde dræbe ham; men han bad sig fri og sagde, at han da vilde sige dem, hvor Sigurd Slemben1210 var, men det tog de imod. Men Skjolde og Spyd og døde Mænd og Klæder flød vidt om ved Skibene. «I kan se,» sagde han, «hvor det flyder et rødt Skjold; der er han under.» Siden roede de did og tog ham og flyttede ham til Traands Skib. Men Traand sendte Bud til Tjostolv og Ottar og Aamunde. Sigurd Slembe [598] havde havt Ildtøi med sig, og Knusken var inde i et Valnødskal, dækket udenom med Vox; dette omtales, fordi det tyktes sindrigt at stelle saa om den, al den aldrig blev vaad. Derfor havde han Skjold over sig, da han svømte, at da kunde ingen vide, om det var hans Skjold eller en andens, da det flød mange paa Sjøen. Saa sagde de, at aldrig vilde de have hittet ham, hvis man ikke havde fortalt dem om ham. Men da Traand kom til Lands med ham, blev det sagt Ledingsmændene, at han var fanget; da brød Hæren ud i Raab af Glæde. Men da Sigurd hørte det, sagde han: «Mangen ond Mand vil her blive glad ved mit Hoved idag.» Da gik Tjostolv Aalesøn til, der han sad, og strøg af hans Hoved en Silkehue, prydet med Lad;n1211 da sagde Tjostolv: «Hvi var Du saa djerv, Du Trælesøn, at Du turde kalde Dig Kong Magnus's Søn?» Han svarer: «Ikke trænger Du at jevne min Fader med en Træl; thi lidet var Din Fader værd ved Siden af min Fader.» Hall, Søn af Torgeir Læge Steinsøn, var Kong Inges Hirdmand og var tilstede ved dette; han foresagde Eirik Oddsøn, da han skrev dette Frasagn. Eirik skrev den Bog, som kaldes Ryggjar-stykke. I den Bog er fortalt om Harald Gille og hans to Sønner, og om Magnus Blinde og om Sigurd Slembe helt til deres Død. Eirik var en forstandig Mand og var paa denne Tid lange Stunder i Norge. Nogle Frasagn skrev han efter Fortælling af Haakon Mage, Lendermand hos Haraldsønnerne. Haakon og hans Sønner var med i alle disse Stridigheder og Hændelser. Eirik nævner end flere Mænd, som fortalte ham om disse Tidender, forstandige og sandfærdige Mænd, som var nær, saa at de hørte eller saa det, som hændte; men noget skrev han efter det, han selv havde seet eller hørt.

12. Hall siger saa, at Høvdingene vilde lade ham dræbe strax, men de Mænd, som var de grummeste og tyktes at have at hevne sin Harm paa ham, raadede for hans Pinsler, og til det nævnes Benteins Brødre Sigurd og Gyrd Kolbeinsønner og Peter Byrdesvein, som vilde hevne sin Broder Finn. Men Høvdingene og de fleste andre gik bort. De brød hans Fødder og Armer sønder med Øxehamrer. Dernæst rev de Klæderne af ham og vilde flaa ham levende og kløvede Huden i hans Hoved; det kunde de ikke gjøre for Blodtab. Derpaa tog de Svøber af Skindremmer og slog ham saa længe, at Huden var saa fuldstændig af, som om den var flaaet. Men siden tog de en Stok og skjød den saa i Ryggen, at den gik sønder. Derefter drog de ham til et Træ og hængte ham og huggede siden Hovedet af ham og drog hans Legeme bort og dyssede det i en Røs. Det er alle Mænds Tale, hans Venners og Uvenners, at ikke har nogen Mand i Norge været fuldkomnere i alle Deler end Sigurd i de Mænds Minde, som da levede; men en Ulykkesmand var han i et og andet. Saa sagde Hall, at han talte lidet og svarede faa Ord, om end Mænd talte til ham; men det siger Hall, at han gav sig ikke anderledes end, som om de slog paa Stok eller paa Sten. Men det føiede han til, at [599] en god Dreng, som var haardfør imod Smerte, kunde man regne den for, som kunde holde Pinsel ud saa, at han holdt sin Mund eller gav sig lidet; men det sagde han, at Sigurd aldrig forandrede sit Mæle og talte ligesaa let, som om han sad ind paa Ølbænken; han hverken talte høiere eller lavere eller mere skjælvende, end hans Sedvane var. Han talte lige til, at han døde, og sang en Tredjedel af Psalterium;n1212 «dette tyktes ham,» sagde Hall, «omfram alle andre Mænd i Aandskraft og Styrke.» Men den Prest, som havde Kirke der i Nærheden, lod Sigurds Lig føre til Kirke der; han var en Ven af Haraldsønnerne. Men da dette spurgtes, kastede de sin Vrede paa ham, lod flytte liget tilbage did, det forud havde været, og desuden maatte Presten betale Bod derfor. Men Sigurds Venner fór siden med Skib søndenfra Danmark efter Liget og førte det til Aalborg og grov det ned ved Mariakirken1213 der i Byen. Saa sagde Ketel Provst, som havde Mariakirke til Sognekirke, til Eirik, at Sigurd var jordet der. Tjostolv Aaleson lod føre Kong Magnus's Lig til Oslo og grave det i Halvardskirke ved hans Fader Kong Sigurd, Loden Saupprud førte de til Tunsberg, men alle de andre grov de ned der.

13. Sigurd og Inge havde raadet 6 Vintre for Norge. Den Vaar kom Øistein vesten fra Skotland; han var Søn af Harald Gille. Arne Sturla og Torleiv Brynjulvsøn og Kolbein Ruga havde faret vester over Havet efter Øistein og fulgte ham i Land og styrede strax nord til Trondhjem, og Trønderne tog imod ham, og han blev taget til Konge paa Øreting i Gangdagene,n1214 saaledes at han skulde have en Tredjedel af Norge med sine Brødre. Sigurd og Inge var da øster i Landet; det fór [600] da Mænd imellem Kongerne og forligte dem saa, at Øistein skulde have en Tredjedel af Riget. Det blev ikke gjort nogen Skirsel for at vise Øisteins Herkomst, men det blev troet, som Kong Harald havde sagt om ham. Bjadåk hed Øisteins Moder, og hun kom til Norge med ham.

14. Magnus hed den fjerde Søn af Kong Harald; ham fostrede Kyrpinge-Orm. Han blev ogsaa taget til Konge og havde sin Del af Landet. Magnus var svag i Fødderne og levede kort Tid og døde Sottedød. Einar Skulesøn nævner ham:

Skatter Øistein giver,

Skjold-glam Sigurd øger,

Inge la'r Sverde synge,

smukt mægler Fred Magnus.

Aldrig har bedre Brødre

(i Blod den dyre Konges

Sønner Skjoldet farver)

fire paa Jord kommet.

Efter Kong Harald Gilles Fald blev Dronning Ingerid gift med Ottar Birting; han var en Lendermand og stor Høvding, trøndsk af Æt; han støttede meget Kong Inge, medens han var et Barn. Kong Sigurd var ikke meget hans Ven, thi han tyktes ham aldeles at helde til sin Stesøn, Kong Inge. Ottar Birting blev dræbt nord i Kaupangen i Enekamp en Kveld, da han skulde gaa til Aftensang. Men da han hørte Hvinet af Hugget, løftede han sin Haand og Kappe op imod og tænkte, at man kastede en Snebold imod ham, som ofte unge Gutter gjør. Han faldt ved Hugget. Alv Rode, hans Søn, kom da gaaende ind paa Kirkegaarden; han saa sin Faders Fald og saa, at den Mand, som havde dræbt ham, løb øster om Kirken. Alv løb efter ham og dræbte ham ved Sanghus-hjørnet,n1215 og Folk sagde, at han havde hevnet sig godt, og tyktes han siden at være en større Mand end forud.

15. Kong Øistein Haraldsøn var da inde i Trondhjem, da han spurgte Ottars Fald, og stævnede til sig en Hær af Bønder; han fór ud til Byen og havde en Mængde Folk. Ottars Frænder og andre Venner gav mest Kong Sigurd Skyld for Drabet; men han var da i Kaupangen, og Bønderne var da meget oprørte imod ham. Men Kongen bød Skirsel for sig og fæstede Jernbyrd, at den skulde sande hans Sag, og derom blev man da forligt. Efter det fór Kong Sigurd syd i Landet, og denne Skirsel blev aldrig fremmet.

16. Dronning Ingerid fik en Søn med Ivar Sneis; han hed Orm og blev siden kaldt «Kongsbroder»; han var den vakreste af Aasyn og blev en stor Høvding, som siden vil blive omtalt. Dronning Ingerid blev gift med Arne paa Stodreim;n1216 han blev siden kaldt «Kongsmaag». Deres Børn var Inge, Nikolas,n1217 Filippus i Herdlan1218 og Margrete, som var gift med Bjørn Bukk og siden med Simon Kaaresøn.

[601] 17. Erling hed Son af Kyrpinge-Orm og af Ragnhild, Sveinke Steinarsøns Datter. Kyrpinge-Orm var Søn af Svein, Søn af Svein, Søn af Erlend af Gerde.n1219 Orms Moder var Ragna, Datter af Orm Jarl Eilivsøn og af Ingebjårg,n1220 Datter af Finn Jarl Arnesøn. Orm Jarls Moder var Ragnhild, Datter af Haakon Jarl den mægtige. Erling var en klog Mand og en god Ven af Kong Inge, og med hans Raad fik Erling Kristin, Datter af Kong Sigurd og Dronning Malmfrid. Erling havde Gaard paa Studla i Søndhordaland. Erling fór fra Landet, og med ham Eindride Unge og end flere Lendermænd, og havde en vakker Hær. De havde gjort sig rede til Jorsale-færd og fór vester over Havet til Orknøerne. Derfra fór Ragnvald Jarl, som kaldtes Kale, og Biskop Viljalm; de havde ialt fra Orknøerne 15 Langskibe og seilede til Suderøerne, og derfra vester til Valland og siden den Vei, som Kong Sigurd Jorsalefare havde faret ud til Nårvesund, og herjede vide i det hedenske Spanien. Lidt efter, at de seilede gjennem Sundet, skilte Eindride Unge og de, som fulgte ham, sig med 6 Skibe fra dem, og begge fór nu hver for sig. Men Ragnvald Jarl og Erling Skakke stødte i Havet paa en Dromund,n1221 og de lagde til den med 9 Skibe og kjæmpede med den; men tilsidst lagde de Snekkerne under Dromunden, og da bar de hedenske Mænd ned paa dem baade Vaaben og Sten og Gryder fulde af kogende Beg og Olje. Erling laa med sit Skib nærmest dem, og de Vaaben, som de hedenske Mænd kastede, kom udenfor dette Skib. Da huggede Erlings Mænd Huller paa Dromunden, nogle nede i Vandgangen, andre oppe paa Siderne, saa at de fór ind der. Saa siger Torbjørn Skakkeskald i Erlingsdraapa:

[602] Med Øxe-eggene hugged'

uden Frygt de kjække

Nordmænd Hul til Bunden

i nye Skibsræling.

Ørne-mætterne merked'

Eders List fra Skibet:

I slog med Jernvaaben

Vernet ned for dem.

Audun Røde hed den Mand, Erlings Stavnbo, som først gik op paa Dromunden; de vandt Dromunden og dræbte der en Mængde Mænd, tog siden overmaade meget Gods og vandt der en fager Seier. Ragnvald Jarl og Erling Skakke kom i denne Færd til Jorsaleland og ud til Aaen Jordan. De vendte derefter tilbage og kom først til Miklegaard, lod der sine Skibe efter og fór hjem Landveien og havde lykken med, indtil de kom hjem til Norge, og deres Færd blev meget rost. Erling tyktes nu meget større Mand end forud, baade for sin Færds og sit Giftermaals Skyld; han var ogsaa en klog Mand, rig, ætstor og veltalende; og han heldte mest i Venskab til Kong Inge blandt Brødrene.

18. Kong Sigurd red paa Gjestning øster i Viken med sin Hird og red forbi en Gaard, som en mægtig Mand eiede, som hed Simon. Men da Kongen red gjennem Gaarden, da hørte han i et Hus nogen synge saa fagert, at det syntes ham merkværdigt, og han red hen til Huset og saa der inde, at det stod ved en Kvern der en Kvinde, som kvad saa fagert, medens hun malte. Kongen steg af Hesten og gik ind til Kvinden og lagde sig med hende. Men da Kongen fór bort, vidste Simon Bonde, hvad Erende Kongen havde der; men hun hed Tora og var Tjenestekvinde hos Simon Bonde. Siden lod Simon tage hende i sit Vern, og derefter fødte hun en Søn, og han fik Navnet Haakon og kaldtes Kong Sigurds Søn; Haakon fødtes op der hos Simon Torbergsøn og hans Kone Gunhild. Der fødtes ogsaa op Simons og Gunhilds Sønner Ånund og Andres, og de og Haakon holdt meget af hinanden, saa at intet skilte dem ad uden Hel.n1222

19. Kong Øistein Haraldsøn var engang øster i Viken nær Landsenden, han blev uenig med Rænernen1223 og Hisingboerne; de samlede Folk imod ham, men han holdt et Slag imod dem og seirede. Det Sted, hvor de kjæmpede, heder Leikberg;n1224 han brændte ogsaa vide paa Hisingen. Siden gik Bønderne ham tilhaande og betalte store Bøder, men Kongen tog Gisler af dem. Saa siger Einar Skulesøn:

Kongen mild og gjæv

mod Vikverjers Stræv

gjorde der Gjengjæld

(han i Kamp fik Held).

Folket flest blev ræd,

før det søgte Fred.

Gisler tog han

og Gaver af hver Mand.

Siklingen søgte fram,

Svendene fulgte ham

ved Leikberg nær

(Digtet høres her).

Rænerne flyede rigt

og reded' ud sligt

(Folket gav i sin Nød),

som Fyrsten bød.

[603] 20. Lidt senere gav Kong Øistein sig paa en Færd vester over Havet og seilede til Katanes; han spurgte der, at Harald Jarl Maddadsøn var i Torsaa,n1225 lagde til med tre Smaaskuter og kom uventet over ham. Jarlen havde et Skib paa 25 Rum, og paa det 80 Mænd. Men da de ikke var rustede, fik Kong Øistein og hans Mænd strax komme op paa Skibet, og de tog Jarlen tilfange og havde ham med sig paa sit Skib. Han løste sig ud med tre Mark Guld, og dermed skiltes de. Saa siger Einar Skulesøn:

Der var hos Maddads Søn

Mænd otteti samlet

(Rovfuglenes mægtige

Mætter der fik Fremgang)

Sjøkongen tog Jarlen

med tre Skuter fangen.

Hærmanden maatte give

sit Hoved til kjække Konge.

Kong Øistein seilede derfra sydover østenfor Skotland og lagde til den Kjøbstad i Skotland, som heder Apardjon,n1226 og dræbte der mange Mænd og rante Staden. Saa siger Einar Skulesøn:

I Apardjon faldt

Folket, Hørte jeg, alt;

(Sverdene fik Brist)

Bytte tog Kongen hist.

[604] En anden Kamp havde han syd ved Hjartapolln1227 med en Ridderhær og drev dem paa Flugt og ryddede nogle Skibe. Saa siger Einar:

Budlungs Sverd bed,

Blod faldt paa Spyd;

fulgte ham Hirden huld

ved Hjartapoll.

Drak Ravnen glad

der det varme Blod;

Anglers Skibe han

rydded' Mand for Mand.

Derefter styrede han fremdeles syd i England og havde den tredje Kamp ved Hvitabyn1228 og fik Seier, men brændte Byen. Saa siger Einar:

Kongen vakte Strid

(var der Sverdes Id);

hugget Hilds Skyn1229

blev ved Hvitaby.

Høit legte i Glød

(Ulvens Tand blev rød)

Furuskogens Garm;n1230

fik der Mændene Harm.n1231

Efter det herjede han vide om i England; da var Stevnen1232 Konge i England. Dernæst havde Kong Øistein en Kamp med nogle Riddere ved Skarvaskjær. Saa siger Einar:

Dåglungen stred

(Pilene faldt ned)

mod Skjoldehær

ved Skarpaskjær.

Dernæst kjæmpede han ved Pilavikn1233 og fik Seier. Saa siger Einar:

Siklingen Sverdet i Blod

farved'; Ulvene stod

og sled i Pilavik

i Parternes Lig.

Ved Vestersaltn1234

voldte han, at alt

Langatun brandt

(Sverdet Panden fandt).

De brændte der Langatun,n1235 en stor By, og Folk siger, at den By har siden faaet liden Opkomst. Efter det fór Kong Øistein bort fra England og om Høsten tilbage til Norge; Folk dømte meget forskjellig om denne Færd.

21. God Fred var det i Norge i Førstningen af Haraldsønnernes Dage, og deres Enighed var nogenlunde god, saalænge deres gamle Raadgivere levede. Inge og Sigurd var barnslige og havde da én Hird tilsammen, men Øistein havde én for sig, da han var fuldvoxen. Men da Inges og Sigurds Fostæfædre var bøde, Saade-Gyrd Baardsøn, Aamunde Gyrdsøn, Tjostolv Aalesøn, Ottar Birting, Agmund Svifte og Ågmund Denge, Broder til Erling Skakke – Erling tyktes lidet værd, saalænge Ågmund levede –, skilte Inge og Sigurd siden sin Hird, og da fik Kong Inge Støtte hos Gregorius, Søn af Dag Eilivsøn og af Ragnhild, Skofte Ågmundsøns Datter. Gregorius [605] var rig paa Gods og var selv den dygtigste Mand. Han blev Forstander for Landsstyret med Kong Inge, men Kongen tillod ham at tage af sine Indtægter saa meget, han vilde.

Kong Sigurd blev en meget voldsom Mand og uvøren i alle Deler, saasnart han voxte til, og saa var Øistein, men dog var Øistein noget rimeligere, men han var mest pengelysten og karrig. Kong Sigurd blev en stor og sterk Mand, kjæk af Udseende, havde brunt Haar og styg Mund, men iøvrigt vakkert Aasyn; han var den snildeste og kraftigste Mand i Tale. Om det taler Einar Skulesøn:

Sigurd, han som farver

Sverdet i Blod, overgaar

(Gud har givet Kongen

Gavn) alle i Talen;

saa er, naar Raumernes Konge

Røsten løfter til Tale,

at andre Mænd tier;

Ære faar gladmælte Fyrste.

22. Kong Øistein var en sort og mørkladen Mand, lidt over Middelshøide, klog og skjønsom; men det drog mest Riget bort fra ham, at han var karrig og pengelysten. Han var gift med Ragna, Datter af Nikolas Maase. Kong Inge var den fagreste af Aasyn; han havde gult og noksaa tyndt Haar, men meget krøllet. Han blev liden af Vext og kunde vanskelig gaa alene, saa vissen var hans ene Fod, og en Knude havde han paa Herderne og paa Brystet. Han var blid og venlig imod sine Venner, gavmild paa Gods, og lod Høvdingene meget raade med sig i Landsstyret og var vennesæl imod Almuen, og det drog alt sammen meget Riget og Mængden under ham. Brigida hed Kong Harald Gilles Datter; hun var først gift med Sveakongen Inge Halsteinsøn, men siden med Karl Jarl Sonesøn,n1236 men derefter med Magnus Sveakonge;n1237 han og Kong Inge Haraldsøn havde samme Moder. Sidst var hun gift med Birger Jarl Brosa;n1238 de havde fire Sønner: Filippus Jarl,n1239 Knut Jarl, Folke og Magnus. Deres Døtre var Ingegerd, gift med Sårkve Sveakongen1240 (deres Søn var Jon Konge),n1241 Kristin og Margret. Maria hed en anden Datter af Harald Gille; hun var gift med Simon Skaalp, Halkel Huks Søn; Nikolas hed deres Søn. Margret hed Harald Gilles tredje Datter, hun var gift med Jon Halkelsøn, Simons Broder. Nu hændte det mellem disse Brødre meget af det, som førte til Uenighed; men jeg vil dog alene nævne det, som tykkes mig at have været Aarsag til de største Tidender.

23. Kardinal Nikolas af Romaborg kom til Norge i Haraldsønnernes Dage, og havde Paven sendt ham til Norge. Kardinalen lagde sin Vrede paa Sigurd og Øistein, og de maatte gaa til Forlig med ham; men han var overmaade venlig mod Inge og kaldte ham sin Søn. Men da de alle var forsonede med ham, undte [607] han dem at vie Jon Birgersøn til Erkebiskop i Trondhjem og gav ham det Klæde, som heder Pallium,n1242 og talte saa, at det skulde være Erkebiskopstol i Nidaros ved Kristkirken, der Kong Olav den hellige hviler; men forud havde det alene været Lydbiskopern1243 i Norge. Kardinalen fik vedtaget, at ingen Mand skulde ustraffet fare med Vaaben i Kjøbstæderne undtagen de 12 Mænd, som havde at følge Kongen. Han forbedrede i mange Ting Mændenes Seder i Norge, medens han var der i Landet. Ingen udenlandsk Mand har kommet i Norge, som alle Mænd satte saa høit, eller som kunde raade saa meget hos Almenheden, som han. Han fór siden sydn1244 med store Vennegaver og lovede, at han stadig skulde være Nordmændenes bedste Ven. Men da han kom syd til Romaborg, døde braat den Pave, som da havde været,n1245 men hele Folket i Romaborg vilde tage Nikolas til Pave. Da blev han viet til Pave med Navnet Adrianus.n1246 Saa siger de Mænd, som i hans Dage kom til Romaborg, at aldrig havde han saa vigtige Erender med andre Mænd, at han ikke altid først talte med Nordmænd, naar de vilde have ham i Tale. Han var ikke længe Pave, og er han kaldt hellig.

24. I Harald Gilles Sønners Dager hændte det, at en Mand, som hed Haldor, kom ud for Venderne, og de tog ham og lemlæstede ham, skar ham i Struben og drog der ud Tungen og skar den af i Tungerødderne. Siden søgte han til den hellige Kong Olav, vendte sin Hug fast til den hellige Mand og bad grædende Kong Olav give ham Maal og Helse. Dernæst fik han Maal og Miskund af denne gode Konge og blev strax hans Tjenestemand for alle sine livsdager og blev en dyrebar og trofast Mand. Dette Jertegn hændte en halv Maaned før den senere Olavsmesse paa den Dag, da Kardinal Nikolas kom til Landet.n1247

25. Det var to Brødre paa Oplandene, ætstore og velhavende Mænd, Guthorm Graabards Sønner Einar og Andres, Kong Sigurd Haraldsøns Morbrødre; de havde der sin Odel og al Eiendom. De havde en Søster, meget smuk af Udseende, men dog ikke forsigtig imod onde Mænds Tale, som det siden viste sig. Hun viste megen Blidhed imod en engelsk Prest, som hed Rikard, og som var i Kost hos hendes Brødre, og hun gjorde ham mangt til Vilje og ofte meget Gavn for sin Velviljes Skyld. Da gik det ikke bedre, end at det fór og fløi stygge Ord om hende; siden det var kommet paa Folkemunde, da gav alle Mænd, ogsaa hendes Brødre, Presten Skyld; saasnart de blev var dette, da ytrede de for Almuen, at han var rimelig til det ved den store Blidhed, som var mellem dem. Siden hændte dem en stor Vanskjæbne, som ikke var uventelig, da de taug stille med den lønlige List og lod sig ikke merke med noget. Men en Dag kaldte de [608] Presten til sig; han ventede sig ikke andet af dem end godt alene. De lokkede ham hjemmefra med sig og sagde, at de skulde fare i et andet Herred for at sysle der noget, som de trængte til, og bad ham følge med; de havde med sig en Mand hjemmefra, som vidste disse Raad med dem. De fór paa sit Skib langsefter det Vand, som heder Rånd,n1248 og frem langs Stranden og landede ved det Nes, som heder Skiftesand;n1249 der gik de op paa Land og legte nogen Tid. Dernæst fór de til et lønligt Sted og bad derefter Arbeidskarlen slaa ham med Øxehammeren. Han slog Presten saa, at han laa i Svime. Men da han kom til sig selv, sagde han: «Hvorfor vil I handle saa haardt med mig?» De svarede: «Om end ingen siger Dig det, skal Du dog finde, hvad Du har gjort.» De bar siden sine Anklager frem imod ham. Han negtede det og bad Gud og den hellige Kong Olav skifte mellem dem. Siden brød de hans Fod sønder; derefter drog de ham mellem sig til Skogen og bandt hans Hænder bag paa Ryggen. Siden lagde de et Taug om hans Hoved og et Bret under hans Herder og Hoved og satte en Kjep i Tauget og snoede til. Da tog Einar en Stok og satte paa Prestens Øie, og hans Tjener stod over og slog paa med Øxen og slog Øiet ud, saa at det faldt ned i Skjegget. Men derefter satte han Stokken paa det andet Øie og sagde til Tjeneren: «Slaa Du mindre haardt.» Han gjorde saa; da skjød Stokken sig af Øiestenen og sled Øielaaget fra ham. Siden tog Einar Øielaaget i sin Haand og holdt det op og saa, at Øiestenen var der. Da satte han Stokken ud ved Kindet, men Tjeneren slog paa, og da sprang Øiestenen ned paa Kindbenet, der det var høiest. Siden aabnede de hans Mund og tog Tungen og drog den ud og skar den af, men siden løste de hans Hænder og Hoved. Saasnart han kom til sig selv, da kom det for ham, at han lagde Øiestenene op ved Øiebrynene paa deres Sted, og han holdt paa dem med begge Hænder, som han bedst kunde. Men derefter bar de ham til Skibet og fór til den Gaard, som heder Sæheimrud,n1250 og landede der. De sendte en Mand op til Gaarden for at sige, at en Prest laa der ved Skibet paa Stranden. Medens den Mand, som blev sendt, var oppe, spurgte de, om Presten kunde tale; men han rørte Tungen frem og tilbage og vilde forsøge paa at tale. Da sagde Einar til sin Broder: «Hvis han kommer sig og Tungestumpen gror ud, da kommer det mig i Hu, at han vil komme til at tale.» Siden tog de med en Tang i Tungestumpen og trak i den og skar to Ganger ned i den, og den tredje Gang i Tungeroden, og lod ham ligge der halvdød. Der paa Gaarden var en fattig Kone, men dog fór hun strax og hendes Datter med hende, og de bar ham hjem til Huset i sine Kapper. Siden fór de efter en Prest. Men da han kom did, da bandt han alle hans Saar, og de søgte at give ham slig Lettelse, som de kunde. Han laa da ynkelig stelt til, den saarede Prest, haabede stadig paa Guds Miskund og mistede aldrig Troen derpaa; han bad [609] maalløs til Gud med sine Tanker og sit sorgfulde Hjerte, saa meget trøstefuldere, som han var sygere, og vendte sin Hu til den milde Konge, den hellige Olav, Guds dyre Ven, og havde han forud hørt meget fortalt om hans dyrebare Verker, troede han saa meget ivrigere paa ham af alt sit Hjerte for at faa al Hjælp i sin Nød. Men da han laa der lam og røvet for al sin Kraft, da græd han saarlig og stønnede og bad med saart Bryst den dyrebare Kong Olav at hjælpe sig. Men efter Midnat sovnede den saarede Prest; da tyktes han at se en gjævladen Mand komme imod ham og tale til ham: «Ilde er Du nu mishandlet, Rikard Ven; jeg ser, at nu har Du ikke stor Magt.» Han tyktes at sande det. Da talte den Mand til ham: «Du trænger til Miskund.» Presten svarer: «Jeg kunde nu trænge til Miskund af den almægtige Gud og den hellige Kong Olav.» Han svarer: «Du skal faa den ogsaa.» Dernæst tog han Tungestumpen og trak saa haardt i den, at Presten havde ondt af det. Dernæst strøg han sin Haand over hans Øine og hans Ben, saa ogsaa over andre Lemmer, som var saarede. Da spurgte Presten, hvem som var der. Han saa til ham og sagde: «Her er Olav norden fra Trondhjem.» Men siden svandt han bort, men Presten vaagnede fuldt helbredet, og strax tog han til at tale: «Sæl er jeg nu; Gud have Tak og den hellige Kong Olav; han har helbredet mig.» Men saa harmelig som han forud var mishandlet, saa snar Forbedring fik han for al den Ulykke, og saa tyktes det ham, som om han hverken havde været saaret eller syg: Tungen var hel, begge Øine komne i Leie, Benbruddene groet, og alle andre Saar groet eller fri for Verk, og han havde faaet den bedste Helse. Men til Jertegn, at hans Øine havde været stukne ud, groede det et hvidt Ar paa begge Øielaag, for at man kunde se den gjæve Konges Herlighed paa den Mand, som havde været saa ynkelig tilredt.

26. Øistein og Sigurd var blevne Uvenner af den Aarsag, at Kong Sigurd havde dræbt Kong Øisteins Hirdmand, Harald den vikverske, som eiede Hus i Bjårgyn, og en anden, Jon Prest Tapard, Søn af Bjarne Sigurdsøn; af den Aarsag aftalte de mellem sig en Forligstævne om Vinteren paa Oplandene. De sad længe, de to, i Samtale. Det kom op af deres Tale, at alle Brødrene skulde mødes om Sommeren efter i Bjårgyn. Det Rygte fulgte med den Tale, at de vilde, at Kong Inge ikke skulde have mere end to eller tre Gaarder og saa meget anden Rigdom, at han kunde have 30 Mænd om sig, og at de sagde, at han ikke tyktes at have Helse til at være Konge. Inge og Gregorius spurgte disse Tidender og fór til Bjårgyn og fik mange Mænd med sig. Sigurd kom did lidt senere og havde meget færre Folk. Da havde Inge og Sigurd været 19 Vintre Konger over Norge. Øistein blev senere færdig østen fra Viken, end de nordenfra. Da lod Kong Inge blæse til Ting paa Holmen, og der kom Kongerne Sigurd og Inge med en stor Mængde Folk. [610] Gregorius haade to Skibe og vel niti Mænd, som han gav Kost; han holdt sine Huskarler bedre end andre Lendermænd, thi han drak altid saaledes i Skytninger,n1251 at alle hans Huskarler drak med ham. Han gik med gylden Hjelm paa Tinget, og al hans Hær var hjelmet. Kong Inge stod op og fortalte Mændene om, hvad han havde spurgt, hvorledes hans Brødre vilde handle imod ham og bad om Hjælp for sig. Men alle Mænd gav hans Tale gode Tilraab og sagde, at de vilde følge ham.

27. Da stod Kong Sigurd op og talte; han sagde, det var usandt, som Kong Inge skyldte dem for, og at Gregorius fandt paa sligt; han sagde, at det ikke skulde være længe til, at det skulde blive et sligt Møde, hvis han maatte raade, at han fik styrtet den gyldne Hjelmen ned; og han endte sin Tale saaledes, at han sagde, at de to ikke skulde gaa længe sammen. Gregorius svarede og sagde, at han haabede, at han (Sigurd) lidet skulde trænge at ønske det Møde; han sagde, at han var rede til det. Faa Dage senere blev en af Gregorius's Huskarler dræbt ude paa Strætet, og en af Kong Sigurds Huskarler dræbte ham. Da vilde Gregorius gaa imod Sigurd og hans Mænd; men Kong Inge og mange andre Mænd raadede fra. Men da Ingerid, Kong Inges Moder, gik fra Aftensang, kom hun til et Sted, der Sigurd Skrudhyrna laa dræbt; han var Kong Inges Hirdmand, var gammel og havde tjent mange Konger; men dræbt ham havde Kong Sigurds Mænd, Halvard Gunnarsøn og Sigurd, Øistein Travales Søn, og man gav Kong Sigurd Skylden. Da gik hun strax til Kong Inge og fortalte ham det; hun sagde, at han længe vilde være en liden Konge, naar han ikke vilde gjøre noget ved det, om hans Hirdmænd blev dræbte, den ene paa den anden, saaledes som Svin. Kongen blev vred ved hendes Skjende-ord, og medens de tvistede med hinanden, kom Gregorius gaaende ind, hjelmet og brynjet, og bad Kongen ikke vredes, men sagde, at hun sagde Sandheden: «Jeg er nu kommet for at hjælpe Dig, om Du vil gaa imod Kong Sigurd, og her er mere end Hundrede Mænd ude i Gaarden, mine Huskarler, hjelmede og brynjede, og vi vil søge imod dem fra den Kant, som tykkes de andre værst.» Men de fleste raadede fra og sagde, at Sigurd vel vilde bøde sin Ugjerning. Men da Gregorius saa, at Kong Inge vilde lade sig raade fra, talte han saa til ham: «Saa plukker de Blad for Blad af Dig; de dræbte nylig min Huskarl, men nu Din Hirdmand, men saa vil de vel veide mig eller en anden Lendermand, som det tykkes dem at Du vil savne mest; men de ser, at Du ikke gjør noget ved det, og saa tager de Dig fra Kongedømmet, efterat Dine Venner er tagne. Nu hvilken Vei end Dine andre Lendermænd vil gaa, saa vil jeg ikke bie paa at blive hugget som et Naut, og denne Nat skal Sigurd og jeg kjøbslaa med det Slags Kjøb, som da kan falde. Baade er det saa, at Du er ilde stedt for Din Vanførheds Skyld, og endda tror jeg, at Du har liden Vilje [611] til at holde Dine Venner oppe. Men nu er jeg fuldt rede til at gaa imod Sigurd herfra, thi her ude er Merket mit.» Kong Inge stod op og raabte efter sine Klæder og bad enhver, som vilde følge ham, at gjøre sig rede; han sagde, at det ikke kunde nytte at raade ham fra; han havde længe roet unda, men nu fik det blive at gaa til Staalet mellem dem.

28. Kong Sigurd drak i Sigrid Sætas Gaard og rustede sig, men tænkte, at det ikke vilde blive noget af Kampen. Siden gik de imod Gaarden, Kong Inge ovenfra Smideboderne,n1252 Arne Kongsmaag ude fra Sandbro,n1253 Aslak Erlendsøn fra sin Gaard, men Gregorius fro Strætet, og derfra tyktes det haardest. Sigurds Mænd skjød meget ud af loftgluggene og brød Ovner og kastede Stenene paa dem. Gregorius's Mænd brød op Gaardens Port, og der faldt i Porten af Kong Sigurds Mænd Einar, Laxepaals Søn, og Halvard Gunnarson; han blev skudt inde i loftet; over ham sørgede ingen. De huggede Husene ned, og Kong Sigurds Mænd gik fra ham og søgte Grid. Da gik Kong Sigurd op i et loft og vilde kræve sig Lyd; men han havde gyldent Skjold, og man kjendte ham og vilde ikke høre paa ham, og man skjød saa tykt paa ham, som naar man ser i en Snedrive, og han kunde ikke være der. Men da Mændene havde gaæt fra ham og man huggede næsten Husene ned, da gik han ud og med ham hans Hirdmand Tord Husfrøia, en Vikværing; de vilde did, som Kong Inge var, og [612] Sigurd raabte paa sin Broder Inge, at han skulde give ham Grid. Men de blev huggede begge; Tord Husfrøia faldt med stor Hæder. Der faldt mange af Sigurds Mænd, om jeg end nævner faa, og ligesaa af Inges Mænd, men fire af Gregorius's Mænd, og ligesaa af dem, som ikke var med nogen af dem og kom ud for Skud nede paa Bryggerne eller ude paa Skibene. De kjæmpede 14 Nætter før Jon Baptists Messe, men det var en Fredag.n1254 Kong Sigurd blev jordet ved den gamle Kristkirke ude paa Holmen. Kong Inge gav Gregorius det Skib, som Kong Sigurd havde eiet. Men to eller tre Nætter senere kom Kong Øistein østenfra med 30 Skibe og havde der sin Brodersøn Haakon i Færd med sig; han fór ikke til Bjårgyn og dvælte i Floruvaagar, men det fór Mænd mellem dem og vilde forlige dem. Men Gregorius vilde, at man skulde lægge ud imod dem, og sagde, at det senere ikke vilde blive bedre; han sagde, at han burde være Høvding denne Gang: «men Du, Konge, skal ikke fare; det skorter nu ikke paa Hærstyrke.» Men mange raadede fra, og af den Aarsag blev ikke Færden af. Kong Øistein fór øster i Viken, men Kong Inge nord til Trondhjem; og de var da at regne for forligte, men mødtes ikke selv.

29. Gregorius Dagsøn fór øster lidt senere end Kong Øistein og var oppe paa Håvund n1255 paa sin Gaard Bratsberg.n1256 Kong Øistein var inde i Oslo og lod drage sine Skibe mere end to Sjømil paa Isen, thi det var meget Islag inde i Viken. Han fór op paa Håvund og vilde tage Gregorius; men han blev det var og fór unda op til Telemarken med 90 Mænd, og derefter nord over Fjeldet, og kom ned i Hardanger og fór siden til Studla i Etne; der havde Erling Skakke sin Gaard. Han havde faret nord til Bjårgyn, men hans Hustru Kristin, Kong Sigurds Datter, var hjemme og bød Gregorius at tage sligt, som han vilde have derfra, og Gregorius fik der god Modtagelse. Han havde derfra et Langskib, som Erling eiede, og alt det, han trængte. Gregorius takkede hende vel og sagde, at hun havde handlet storsindet, som venteligt var. De fór siden til Bjårgyn og fandt Erling; det tyktes ham, at hun havde gjort vel.

30. Siden fór Gregorius Dagsøn nord til Kaupangen og kom der før Jul. Kong Inge blev meget glad ved hans Komme og bød ham have alt sligt af hans Gods, som han vilde have. Kong Øistein brændte Gregorius's Gaard og huggede Kvæget ned; men de Nøst, som Kong Øistein den ældre havde ladet gjøre nord i Kaupangen, og som var de herligste Bygninger, de blev brændte om Vinteren, og med dem brændte gode Skibe, som Kong Inge havde. Dette Verk var meget uvennesælt, men Skyld for dette Raad fik Kong Øistein og Filippus Gyrdsøn, Kong Sigurds Fostbroder. Sommeren efter fór Inge sydover og blev meget mandsterk; men Kong Øistein kom østenfra, [613] og han samlede ogsaa Folk til sig. De mødtes i Seløerne nordenfor (vestenfor) Lidandesnes, og Kong Inge havde langt flere Folk; det var da nær ved, at de kom i Kamp. De forligtes, og det var Vilkaaret, at Kong Øistein skulde vedtage at betale fem og firti Mark Guld. Treti Mark skulde Kong Inge have, fordi Øistein havde raadet til Branden af Skibene og af Nøstene; men desuden skulde Filippus være utlæg, og ligesaa alle de, som havde været med ved Branden, dengang Skibene blev brændte; de Mænd skulde ogsaa være utlæge, som havde havt Del i Drabet paa Kong Sigurd, fordi Kong Øistein gav Kong Inge Skyld for, at han holdt de Mænd oppe. Men Gregorius skulde have 15 Mark for det, som Kong Øistein brændte op for ham. Dette likte Kong Øistein ilde, og det tyktes ham at være et tvunget Forlig. Kong Inge fór fra Stævnen øster i Viken, men Øistein nord i Trondhjem. Siden var Kong Inge i Viken, men Kong Øistein nord, og de mødtes ikke; men alene slige Ord fór mellem dem, som ikke førte til Forlig, og ligesaa lod hver af dem dræbe den andens Venner, og det blev ikke noget af med Pengebetalingen fra Øisteins Side; hver af dem gav den anden Skylden for, at man ikke holdt det, som var aftalt. Kong Inge og Gregorius lokkede meget Mænd fra Kong Øistein: Baard Standale Brynjulvsøn og Simon Skaalp, Halkel Huks Søn, og mange andre Lendermænd, Haldor Brynjulvsøn og Jon Halkelsøn.

31. Da det var gaaet to Vintre efter Kong Sigurds Fald, drog Kongerne Hær sammen: Inge østen fra Iandet, og han fik otteti Skibe, men Kong Øistein nordenfra, og han fik fem og firti Skibe. Da havde han den store Drage, som Kong Øistein Magnussøn havde ladet bygge, og de havde en stor og vakker Hær. Kong Inge laa med sine Skibe syd ved Moster, men Kong Øistein lidt længere nord i Grøningasund.n1257 Kong Øistein sendte syd til Kong Inge Aslak Unge Jonsøn og Arne Sturla Sæbjørnsøn; de havde ét Skib. Men da Inges Mænd kjendte dem, lagde de imod dem og dræbte mange Mænd for dem, tog Skibet og alt det, som var paa det, hvert eneste Stykke. Men Aslak og Arne og nogle Mænd med dem kom unda op paa Land og fór til Kong Øistein og sagde ham, hvorledes Kong Inge havde hilst dem. Kong Øistein havde da Hus-ting og sagde sine Mænd, hvilken Ufred Inge og hans Mænd vilde gjøre, og bad sine Mænd, at de vilde følge ham: «og vi har saa stor og god en Hær, at jeg vil ikke fly nogensteds, om I vil følge mig.» Men det fulgte ingen Tilraab til hans Ord. Halkel Huk var der, men begge hans Sønner Simon og Jon var hos Kong Inge. Halkel svarede, saa at mange Hørte det: «Lad nu Guldkisterne Dine følge Dig og verge Dit Land!»

32. Om Natten efter roede de lønlig bort med mange Skibe, nogle til lag med Kong Inge, nogle til Bjårgyn, nogle ind i Fjordene. Men om Morgenen, da det [614] var lyst, da var Kongen efter med bare 10 Skibe; da lod han den store Drage ligge efter der, thi den var tung under Aarerne, og flere Skibe, og de forhuggede Dragen meget, og ligesaa huggede de sine Øltønder ned, og de spildte alt det, som de ikke kunde have med sig. Kong Øistein gik ud paa Eindrides, Jon Mårnev's Søns, Skib, og de fór nord og ind i Sogn og derfra over Land øster til Viken. Kong Inge tog Skibene og fór den ytre Vei øster til Viken. Men da var Kong Øistein der østenfor Folden og havde nær 12 Hundreden1258 Mænd. Da saa de Kong Inges Skibshær, og de tyktes ikke at have Styrke nok imod den og løb unda paa Skogen; da flyede alle hver sin Vei, saa at Kongen var alene med en Mand. Kong Inges Mænd blev var Kong Øisteins Færd og merkede tillige, at han havde faa Mænd; de fór at lede efter ham. Simon Skaalp mødte ham, da han gik ud fra en Risklynge imod dem. Simon hilste ham: «Hil, Lavard!»n1259 sagde han. Kongen sagde: «Ikke ved jeg, om ikke Du tykkes nu at være min Lavard.» «Det er nu, som det kan,» sagde Simon. Kongen bad, at han vilde hjælpe ham unda, og sagde, at det sømmede sig for ham, «thi længe har det været [615] godt mellem os to, om det end nu er anderledes.» Simon sagde da, at det kunde det ikke blive noget af. Kongen bad om, at han skulde lyde Messe forud, og det fik han. Siden lagde han sig ned paa Grue og bredte Hænderne ud fra sig og bad, at man skulde hugge ham i Kors mellem Herderne; han sagde, at man da skulde prøve, om han kunde taale Jern eller ikke, saaledes som Inges Venner havde sagt. Simon talte til den, som skulde hugge, og bød ham gaa til Verket; han sagde, at denne Kongen havde altfor længe krøbet om i Lynget der. Han blev da hugget og tyktes at vise sig mandig derved. Hans Lig blev flyttet til Fors,n1260 men det blev sat Natten over under Bakken søndenfor Kirken. Kong Øistein blev jordet ved Fors Kirke, og hans Leie er midt paa Kirkegulvet, og et Teppe er bredt over, og man kalder ham hellig. Der, hvor han blev hugget og hans Blod kom paa Jorden, sprang op en Brønd, men en anden under Bakken der, hvor hans Lig blev sat Natten over. Af begge disses Vand tykkes mange Mænd at have faaet Bedring. Det er Vikverjers's Fortælling, at det hændte mange Jertegn ved Kong Øisteins Grav, indtil hans Uvenner kastede Hundesuppe paa Graven. Simon Skaalp blev meget forhadt for dette Verk, og Mængden gav ham Skylden; men nogle siger, at da Kong Øistein var fanget, sendte Simon en Mand til Kong Inge, men at Kongen bad, at Øistein ikke skulde komme i hans Øiesyn. Saa har Kong Sverre ladet skrive; men saa siger Einar Skulesøn:

Monne den meget onde,

mordvante, som sveg Kongen,

Simon Skaalp sildig

for slige Raad faa Naade

Haakon Herdebreds Saga

[1157–1161]

[616] Haakon, Kong Sigurds Søn, blev tagen til Høvding over den Flok, som forud havde fulgt Kong Øistein, og gav Floksmændene ham Kongenavn; da var han ti Vintre gammel. Der var da med ham Sigurd, Søn af Haavard Håld af Røir,n1261 og Haakons Fostbrødre Andres og Ånund Simonsønner og mange andre Høvdinger og Venner af Kong Øistein og Kong Sigurd. De fór først op i Gautland. Kong Inge tog alt det, de havde i Norge, til sin Eiendom og gjorde dem utlæge. Kong Inge fór nord i Viken og var der, men stundom nord i Landet. Gregorius var i Konungahella og vergede der Landet imod Fare.

2. Sommeren efter kom Haakon og hans Mænd ned fra Gautland og fór til Konungahella; de havde en meget stor og vakker Hær. Gregorius var der i Byen og stævnede et folksomt Ting med Bønder og Bymænd og krævede Hjælp af dem. Folk tyktes ham at vise ringe Villighed, og han sagde, at han troede dem ilde. Han fór bort med to Skibe og ind i Viken og var meget uglad; han vilde møde Kong Inge, thi han havde spurgt, at Kong Inge med en stor Hær fór sydover gjennem Viken. Men da Gregorius ikke var kommet langt nordover, mødte han Simon Skaalp og Haldor Brynjulvsøn og Gyrd Aamundesøn, Kong Inges Fostbroder. Gregorius blev meget glad over deres Komme; han vendte da om, og de sammen med ham, og de havde 11 Skibe. Men da de roede op til Konungahella, da havde Haakon og hans Mænd [617] Ting udenfor Byen og saa deres Færd. Da sagde Sigurd af Røir: «Nu er Gregorius dødsens, siden han farer os i Hænderne med en ringe Hær.» Gregorius lagde til Land lige overfor Byen og vilde bie paa Kong Inge – thi man ventede ham –, men han kom ikke. Kong Haakon rustede sig i Byen og lod Torljot Skauveskalle være Høvding over de Mænd, som var paa Kjøbskibene, som flød foran Byen; han var en Viking og Ransmand. Men Haakon og Sigurd og hele Hæren var i Byen og fylkede paa Bryggerne. Alle Mænd der havde gaaet under Haakon.

3. Gregorius's Mænd roede op efter Aaen og lod Skibene drive for Strømmen imod Torljots Skibe. De skjød paa hverandre en Stund, indtil Torljot og hans Mænd løb overbord; nogle blev dræbte, men nogle kom i Land. Da roede Gregorius's Mænd imod Bryggerne, og strax lod Gregorius skyde Brygger fra sit Skib op under Fødderne paa Haakons Mænd. Der faldt den Mand, som bar hans Merke, da han vilde til at gaa op. Da bød Gregorius Hall, Søn af Audun Hallsøn, at tage op Merket; han gjorde saa og bar siden Merket op paa Bryggerne, men Gregorius gik op strax efter ham og skjød Skjoldet frem over hans Hoved. Men saasnart som Gregorius kom paa Bryggerne og Haakons Mænd kjendte ham, da veg de, og det blev strax Rum paa begge Sider. Men da flere af Hæren kom op fra Skibene, søgte strax Gregorius og hans Mænd frem, men Haakons Mænd veg først tilbage, og dernæst rendte de op i Byen. Men Gregorius's Mænd fulgte dem og drev dem to Gange op fra Byen og dræbte mange. Ingen Færd var efter Folks Tale kjækkere end den, Gregorius fór; thi Haakon havde mere end 40 Hundreden1262 Mænd, men Gregorius ikke fuldt fire Hundreder.n1263 Da sagde Gregorius efter Striden til Hall Audunsøn: «Mange Mænd tykkes mig dygtigere i at gaa paa end I Islændinger, thi I er mindre øvede end vi, Norges Mænd; men ingen tykkes mig vaabendjervere end I.» Da kom Inge lidt senere, og han lod dræbe mange Mænd, som havde givet sig under Haakon, men nogle lod han betale Bøder, men for nogle brændte han Gaardene, men nogle drev han fra Landet og gjorde dem megen Skade. Haakon flyede op i Gautland. Haakon fór om Vinteren ad Landveien nord til Trondhjem og kom der før Paaske,n1264 og Trønderne tog ham der til Konge, saa at han skulde have sin Fadersarv, Tredjedelen af Norge imod Kong Inge. Inge og Gregorius var i Viken, og Gregorius vilde fare nord imod dem; men mange raadede fra det, og det blev det ikke noget af den Vinter.

4. Haakon fór sydover om Vaaren og havde næsten 30 Skibe. Vikverjerne af Haakons Mænd fór forud med 8 Skibe og herjede paa Nordmøre og Søndmøre. Ingen Mand mindedes, at der før havde været herjet mellem Kjøbstæderne. Jon, Søn af Halkel Huk, samlede en Hær af Bønder og fór imod dem og tog Kolbein Oden1265 og [618] dræbte hvert Mandsbarn paa hans Skib. Siden ledte han efter de andre og fandt dem paa syv Skibe og kjæmpede med dem; men hans Fader Halkel fór ikke til Møde med ham, som de havde aftalt. Der faldt mange gode Bønder, og han selv blev saaret. Haakon fór syd til Bjårgyn med sin Hær, og da de kom til Stjornvelta,n1266 spurgte de, at Kong Inge og Gregorius var faa Nætter forud kommet østenfra til Bjårgyn, og da turde de ikke holde did. De seilede udenskjærs syd forbi Bjårgyn og fandt da paa tre Skibe Kong Inges Mænd, som var komne senere afsted østenfra. Der var Gyrd Aamundesøn, Kong Inges Fostbroder – han var gift med Gyrid, Gregorius's Søster –, den anden var Gyrd Lagmand Gunhildsøn, den tredje Haavard Klining. Haakon lod dræbe Gyrd Aamundesøn og Haavard Klining, men han tog Gyrd Lagmand med sig og fór øster i Viken.

5. Men da Kong Inge spurgte det, da fór han øster efter dem; de mødtes øster i Elven. Kong Inge lagde op i Aaen ad det nordre (vestre) Elveløb og sendte Speidere foran sig efter Haakons Hær. Men Kong Inge lagde til Land ude ved Hising og biede der paa Speiderne. Men da Speiderne kom tilbage, da gik de til Kongen og sagde, at de havde seet Kong Haakons Hær og al deres Stilling: at de laa oppe ved Pælene og havde bundet sine Bagstavner til Pælene; de havde to Østerfarerknarrer og havde lagt dem yderst af alle Skibene; paa Knarrene var det Hunkastellern1267 og ligeledes Kasteller fremme i Stavnen paa begge. Men da Kongen havde spurgt, hvad for Udrustning [619] de havde, da lod han blæse hele Hæren til Husting. Men da Tinget var sat og fredlyst, da søger Kongen Raad hos sine Mænd, taler til Gregorius Dagsøn og sin Maag Erling Skakke og andre Lendermænd og Skibsstyremænd og fortæller dem om Haakons Mænds Udrustning. Gregorius svarede først og aabenbarede sin Vilje; han sagde: «Det har været Møder nogle Ganger mellem os og Haakon, og han har oftest havt siere Folk, men har dog kommet til kort i Skiftet med os. Men nu har vi meget større Hær, og nu vil det tykkes de Mænd rimeligt, som nylig har mistet sine gjæve Frænder for dem, at her mon det være godt for at tage Hevn, thi de har nu længe trukket sig unda os i Sommer; vi har ofte sagt det, at hvis de biede paa os, saa som det nu siges at de vil, da vilde vi vaage os til at møde dem. Nu faar det siges om mit Sindelag, at jeg vil lægge til Slag med dem, om det ikke er imod Kongens Vilje, thi jeg tænker endnu, som det før har hændt, at de vil komme til at vige, om vi lægger modig frem; jeg vil lægge til der, det synes andre farligst.» Til Gregorius's Tale blev det sterke Tilraab, og alle sagde sig rede til at lægge til Slag med Haakon og hans Mænd. Man roede da med alle Skibene op efter Aaen, indtil begge Hærene saa hverandre; da veg Kong Inges Mænd fra Aastrømmen ud under Øen.n1268 Da havde Kongen Samtale med alle Styremændene og bad dem holde sig rede til at gaa imod Fienden og talte da til Erling Skakke, idet han sagde, som sandt var, at ingen i Hæren var en klogere Mand eller mere øvet i Strid, om end nogle var mere paagaaende. Kongen vendte sig fremdeles i sin Tale til flere Lendermænd og nævnte nogle ved Navn; han endte sin Tale saa, at han bad hver lægge det Raad frem, som han saa gavnede bedst, saa at siden alle skulde være enige om det samme.

6. Erling Skakke svarede paa Kongens Tale: «Jeg er skyldig, Konge, til at svare paa Eders Tale; men hvis I vil vide, hvad mit Raad monne være, da skal jeg lade Eder høre det. Den Plan, som nu er lagt, er tvert imod mit Sind; thi dette kalder jeg et Uføre, at vi skal kjæmpe med dem under disse Forhold, om vi end har en stor og vakker Hær. Hvis vi skal gaa imod dem og ro op imod denne Aastrøm, naar det er tre Mænd i hvert Halvrum, da maa den ene ro, den anden dække ham; hvad er det andet, end at det bare vil være en Tredjedel af vor Hær til at kjæmpe? Det synes mig saa, som at de vil være ilde farne i Striden, som sidder ved Aarerne og vender Ryggene til sine Uvenner. Giv I mig Tid til at lægge Raad, men jeg lover til Gjengjæld, at jeg skal finde paa sligt Raad, inden tre Dager er gaaet, at vi skal lettere komme til at fare til Møde med dem.» Og man merkede meget i Erlings Tale, at han raadede fra at lægge til; men ikke mindre eggede mange andre til og mente, at Haakons Mænd vilde løbe op paa Land fremdeles som forhen: «og da har vi ikke nogen af dem,» sagde de; [620] «men nu har de en ringe Styrke, og vi har dem helt i vor Magt.» Gregorius talte faa Ord derom og sigtede paa, at det var Erlings vigtigste Grund til at raade fra at lægge til, at han vilde gjøre de Raad unyttige, som Gregorius kom frem med, snarere end at han forstod dette bedre end alle andre.

7. Kong Inge sagde da til Erling: «Maag, nu vil vi følge Dine Raad om, hvorledes vi skal ordne os med at lægge frem; men siden vore Raadgivere helst ønsker det, da skal vi nu lægge frem imod dem idag.» Da sagde Erling: «Alle Skuter og lette Skibe skal ro uden om Øen og op det østre Elveløb og saa ned imod dem og saa friste, om de kan faa løst dem fra Pælene; men da skal vi ro Storskibene op imod dem, og da ved vi ikke, inden det er prøvet, om de lægger saa meget bedre frem end jeg, som de er hidsigere.» Dette Raad likte alle godt. Et Nes gik frem mellem dem og Haakons Hær, og man kunde ikke se fra den enes Skibe til den andens. Men da Skutehæren roede op efter Aaen, da saa Haakons Mænd dem, men de havde forud været til Samtale og holdt Raad; nogle mente, at Kong Inges Mænd vilde lægge til, men mange troede, at de nok ikke trøstede sig dertil, da det tyktes at gaa sent med det; men de stolede meget paa sin Udrustning og sit Folketal. I deres Flok var det mange Stormænd; der var Sigurd af Røir og de to Simonsønner, der var ogsaa Nikolas Skjaldvarsøn og Eindride, Jon Mårnevs Søn, som da var den navnkundigste og vennesæleste Mand i Trøndelagene; der var mange andre Lendermænd og Flokkehøvdinger. Men da de saa, at Inges Mænd roede med mange Skibe ud efter Aaen, da troede Haakons Mænd, at Inges Hær vilde fly, huggede Tengslerne fra Skibene, greb derpaa til Aarerne og roede efter dem og vilde forfølge dem. Skibene gik raskt for Strømmen, og da de kom ned efter Aaen forbi Neset, som før var mellem dem, da saa de, at Inges Hovedstyrke laa ude ved Øen Hisingen. Inges Mænd saa da, hvor Haakons Skibe fór, og tænkte, at de vilde lægge imod dem. Det blev da meget Uro og Vaabenbrag og Eggen, og de satte i Hærraab. Men Haakons Mænd vendte da sine Skibe imod Nordlandet, og der er en Vig, saa de kom ud af Strømmen. De gjorde sig der rede, fæstede Bagstavnstaugene op paa Land, vendte Fremstavnene ud, bandt alle Skibene sammen, lod Østerfarerknarrene ligge udenfor de andre Skibe, den ene ovenfor, den anden nedenfor, og bandt dem fast til Langskibene. Men midt i Flaaden laa Kongsskibet og der næst Sigurds Skib, men paa den anden Side af Kongsskibet laa Nikolas, men der næst Eindride Jonsøn. Alle de mindre Skibe laa længere ude; de havde næsten fyldt alle sine Skibe med Sten og Vaaben.

8. Sigurd af Røir talte og sagde: «Det er at vente, at det nu vil komme frem, som længe i Sommer har været lovet os, at vi skal møde Kong Inge; vi har nu ogsaa meget længe rustet os imod dem, og mange af vore Mænd har talt stort om, at de ikke skulde famle eller fly for Kong Inge eller Gregorius, og er det nu godt at mindes [621] de Ord; men vi, som før er blevne noget tandsaare i vore Sammenstød, kan tale med mindre Tryghed om dette; det er saa, som enhver har hørt, at vi har meget ofte faret i Ulykkesfærder for dem. Men ikke desmindre er det nu nødvendigt at gjøre saa mandig Modstand, som vi kan, og at staa saa fast, vi kan; thi det er den eneste Udvei, vi har, til at vinde Seier. Men om vi end har lidt færre Folk end de, saa faar dog lykken raade for, hvem som skal vinde Seier, og det er det bedste Haab for vor Sag, at Gud ved, at vi har bedst Ret. Inge har forhen hugget sine to Brødre ned; men det kan enhver Mand se, hvad for Faderbod han vil unde Kong Haakon, den at hugge ham ned som sine andre Frænder, og det vil vise sig paa denne Dag. Haakon krævede i Førstningen ikke mere end den Tredjedel, som hans Fader havde havt, og det blev ham negtet; men efter min Mening har Haakon bedre Ret til at tage Arv efter sin Farbroder Øistein end Inge eller Simon Skaalp eller de andre Mænd, som tog Kong Øistein af Dage. Mange af dem, som vilde frelse sin Sjæl og havde gjort slige store Synder som Inge, vilde vel finde, at de ikke for Gud vilde vove at kalde sig med Kongsnavn, og det undres jeg paa, at Gud taaler slig Frækhed af ham, og det vil vel Gud, at vi skal styrte ham. Lad os kjæmpe djervt, thi Gud vil give os Seier; men hvis vi falder, da vil han gjengjælde os det med mangfoldig Glæde, hvis han giver onde Mænd Magt til at gaa over os. Farer nu frem med Overlæg og mist ikke Modet, naar det kommer til Kamp; hver vogte sig og sine Sidemænd, men Gud vogte os alle.» Sterke Raab blev gjort til Sigurds Tale, og alle gav gode løfter om at holde Stand. Kong Haakon gik op paa Østerfarerknarren, og det blev der sat Skjoldborg om ham; men hans Merke var paa det Langskib, som han forud havde været paa.

9. Nu er det at fortælle om Inges Mænd; da de saa, at Haakons Mænd gjorde sig rede til Kamp – det var da Aaen alene mellem dem –, da sendte de en Løbeskute ud efter den Del af Hæren, som havde roet bort, med Bud om, at de skulde vende om; men Kongen og hele Hæren biede paa dem, og de ordnede sin Hær til at lægge frem. Da talte Høvdingene og sagde Hæren sin Mening, det først, hvilke Skibe skulde ligge nærmest, og dernæst, hvor hvert Skib skulde lægge til. Gregorius sagde: «Vi har en stor og vakker Hær. Nu er det mit Raad, at I, Konge, ikke skal være med i Kampen; thi da er alt vel vogtet, naar I er det, og ingen ved, hvor en uvittig Skyttes Pil kan gjøre Skade. De har den Udrustning, at det fra Hunkastellene paa Kjøbskibene kastes Sten og skydes, og da er det lidt mindre Fare for dem, som staar fjernt. De har ikke større Hær; men det er vort, Lendermændenes, Ønske at holde Slag imod dem. Jeg vil lægge mit Skib imod det af deres Skibe, som er størst, og jeg venter fremdeles, at det bliver en kort Prøve at kjæmpe med dem. Saa har det oftest gaaet ved vore Møder, om end Folkemonnen har været paa en anden Side end nu.» Alle likte godt det, som Gregorius sagde, at Kongen selv ikke skulde være med i Slaget. Da sagde [622] Erling Skakke: «Det Raad vil jeg støtte, at I, Konge, ikke farer til Slaget; jeg ser paa deres Udrustning, at vi vil trænge til at vogte os vel, om vi ikke skal faa stort Mandetab af dem; det tykkes mig «bedst at binde om hele Lemmer». Det Raad, som vi før kom frem med idag, det talte mange imod, og de sagde at jeg vilde ikke kjæmpe; men mig tykkes det, at det nu har vendt sig til stort Held for os, siden de nu er borte fra Pælene; men nu er det kommet saa vidt, at jeg ikke vil raade fra at lægge til Slag, thi jeg ser nu det, som alle vel ved, hvor nødvendigt det er at drive bort denne Ulykkesflok, som nu har faret over alt Landet med Ran og Rov, saa at Mænd derefter kan bygge Landet i Fred og tjene en Konge, den som er saa god og retsindig som Kong Inge er, og dog har han længe havt Møie og Uro af sine Frænders Overmod og Uretfærdighed og været et Vern for hele Almuen og lagt sig i mangfoldig Fare for at frede Landet.» Meget og snildt talte Erling, og end flere Høvdinger, og de endte paa samme Maade, at alle eggede til at lægge frem. De biede, indtil al deres Hær kom sammen. Kong Inge havde Bøgesuden og føiede sig efter sine Venners Bøn, at han ikke lagde til Slaget, men laa efter ved Øen.

[623] 10. Nu da Hærene var rede, lod de ro frem, og begge Hære satte i Hærraab; Inges Mænd tengede ikke sine Skibe og fór ikke i en linje, thi de roede tvers over Strømmen, og Storskibene drev meget. Erling Skakke lagde til Kong Haakons Skib og stak Stavnen frem mellem det og Sigurds Skib. Nu blev det Kamp. Men Gregorius's Skib svingede op paa Grunden og heldede meget, saa at de i Førstningen ikke kom med i Kampen. Men da Haakons Mænd saa det, da lagde de til og søgte imod dem; men Gregorius's Skib blev liggende fast. Da lagde Ivar, Haakon Mages Søn, til, og løftingene gled imod hinanden. Ivar krøkede en Stavnljaan1269 om Gregorius, der han var smalest, og hagede ham til sig, og Gregorius vaklede ud imod Skibsbordet, men ljaaen drog sig op efter Siden, og det var nær ved, at han fik haget Gregorius overbord. Gregorius blev lidet saaret, thi han havde Spangebrynje.n1270 Ivar raabte paa ham og sagde, at han havde tykke Klæder. Gregorius svarede, at han stelte saa med ham, at det trængtes, «og gik de dog ikke af». Da var det nær ved, at Gregorius og hans Mænd maatte gaa overbord, indtil Aslak Unge fik kastet et Anker op i deres Skib og drog dem af Grunden. Da lagde Gregorius til Ivars Skib, og de kjæmpede nu en lang Stund. Gregorius's Skib var større og havde flere Mænd; mange faldt nu paa Ivars Skib, men somme løb overbord. Ivar blev haardt saaret, saa at han ikke kunde kjæmpe. Men da hans Skib var ryddet, da lod Gregorius ham flytte til Land og hjalp ham til at komme bort. De var Venner siden.

11. Men da Kong Inge og hans Mænd saa, at Gregorius var kommet paa Grund, kaldte Kongen paa sine Folk, at de skulde ro til. Han sagde: «Dette var det uforstandigste Raad, at vi skulde ligge efter her, mens vore Venner fór til Kamp; vi har det Skib, som er størst og bedst udrustet i hele Hæren. Nu ser jeg, at Gregorius trænger Hjælp – den Mand, som jeg bør lønne bedst –, og lad os lægge til Kampen saa haardt, vi kan. Det er ogsaa rettest, at jeg er med i Slaget; thi jeg vil tilegne mig Seieren, hvis den vindes. Men om jeg end vidste forud, at vore Mænd skulde have Useier, da var det dog det eneste for os at være der, hvor vore andre Mænd er; thi jeg kan jo ikke udrette noget, hvis jeg mister de Mænd, som er mit Vern og er de kjækkeste og længe har været Styrere for mig og mit Rige.» Han bad dem sætte op Merket, og saa blev gjort, og de roede over Aaen. Da var Kampen som hidsigst, og Kongen fik ikke Rum til at lægge frem, saa trangt laa Skibene. Da lagde de til under Østerfarerknarrene; der blev det sendt ud over dem Spyd og Paalstavern1271 og saa store Stener, at ingen kunde holde det ud, og de kunde ikke være der. Men da Hærmændene saa, at Kongen var kommet, da gav de Rum for ham, og han lagde da til Eindride Jonsøns Skib. Da gik Haakons Mænd fra Smaaskibene og gik op paa Knarrene, men somme iland. Erling Skakke og hans Mænd havde en haard Strid; han var i Forrummet [624] og raabte paa sine Stavnboer og bød dem gaa op paa Kongsskibet. De svarede, at det var ikke let, og at det var Jernn1272 der foran paa Rælingen. Erling gik da frem i Stavnen, og han havde ikke været der længe, før end de naaede at gaa op paa Kongsskibet og ryddede det Skib. Da tog hele Hæren paa at fly; efter det løb mange paa Sjøen, mange faldt, men Mængden fik komme iland. Saaledes som Einar Skulesøn siger:

Mange faldt i Floden

fra Skibets Stavner

(der fik Ulven Føde),

flød for Strømmen Ligene.

Iskold Elv blev farvet

af det hede Blodet,

med Vandet ud til Havet

det varme Blod strømmed'.

I stride Flod flød mange

stavnblodige Skibe (Buer

blev bøiet), og røde Sverde

sendtes mod vaade Hjelmer;

inden fra Havhestene

Høvdingers Hær flygted'

paa Land (Haakons Følge

faatalligt blev i Kampen).

Einar digtede om Gregorius Dagsøn en «Flokk», som kaldes Elveviserne. Kong Inge gav Nikolas Skjaldvårsøn Grid, da hans Skib var ryddet, og han gik da til Kong Inge og var med ham siden, saalænge han levede. Eindride Jonsøn løb op paa Kong Inges Skib, da hans Skib var ryddet, og bad om Grid for sig. Kongen vilde give ham Grid, men Haavard Klinings Søn løb til og hugg ham Banehugg, og det Verk blev meget lastet; men han sagde, at Eindride havde raadet hans Fader Haavards Drab. Over Eindride sørgede man meget, og dog mest i Trøndelagene. Det faldt der mange af Haakons Mænd, men ikke flere Høvdinger; af Inges Mænd faldt faa, men mange blev saarede. Haakon flyede op paa Land, men Inge fór med sin Hær nord i Viken; han og Gregorius var i Viken om Vinteren. Men da Kong Inges Mænd kom til Bjårgyn fra Slaget, – Ivar af Eldasn1273 Sønner Bergljot og hans Brødre –, da dræbte de Nikolas Skegg, som havde været Gjaldkere, og for siden hjem nord i Trondhjem. Haakon kom nord før Jul, men Sigurd var stundom hjemme paa Røir. Gregorius havde af Inge faaet Grid for ham, at han skulde have alle sine Eiendommer, thi Gregorius og Sigurd var nære Frænder. Kong Haakon var i Kaupangen over Julen, og en Aften tidlig i Julen kjæmpede hans Mænd med hverandre i Hirdstuen, og 8 Mænd fik Bane, og mange blev saarede. Men efter den 8de Dag Jul fór Haakons Mænd, Alv Rode, Ottar Birtings Søn, og nær 80 Mænd ind til Elda og kom uventet paa dem i Førstningen af Natten, da hine var drukne, og satte Ild paa Stuen; men de gik ud og vergede sig. Men der faldt Bergljot Ivarsøn og hans Broder Agmund og mange andre Mænd. Det havde været nær treti Mænd inde der. Om Vinteren døde nord i Kaupangen Andres Simonsøn, Køng Haakons Fostbroder, og man [625] sørgede meget over ham. Erling Skakke og Kong Inges Mænd, de som var i Bjårgyn, lod den ene og anden Gang om Vinteren, som om de vilde fare nord og tage Kong Haakon; men det blev det ikke noget af. Gregorius sendte de Ord østenfra Konungahella, at hvis han sad ligesaa nær som Erling og hans Mænd, da vilde han ikke sidde rolig i Bjårgyn, naar Haakon lod dræbe Kong Inges Venner og deres Hirdbrødre i Trondhjem.

12. Kong Inge og Gregorius fór om Vaaren vester til Bjårgyn. Men saasnart Haakon og Sigurd spurgte det, at Kong Inge havde faret fra Viken, da fór de Landveien øster til Viken. Men da Kong Inge og hans Mænd kom til Bjårgyn, da kom det op en Strid mellem Haldor Brynjulvsøn og Bjørn Nikolassøn. Bjørns Huskarl spurgte Nikolas's Huskarl en Dag, da de mødtes nede paa Bryggerne, hvorfor den anden var saa bleg; men han sagde, at han havde aareladt sig. «Ikke vilde jeg for Blodtab være saa fisbleg, som Du er.» «Men jeg tror,» sagde den anden, «at Du vilde bære Dig værre og end mindre drengelig.» Og ikke var det større Ophav til Trætten end som saa. Da voxte det ene Ord af det andet, indtil de trættede og dernæst kjæmpede. Da blev det sagt til Haldor Brynjulvsøn, at hans Huskarl var saaret paa Bryggerne; men Haldor drak da i Gaarden nærved, og gik han derefter didhen. Men forud var Bjørns Huskarler komne, og det tyktes Haldor, at de havde afgjort Sagen ujevnt, og hans Mænd pussede da og slog til Bjørns Huskarler. Da blev det meldt Bjørn Bukk, at Vikverjerne bankede hans Huskarler nede paa Bryggerne. Da tog Bjørn og hans Mænd sine Vaaben og fór til og vilde hevne sine Mænd; de fik nu Saar af hverandre. Da blev det sagt Gregorius, at hans Maag Haldor trængte Hjælp, og at hans Huskarler blev huggede ned ude paa Strætet. Da løb Gregorius og hans Mænd i sine Brynjer og fór til. Da spurgte Erling Skakke, at hans Søstersøn Bjørn kjæmpede med Haldor og Gregorius inde paa Bryggerne, og at han trængte Hjælp. Da fór han til og havde mange Mænd med og bød alle Mænd til Hjælp; «det var en Skam for Folk der,» sagde han, «om en Vikværing skal gaa over os her i vor Frændebygd, og det vil evig og altid komme til at sidde paa os.» Der faldt 14 Mænd, og 9 af dem døde strax, men de 5 døde siden af sine Saar, og mange andre fik Saar. Da kom det Bud til Kong Inge, at Gregorius og Erling kjæmpede inde paa Bryggerne, og han fór til og vilde skille dem, men kunde ikke udrette noget, thi de var saa hidsige begge. Da raabte Gregorius til Kong Inge og bad ham fare bort; han sagde, at han ikke kunde udrette noget under disse Forhold: «det vilde være den største Ulykke, om han kom til Skade; thi ingen kan vide, hvem den er, som ikke vil spare sig for slig Udaad, om han tykkes at have Leilighed til det.» Da fór Kongen bort. Men da den værste Kamp holdt op, gik Gregorius og hans Mænd op til Nikolaskirke;n1274 men Erling og hans Mænd gik efter, og de raabte da til hverandre. Siden kom Kong Inge anden Gang og forligte dem; da vilde begge, [626] at han alene skulde afgjøre det mellem dem. De spurgte da, at Haakon var i Viken, og Kong Inge med Gregorius fór øster og havde mange Skibe. Men da de kom øster, da veg Haakon og hans Mænd unda, og det blev ikke noget Slag af. Fór da Kong Inge ind til Oslo, men Gregorius var i Konungahella.

13. Gregorius spurgte lidt senere, at Kong Haakon og hans Mænd var der, som heder Saurbøer;n1275 det er oppe ved Skogbygdene. Han fór did og kom om Natten og tænkte, at Haakon og Sigurd vel var paa den største Gaard, og satte der Ild paa Husene. Haakon og Sigurd var paa den mindre Gaard; de gik da til, der de saa Ilden, og vilde hjælpe sine Mænd. Der faldt Munaan, Søn af Aale Uskøind, Broder til Haakons Fader Kong Sigurd; Gregorius's Mænd dræbte ham, saasnart han vilde hjælpe dem, som blev indebrændte; de gik ud, og der blev mange Mænd dræbte. Asbjørn Jalda undkom fra Gaarden; han var den værste Viking og var bleven saaret. En Bonde mødte ham, og Asbjørn bad, at Bonden skulde lade ham komme unda, og sagde, at han vilde give Penger for det. Bonden sagde, at han vilde gjøre det, som han [627] havde mere Lyst til, da han ofte havde gaaet i Rædsel for ham, og huggede ham Banehugg. Haakon og Sigurd kom unda, men mange af deres Mænd blev dræbte. Siden fór Gregorius øster til Konungahella. Lidt senere fór Haakon og Sigurd til Haldor Brynjulvsøns Gaard paa Vettaland og satte Ild paa Husene og brændte dem. Haldor gik ud og blev strax hugget ned, og hans Huskarler med ham; det blev dræbt næsten 20 Mænd i alt. Sigrid, hans Kone, var Gregorius's Søster; hende lod de gaa bort til Skogen i bare Natserken. Der tog de Aamunde, Søn af Gyrd Aamundesøn og af Gyrid Dagsdatter, Gregorius's Søster, og havde ham med sig; han var da 5 Vintre gammel.

14. Gregorius spurgte disse Tidender, som tyktes ham store; han spurgte nøie efter, hvor de var. Gregorius fór i de sidste Juledager fra Konungahella med en stor Hær, og de kom til Forsn1276 den 13de Dag Jul.n1277 Han var der om Natten, og Affaredagn1278 havde han der Ottesang, og derefter blev Evangeliet læst for ham; det var en Lørdag. Og da Gregorius og hans Mænd saa Haakons Hær, syntes Haakons Hær dem meget mindre end deres egen. Det var en Aa mellem dem, der de mødtes; hun heder Bevja;n1279 det var daarlig Is paa Aaen, thi det gik Flod op under Isen udenfra. Haakons Mænd havde hugget Vaaker i Aaen og maaket Sne over, saa at man ikke kunde se Vaakerne. Da Gregorius kom til Aaen, talte han og sagde, at Isen tyktes ham farlig; det var raadeligst for dem at fare til Broen, som var lidt længere oppe over Aaen. Bondemændene svarede og sagde, at de ikke skjønte, hvad det var Aarsag til, at han ikke turde søge imod dem over Isen, ikke større Hær end de havde imod; de mente, Isen var fuldgod, og sagde, at Lykken tyktes at svigte ham. Gregorius svarede og sagde, at sjelden havde man trængt til at skylde ham for Rædhed, og det skulde man heller ikke herefter; han bad dem følge ham vel og ikke staa efter ham, naar han gik ud paa Isen; det var deres Raad, at han skulde gaa ud paa daarlig Is, men det havde han ikke Lyst til; «men dog vil jeg høre paa Eders Anker,» sagde han og bød, at hans Merke skulde føres frem. Han gik da ud paa Isen med sin Hær; men saasnart Bønderne fandt, at Isen var daarlig, da veg de tilbage. Gregorius sank i Isen, men ikke dybt; han bad sine Mænd vogte sig, men det gik ikke flere efter ham end nær 20 Mænd; alle de andre veg tilbage. En Mand af Haakons Flok skjød en Pil imod ham, og den traf ham i Struben. Der faldt Gregorius og ti Mænd med ham, og her ender nu Fortællingen om ham. Men det var alles Tale, at han har været den største Høvding blandt Lendermændene i Norge i de Mænds Tid, som da levede, og at han har været velvilligst mod os Islændinger, siden Kong Øistein den ældre døde. Gregorius's Lig blev ført op paa Håvund og gravet i Gimsø ved det Nonnekloster, som der er.n1280 Der var da Gregorius's Søster Baugeid Abbedisse.

[628] 15. To Aarmænd fór med disse Tidender ind i Oslo for at fortælle dem til Kong Inge; men da de kom did, krævede de at faa Kongen i Tale. Han spurgte, hvad Tidender de sagde. «Gregorius Dagsøns Fald,» sagde de. «Hvorledes bar det saa ilde til?» sagde Kongen. De fortalte ham. Kongen svarede: «Der raadede da de, som var mindst forstandige.» Det er sagt, at han tog sig saa nær deraf, at han græd som et Barn. Men da det gik af ham, sagde han dette: «Jeg vilde fare til Gregorius, saasnart jeg spurgte Haldors Drab, thi jeg tyktes vide, at Gregorius ikke vilde sidde saa længe, uden at han vilde søge Hevn. Men Folket her lod, som om intet var saa nødvendigt som denne Juledrik, og som den ikke kunde brydes af. Thi jeg ved vist, at om jeg havde været der, vilde det enten være faret frem med bedre Raad, eller ogsaa vilde jeg og Gregorius have faret begge til ét Gjestebud. Men der er den Mand falden, som har været bedst imod mig og mest har holdt Landet i min Haand; men det troede jeg indtil nu, at det vilde være kort mellem os. Nu skal jeg love det ene, at fare til Møde med Haakon og hans Mænd, og skal da ét af to hænde: at jeg skal faa Bane eller ogsaa skal jeg stige over Haakon og hans Mænd; men om de end alle kommer til Skade, er dog ikke slig en Mand, som Gregorius var, fuldhevnet.» En Mand svarede og sagde, at han lidet vilde trænge til at søge imod dem; «de agtede at fare imod ham.» Kristin, Kong Sigurds Datter og Kong Inges Søskendebarn, var der i Oslo. Kongen spurgte, at hun vilde fare bort fra Byen, og sendte hende Bud og spurgte, hvorfor hun vilde ud af Byen. Hun svarede, at det tyktes hende farligt, og at det ikke var for Kvinder at være der. Kongen bad, at hun ikke skulde fare bort: «Hvis vi vinder Seier, som jeg tænker, da vil Du være vel holden her; men hvis jeg falder, da vil vel mine Venner ikke faa Lov til at stelle om mit Lig. Da skal Du bede om, at det gives Dig Lov til at stelle om Liget; dermed kan Du bedst lønne mig for det, at jeg har været god imod Dig.»

16. Blasiusmessedagn1281 imod Kvelden kom det Bud til Kong Inge, at Haakon var da ventendes til Byen. Da lod Kong Inge blæse Hæren op fra Byen og lod fylke, og blev da talt nær firti Hundreden1282 Mænd. Kongen lod Fylkingen være lang og ikke mere end fem Mænd i Dybden. Da talte Mænd til Kongen, at han ikke skulde være i Slaget, og sagde, at det laa stor Vegt paa hans Liv, «og lad Din Broder Orm være Høvding for Hæren.» Kongen svarer: «Det tror jeg, at hvis Gregorius levede og han var her nu, men jeg var falden og han skulde hevne mig, da vilde han ikke ligge i Gjemsel, men vilde være selv i Slaget. Og om jeg end er mindre dygtig for min Vanførheds Skyld, end han var, da skal jeg dog ikke have daarligere Vilje imod ham; og ikke er det at vente, at jeg ikke skal være i Slaget.» Saa siger Mænd, at Gunhild, som Simon havde havt til Kone, Kong Haakons Fostermoder, lod sidde uden1283 til Seier [629] for Haakon, men at hun fik det Svar, at de skulde kjæmpe imod Kong Inge om Natten, men aldrig om Dagen, da skulde det gaa dem vel. Tordis Skeggja nævntes den Kvinde, som det sagdes sad ude; men ikke ved jeg, om det er sandt. Simon Skaalp havde gaaet til Byen og lagt sig ned for at sove, og vaagnede ved Hærraabet. Men da det led paa Natten, kom det Bud til Kong Inge; det blev ham sagt, at Haakon og hans Mænd da fór ind over Isen,n1284 men Is laa fra Byen helt ud til Hovedøen.n1285

17. Kong Inge gik da med sin Hær ud paa Isen og satte sin Fylking udenfor Byen. Simon Skaalp var i den Armen, som vendte ud til Trælaborg;n1286 men i den Armen, som var inde foran Nonnesæter,n1287 var Gudrød, Suderøernes Konge, Olav Klinings Søn,n1288 og Jon, Søn af Svein, Søn af Bergtor Bukk. Men da Haakons Mænd kom henimod Kong Inges Fylking, da raabte begge Hære Hærraab. Gudrød og Jon gjorde Tegn til Haakons Mænd og lod dem vide, hvor de stod. Siden vendte Haakons Mænd [630] sig did, men Gudrøds Hær flyede strax, og det kunde være nær 15 Hundreden1289 Mænd. Men Jon og en stor Flok med ham løb over til Haakons Hær og kjæmpede sammen med dem. Dette blev sagt til Kong Inge. Han svarede saa: «Stor Forskjel er det paa mine Venner; aldrig vilde Gregorius fare saa, medens han levede.» Da bad man Kongen, at man skulde sætte ham paa en Hest, saa han kunde ride fra Slaget og op paa Raumarike: «der vil Du faa Folk nok strax idag.» «Ingen lyst har jeg til det,» sagde Kongen; «ofte har jeg hørt Eder sige det, – og det tykkes mig sandt –, at liden Lykke havde min Broder Kong Øistein, siden han gav sig paa Flugt, og han var dog vel udstyret med alt det, som sømmer en Konge. Nu kan jeg se det, hvor lidet det med min Vanførhed vil kunne lykkes, hvis jeg tager til det, som skulde saaledes mislykkes for ham, saa stor Forskjel som det var mellem vor Adfærd og Helse og al Aandskraft. Jeg var paa anden Vinter, da jeg blev tagen til Konge i Norge, men nu er jeg over fem og tyve. Mig tykkes, at jeg har havt i mit Kongedømme Vanskeligheder og Farer, snarere end Glæde og Ro; jeg har havt mange Kampe, stundom imod flere Folk, stundom imod færre, og det har været min største lykke, at jeg aldrig har kommet paa Flugt; raade Gud for mit Liv, hvor langt det skal blive, men aldrig skal jeg vende mig paa Flugt.»

18. Men da Jon og hans Mænd havde brudt Kong Inges ene Fylkingarm, da flyede ogsaa mange af dem, som havde staaet nær; og da skiltes Fylkingen og løste sig i Flokker, men da Haakons Mænd nu søgte fast frem, – da var det ogsaa næsten blevet Dagningn1290 –, da søgte de imod Kong Inges Merke; i den Strid faldt Kong Inge, men hans Broder Orm holdt da Slaget oppe. Da flyede mange Mænd op i Byen. Orm fór to Ganger ind i Byen, efterat Kongen var falden, og eggede Mændene, og begge Ganger gik han ud paa Isen og holdt Slaget oppe. Da søgte Haakons Mænd imod den Fylkingarm, som Simon Skaalp stod fore; og i den Kamp faldt af Inges Hær Gudbrand Skavhåggsøn, Kongens Maag. Men Simon Skaalp og Halvard Hikre gik imod hinanden og kjæmpede med sine Flokker og akede sig ud foran Trælaborg; i den Strid faldt de begge, Simon og Halvard. Orm Kongsbroder fik der et meget godt Lov, men flyede dog tilslut. Vinteren forud havde Orm fæstet sig Ragna, Nikolas Maases Datter, som Kong Øistein Haraldsøn havde havt, og skal da have Bryllup Søndagen efter;n1291 Blasiusmesse var paa Fredag. Orm flyede øster til Svitjod til sin Broder Magnus, som da var Konge der;n1292 men Ragnvald, deres Broder, var Jarl der. De var Sønner af Ingerid og Heinrek Halte;n1293 han var Søn af Svein, Søn af Svein Danekonge. Kristin Kongsdatter syslede om Kong Inges Lig, og blev han lagt i Stenvæggen i Halvardskirken udenfor Koret paa den søndre Side; da havde han været Konge [631] i 25 Vintre. I dette Slag faldt mange Mænd af begge Hærer, men dog mange flere af Inges Hær. Arne Frireksøn faldt af Inges Hær. Men Haakons Mænd tog op Bryllupskosten og meget andet Hærfang.

19. Kong Haakon lagde da hele Landet under sig og satte sine Mænd i alle Sysler og ligesaa over Kjøbstæderne. Kong Haakon og hans Mænd holdt sine Stævner i Halvardskirke, naar de raadede Landraad. Kristin Kongsdatter gav Penger til den Prest, som havde at tage vare paa Kirkenøglerne, at han skulde skjule en af hendes Mænd i Kirken, saa at han kunde høre Haakons og hans Mænds Taler. Men da hun blev var ved, hvad de blev enige om, sendte hun Bud til Bjårgyn til sin Mand Erling Skakke, at han maatte aldrig tro dem.

20. Det hændte paa Stiklarstader i Slaget, som før blev skrevet, at Kong Olav kastede fra sig Sverdet Neite, da han fik et Saar. Men en Mand, svensk af Æt, havde brukket sit Sverd og tog da op Sverdet Neite og kjæmpede med det. Men den Mand kom unda fra Slaget og fór bort med de andre Flygtninger; han kom frem i Svitjod og fór hjem til sin Gaard. Han havde det Sverd i al sin Levetid, men siden hans Søn, og den ene efter den anden af disse Frænder tog det, og med Eiendommen af Sverdet fulgte stadig det, at den ene sagde den anden Sverdets Navn og tillige, hvor det var kommet fra. Men det var længe senere, da Kirjalaxn1294 var Keiser i Miklegaard, at det var der i Gaardenn1295 store Flokker af Væringer; da bar det saa til en Sommer, da Keiseren var paa Hærfærd, at de laa i Hærboder. Væringene holdt Vagt og vaagede over Kongen; de laa paa Voldene udenfor Hærbodene; de skiftede Natten mellem sig til at vaage, og de, som forud havde vaaget, lagde sig derefter ned og sov. De var alle fuldt væbnede. Det var deres Sed, naar de lagde sig til at sove, at hver havde Hjelm paa Hovedet og Skjold over sig og Sverd under Hovedet, og skulde han lægge høire Haand paa Sverdets Haandtag. En af dem, som havde faaet den Lod at holde Vagt den sidste Del af Natten, vaagnede i Dagningen; da var hans Sverd borte; men da han ledte efter, da saa han Sverdet ligge paa Volden langt fra ham. Han stod op og tog Sverdet; han troede, at hans Fæller, som havde vaaget, vel havde gjort ham det til Spot, at liste Sverdet fra ham; de negtede det for sig. Dette samme hændte tre Nætter. Da undredes han meget selv, og saa andre, som saa eller Hørte det, og man spurgte ham efter, hvad som var Aarsag til det. Da sagde han, at det Sverd kaldtes Neite, og at Olav den hellige havde eiet det og baaret det selv i Slaget paa Stiklarstader; han sagde ogsaa, hvorledes det siden var gaaet med det Sverd. Siden blev dette fortalt til Kong Kirjalax; da lod han den Mand, som fór med Sverdet, kalde til sig og gav ham Guld, tre Ganger saa meget som Sverdets Værd. Men Kongen lod Sverdet bære til den Olavskirke, som Væringene holder; det var siden der over [632] Alteret. Eindride unge var i Miklegaard, da dette hændte; han fortalte denne Saga i Norge, saaledes som Einar Skulesøn vidner i den Draapa, som han digtede om Kong Olav den hellige; der er kvædet om denne Hændelse.

21. Det hændte i Grækenland, da Kong Kirjalax styrede der, at Kongen fór i Hærfærd til Blåkomændenesn1296 Land. Men da han kom paa Pezinernesn1297 Volder, da kom det der en hedensk Konge imod ham med en vældig Hær. De havde havt med sig did Hestfolk og meget store Vogner, og ovenpaa dem var det Skyde-skaar. Men naar de gjorde [633] sig rede til Natteleie, stillede de Vognene op, den ene ved den anden, udenfor sine Hærboder, men udenfor dem grov de et stort Dige. Det var da alt sammen saa stort et Vern, som om det var en Borg. Den hedenske Konge var blind. Men da Grækerkongen kom, stillede Hedningene sin Fylking paa Voldene foran Vognborgen. Da stillede Grækerne sin Fylking imod dem, og de red nu begge imod hverandre og kjæmpede. Det gik da ilde og uheldig; Grækerne flygtede og havde faaet stort Mandefald, men Hedningene fik Seier. Da stillede Kongen op en Fylking af Franker og Flæminger, og siden red de frem imod Hedningene og kjæmpede med dem; det gik dem som de forrige, at mange blev dræbte, men alle flygtede, som kom unda. Da blev Grækerkongen meget vred paa sine Hærmænd, men de svarede ham og bad ham da tage til Væringene, sine Vinbelger. Kongen siger saa, at han ikke vilde spilde sine bedste Mænd saaledes, at lede imod saa stor en Hær saa faa Mænd, om de end var modige. Da svarede Tore Helsing, som da forestod Væringene, paa Kongens Ord: «Om det end var brændende Ild imod, saa vilde jeg og mine Mænd strax løbe i den, om jeg vidste, at det kunde kjøbes derved, at I da siden fik Fred, Konge.» Men Kongen svarede: «Gjør I løfter til den hellige Olav, Eders Konge, for Hjælp og Seier.» Væringene havde halvfemte Hundreden1298 Mænd. Da gjorde de med Haandfæstning sit Løfte, at reise en Kirke i Miklegaard paa sin Kostnad og med gode Mænds Hjælp og lade den Kirke vie til den hellige Kong Olavs Hæder og Dyrkelse. Siden løb Væringene frem paa Volden. Men da Hedningene saa det, da sagde de til sin Konge, at nu fór endnu en Flok af Grækerkongens Hær, «og er dette kun en Haandfuld Mænd,» sagde de. Da svarede Kongen: «Hvem er den storslagne Mand, som rider der paa den hvide Hest foran deres Flok?» «Ikke ser vi ham,» sagde de. Det var der saa stor Folkemon, at det var 60 Hedninger imod en kristen Mand; men ikke desmindre gik Væringene djervt i Kampen. Men saasnart de kom sammen, da slog det sig Frygt og Rædsel i Hedningenes Hær, saa at de strax tog til at fly, men Væringene drev dem foran sig og dræbte snart en stor Mængde. Men da Græker og Franker, de som forud havde flyet for Hedningene, saa det, da søgte de frem og forfulgte de flygtende med dem. Da var Væringene komne op i Vognborgen, og der blev det det største Mandefald. Men da Hedningene flyede, blev den hedenske Konge tagen til Fange, og Væringene havde ham med sig. Da tog de kristne Mænd Hedningenes Hærboder og Vognborgen.

Magnus Erlingsøns Saga

[1161–1177]

[634] Erling havde nu faaet Vished om, hvad for Raad Haakons Mænd havde taget, og sendte han da Bud til alle de Høvdinger, som han vidste havde været Kong Inges tro Venner, og ligesaa til Kongens Hirdmænd og haandgangne Mænd, som havde kommet unda, og til Gregorius's Huskarler, og bød dem til Stævne. Men da de mødtes og holdt Samtale, da blev de strax enige om, at de skulde holde Flokken sammen, og det bandt de ved faste Aftaler sig imellem. Siden talte de om det, hvem de skulde tage til Konge. Da talte Erling Skakke og spurgte, om det vilde være Høvdingenes eller andre Stormænds Raad, at Simon Skaalps Søn, Harald Gilles Dattersøn, blev tagen til Konge, men Jon Halkelsøn blev Formand for Flokken. Jon undslog sig. Da spurgte man Nikolas Skjaldvårsøn, Kong Magnus Barfots Søstersøn, om han vilde blive Høvding for Flokken. Han svarede paa den Vis, at det var hans Raad, at man skulde tage den til Konge, som var kommen af Kongeætten, men den til at raade for Flokken, som kunde ventes at forstaa det; da vilde de have bedre for at faa Hjælp. Da spurgte man Arne Kongsmaag, om han vilde lade tage til Konge en af sine Sønner, Kong Inges Brødre. Han svarede det, at Kristins Søn, Kong Sigurds Dattersøn, var bedst ætbaaren til Kongedømme i Norge; «det er der,» sagde han, «den Mand til at styre for ham, som er skyldig til at bære Omsorg for ham og for Riget, nemlig hans Fader Erling, en vis og haardsindet Mand, meget prøvet i Kampe og en god Landsstyrer; ham vil det ikke skorte Fremgang i dette Raad, om Lykken vil følge.» Mange gik gjerne ind paa dette Raad. Erling svarede: «Saa høres det mig til, som om de fleste af dem, som man [635] har søgt hen tll, helst unddrager sig at tage op den vanskelige Sag. Nu tykkes det mig, om vi tager fat paa denne Sag, lige uvist, om den, som stiller sig i Spidsen for Flokken, faar Kongemagten, eller det gaar den Vei, som det forud er gaaet med mange, som har taget op saa store Raad, at de for den Sags Skyld har mistet al sin Eiendom og dermed Livet. Men hvis denne Sag faar Fremgang, da kan det være, at det er nogle, som vilde have taget dette Vilkaar. Den, som tager paa sig dette vanskelige Verk, kan trænge at sætte sterke Skranker imod, at han da støder paa Modstand eller Fiendskab af dem, som nu er med i dette Raad.» Alle lovede at gjøre dette Sambaand med fuld Troskab. Erling sagde: «Det faar jeg sige om mig, at det tykkes mig nær min Bane at tjene Haakon; og skjønt det tykkes mig farefuldt, vil jeg dog heller vove paa at lade Eder raade, og jeg vil tage ved Styrelsen af Flokken, hvis det er Eders Alles Raad og Ønske og I alle vil binde dette med Ed.» Alle lovede det, og paa den Stævne blev det aftalt, at de skulde tage Magnus Erlingsøn til Konge. Siden holdt de Ting i Byen, og paa det Ting blev Magnus tagen til Konge over hele Landet. Da var han fem Vintre gammel. Siden gik alle de Mænd ham tilhaande, som var der, og som havde været Kong Inge haandgangne, og hver af dem fik slige Navnbøder, som han forud havde havt hos Kong Inge.

2. Erling Skakke gjorde sig rede til en Færd og skaffede sig Skibe; han havde med sig Kong Magnus og alle de haandgangne Mænd, som var der. Der var med i Færden Arne Kongsmaag og Kong Inges Moder Ingerid og hendes to Sønner og Jon Kutiza, Sigurd Storks Søn, og Erlings Huskarler og ligesaa de, som havde været Gregorius's Huskarler; de havde ialt 10 Skibe. De fór syd til Danmark til Kong Valdemar og Buriz Heinreksøn, Kong Inges Broder. Kong Valdemar var en nær Frænde af Kong Magnus. Ingebjårg, Kong Valdemars Moder, og Malmfrid, Moder til Kristin, Kong Magnus's Moder, var Søstre, Døtre af Kong Harald østen fra Gardar; han var Søn af Valdemar, Jarisleivs Søn.n1299 Kong Valdemar tog vel imod dem, og han og Erling var ofte i Stævner og Raadslagninger, og det kom op af deres Taler, at Kong Valdemar skulde yde Kong Magnus al den Hjælp af sit Rige, som han maatte trænge til at vinde Norge og holde det siden, men Valdemar skulde have det Rige i Norge, som hans tidligere Frænder, Harald Gormsøn og Svein Tjugeskjeg, havde havt, hele Viken nord (vest) til Rygjarbit. Dette Raad blev bundet med Eder og Aftaler. Siden gjorde Erling og hans Følge sig rede til at fare fra Danmark og seilede ud fra Vendelskagen.

3. Kong Haakon fór strax om Vaaren efter Paasken1300 nord til Trondhjem; han havde da alle de Skibe, som Kong Inge havde havt. Haakon holdt Ting i Kaupangen, [636] og blev han der taget til Konge over hele Landet. Da gav han Sigurd af Røir Jarldømme, og blev han der taget til Jarl. Siden fór Haakon og Sigurd atter sydover og helt øster i Viken; Kongen fór til Tunsberg, men sendte Sigurd Jarl øster til Konungahella med noget af Hæren for at verge Landet, om Erling kom did søndenfra. Erling og hans Mænd kom til Agder og styrede strax nord til Bjårgyn; der dræbte de Arne Brigdarskalle, Kong Haakons Sysselmand, og fór derfra atter østover for at møde Kong Haakon. Men Sigurd Jarl havde ikke blevet var, at Erling var kommet søndenfra, og han var da endnu øster ved Elven, men Kong Haakon var i Tunsberg. Erling lagde til ved Rossanesn1301 og laa der nogle Nætter; Haakon rustede sig imod ham i Byen. Erling nærmede sig Byen; hans Mænd tog en Byrding og ladede den med Ved og Halm og satte Ild paa den, men Vinden stod op i Byen, og Byrdingen drev ind imod Byen. Han lod bære to Tauger ud paa Byrdingen og binde til den to Skuter; han lod ro dem saa efter, som Byrdingen drev foran. Men da Ilden var næsten kommet ind til Byen, da holdt de, som var paa Skuterne, i Taugene, for at ikke Byen skulde brænde. Det lagde sig Røg saa tykt over Byen, at man ikke kunde se noget fra Bryggerne, der Kongens Fylking stod. Siden førte Erling hele Hæren ind efter paa Vindsiden af Ilden og skjød op paa dem. Men da Bymændene saa, at Ilden nærmede sig deres Huser, og mange blev saarede af Skud, da holdt de Raad og sendte Presten Roald Langtale ud til Erling for at tage Grid af Erling for sig og Byen, og da Roald sagde dem, at Grid var givet dem, brød de Kongens Fylking. Men da Bymændene havde faret bort, da tyndedes Hæren paa Bryggerne; da eggede nogle af Haakons Mænd, at man skulde staa imod, men Ånund Simonsøn, som da havde mest at sige over Hæren, sagde faa: «Ikke vil jeg kjæmpe for at vinde Rige for Sigurd Jarl, naar han selv ikke er tilstede.» Siden flyede Anund og derefter hele Hæren med Kongen, og fór op paa Land; og der faldt overmaade mange af Haakons Hær. Saa blev da kvædet:

Ånund kvad, han vilde

ikke friste Slaget,

inden søndenfra seiled'

Sigurd Jarl med Huskarler.

Magnus's modige Kjæmper

meget fór op i Strætet,

medens Haakons Hærmænd

haardt skyndte sig unda.

Torbjørn Skakkeskald sagde saa:

Jeg hørte, Mændenes Herre!

(hidsig Du er til at farve

i Blod Ulvenes Tænder),

at i Tunsberg det vide Du seired'.

Bymænd ved de lyse

Brodders Flugt blev rædde:

de ængstede sig for Ilden

og for Almbuerne krumme.

[637] Kong Haakon fór Landveien nord til Trondhjem. Men da Sigurd Jarl spurgte dette, da fór han med alle de Skibe, han fik, den ydre Vei nordover til Møde med Kong Haakon.

4. Erling Skakke tog i Tunsberg alle de Skibe, som Kong Haakon havde. Der fik han Bøgesuden, som Kong Inge havde havt. Erling fór siden og lagde hele Viken under Magnus, og ligesaa Landet nordenforn1302 overalt der, han fór, og sad om Vinteren i Bjårgyn. Da lod Erling dræbe Ingebjørn Sipel, Kong Haakons Lendermand, nord i Fjordene. Kong Haakon sad om Vinteren nord i Trondhjem; men Vaaren efter bød han ud Leding og rustede sig til at fare sydover imod Erling. Der var da med ham Sigurd Jarl, Jon Sveinsøn, Eindride Unge, Ånund Simonsøn, Filippus Petersøn, Filippus Gyrdsøn, Ragnvald Kunta, Sigurd Kaapa, Sigurd Hjupa, Frirek Kona, Aaskel paa Forland, Torbjørn, Søn af Gunnar Gjaldkere, og Strad-Bjarne.

5. Erling var i Bjårgyn og havde stor Hær; han tog det Raad, at han lagde Fare-forbud paa alle Kjøbskibe, som vilde fare nord til Kaupangen, fordi han troede, at det for hurtigt vilde fare Nyheder til Haakon, om Skibe fór imellem dem, men gav dog det til Aarsag, at Bjårgynsmændene heller skulde nyde de gode Ting, som var paa Skibene (om end Byrdingsmændene maatte sælge dem billigere, end det syntes dem rimeligt), heller end at de skulde flyttes i Hænderne paa deres Fiender og Uvenner, dem til Styrkning. Nu samlede Skibe sig til Byen, thi mange kom hver Dag, men ingen fór [638] bort. Da lod Erling sætte op sine Skibe, dem som var lettest, og lod det Rygte fare om, at han vilde bie der og gjøre Modstand der med sine Venners og Frænders Støtte. Men en Dag lod Erling blæse til Styremands-stævne og gav da alle Styremænd paa Kjøbskibe Lov til at fare, hvorhen de vilde. Men da de Mænd havde faaet Lov at fare, som styrede Byrdinger og forud laa med sin Ladning fuldfærdige til at fare – nogle med Kjøbegods, men nogle havde andre Erender –, da var det ogsaa godt Veir til at seile nord langs Landet, og inden Non kom paa den Dag, havde alle de seilet, som laa færdige; hver den søgte at fare hidsigst, som havde det raskeste Skib, og alle kappedes med hverandre. Men da denne Samflaade kom nord til Møre, mødte de Kong Haakons Mænd, og han selv holdt paa med at samle Folk og ruste sig, og stævnede til sig Lendermænd og Ledingsmænd, men havde da lang Tid forud ikke spurgt Tidender fra Bjårgyn. Men nu fik de den ene Nyhed af alle de Skibe, som fór søndenfra, at Erling Skakke havde sat op sine Skibe i Bjårgyn, og de fik søge ham der, og de sagde, at han havde stor Hær. Derfra seilede Haakon til Veø,n1303 men sendte fra sig Mænd ind i Raumsdalen, Sigurd Jarl og Ånund Simonsøn, for at samle Folk og Skibe; han sendte ogsaa fra sig Mænd til Nordmøre og Søndmøre. Men da Kong Haakon havde dvælt faa Nætter i Kjøbstaden, lagde han bort og lidt længer syd (vest), og det tyktes ham, som da deres Færd vilde gaa raskere og Folk snarere komme til ham. Erling Skakke havde om Søndagen tilladt Byrdingene at fare bort fra Bjårgyn; men om Tirsdagen, da Morgenmesserne var endte, lod han blæse i Kongsluren og stævnede Hærmænd og Bymænd til sig og lod sætte frem de Skibe, som forud var satte op. Erling holdt Husting med sin Hær og Ledingsmædene, sagde dem sin Plan, udnævnte Mænd til Skibsstyrere og lod læse op, hvem som skulde være paa Kongsskibet. Dette Ting endte med, at Erling bad enhver gjøre sig rede i sit Rum, hvor enhver skulde være; han sagde, at den skulde miste Liv eller Lemmer, som nu dvælte efter i Byen, naar han lagde bort med Bøgesuden. Orm Kongsbroder lagde strax om Kvelden bort med sit Skib, og de fleste andre Skibe laa forud flot.

6. Onsdagen, før Messerne blev sungne i Byen, lagde Erling bort fra Byen med hele Hæren; de havde 21 Skibe. Da var det blæsende Bør nordover langs Land. Erling havde med sig sin Søn Kong Magnus; det var der mange Lendermænd, og de havde den vakreste Hær. Da Erling seilede nord forbi Fjordene, sendte han en Skute ind fra Leden til Jon Halkelsøns Gaard og lod tage Nikolas, Søn af Simon Skaalp og Maria, Harald Gilles Datter; de havde ham med sig ud til Hæren, og han fór paa Kongsskibet. Fredag tidlig i Otten seilede de ind i Steinavaag. Kong Haakon laa da i den Havn, som heder. . . . . n1304 og havde 14 Skibe; han selv og hans Mænd var [639] oppe paa Øen og legte, men hans Lendermænd sad paa en Haug. De saa, at en Baad roede nordover til Øen; to Mænd var i den, og de lod sig falde lige ned i Kjølen og tog ikke mindre fast i Aarerne. Men da de kom til Land, fæstede de ikke Baaden og løb begge. Men dette saa Stormændene og sagde sig imellem, at disse Mænd vilde kunne sige dem nogle Tidender; de stod op og gik imod dem. Og saasnart de mødtes, sagde Ånund Simonsøn: «Kan I sige os noget om Erling Skakke, siden I farer saa hvast?» Den, som først kunde lukke op Maalet for Træthed, svarede: «Her seiler Erling søndenfra imod Eder med 20 Skibe eller nær ved det, og mange er svært store, og nu kan I snart se deres Seil.» Da svarede Eindride Unge: «For nær Næsen, sagde Karlen; han blev skudt i Øiet.» De gik da skyndsomt did, der Legen var, og dernæst lød Luren, og det blev blæst Hærblæst for hele Hæren at fare til Skibene som snarest, og det var paa den Tid af Dagen, da Maden var gjort færdig. Alt Folk stævnede til Skibene, og hver løb der ud paa det Skib, som var ham nærmest, og Skibene fik ujevnt Mandtal; de tog til Aarerne, nogle reiste Mastene og vendte Skibene nordover (østover) og stævnede til Veø, fordi de der ventede sig god Hjælp af Bymændene.

7. Dernæst ser de Seilene paa Erlings Skibe, og begge Hære ser hverandre. Eindride Unge havde det Skib, som blev kaldet Draglaun, en stor Langskibs-busse, og havde da faa Folk, thi de, som før havde været derpaa, havde løbet ombord paa andre Skibe; det var det bagerste af Haakons Skibe. Men da Eindride kom udenfor Øen Sekk, da kom Bøgesuden, som Erling styrede, efter dem, og disse to Skibe hang nu sammen. Men Haakon var da næsten kommet ind til Veø, da de hørte Lurgang, thi de Skibe, som var nærmest og vilde hjælpe Eindride, vendte om, og begge Hærer lægger nu til Kamp, saaledes som de kunde komme til; mange Seil fór ned tvers over Skibene, men ingen Skibe blev tengede, og de lagde sig Bord ved Bord. Dette Slag varede ikke længe, inden Stillingen blev brudt; paa Kong Haakons Skib faldt nogle, men nogle løb overbord. Haakon kastede en graa Kappe over sig og løb over paa et andet Skib; men da han havde været der kort Tid, tyktes han at skjønne, at han der var kommet blandt Uvenner. Og da han tænkte sig om, saa han ikke nogen af sine Mænd eller sine Skibe nær; da gik han over paa Bøgesuden og frem i Stavnen og bad om Grid for sig, men Stavnboerne tog ham til sig og gav ham Grid. Men i denne Strid havde det været et stort Mandefald, og dog mest blandt Haakons Mænd. Da var Simon Skaalps Søn Nikolas falden paa Bøgesuden, og for hans Drab fik selve Erlings Mænd Skylden. Efter dette blev det en Hvil i Slaget, og Skibene skiltes ud fra hverandre. Da blev det sagt til Erling, at Kong Haakon var der paa Skibet, og at hans Stavnboer havde taget Haakon til sig og truede med at verge ham. Erling sendte en Mand frem paa Skibet og bad ham sige Stavnboerne, at de skulde vogte Haakon, saa at han ikke fór [640] bort, men at han ikke vilde tale imod, at Haakon fik Grid, hvis det var Stormændenes Vilje, og hvis man fra den Side søgte om Forlig. Stavnboerne raabte alle og priste hans Ord. Da lod Erling blæse sterkt og bød Mændene lægge til de Skibe, som ikke var ryddede; han sagde, at de ikke vilde have lettere for at hevne Kong Inge. Da raabte alle Hærraab, og hver eggede den anden og lagde til. I denne Strid fik Kong Haakon Banesaar. Men efter hans Fald, og efterat hans Mænd blev var dette, da roede de fast frem, kastede Skjoldene, huggede med begge Hænder og agtede ikke paa sit Liv. Denne Hidsighed blev dem snart til stor Skade, thi Erlings Mænd saa da, hvor de skulde hugge til dem. En stor Del af Haakons Hær faldt, og kom det mest deraf, at det var stor Folkemon, og at Haakons Mænd dækkede sig lidet; men det nyttede ikke nogen af Haakons Mænd at nævne Grid, undtagen dem, som Stormændene tog i sin Varetægt og lovede Penger for. Disse faldt af Haakons Mænd: Sigurd Kaapa, Sigurd Hjupa, Ragnvald Kunta. Men nogle Skibe løb unda og roede ind i Fjordene, og Folkene frelste saa sit Liv. Kong Haakons Lig blev flyttet ind i Raumsdalen og der jordet. Kong Sverre, hans Broder, lod flytte Kong Haakons Lig nord til Kaupangen og lægge det i Stenvæggen i Kristkirken paa Sydsiden i Koret.

[641] 8. Sigurd og Eindride Unge, Anund Simonsøn, Frirek Køna og end flere Høvdinger holdt Flokken sammen, lod Skibene efter i Raumsdalen og fór siden til Oplandene. Erling Skakke og Kong Magnus fór med sin Hær nord til Kaupangen og lagde alt Landet under sig, der de fór. Siden lod Erling stævne Øreting, og der blev Magnus tagen til Konge over hele Landet. Erling dvælte kort Tid der, thi det tyktes ham, at Trønderne ikke var at tro paa for ham og hans Søn; blev nu Magnus kaldt Konge over hele Landet. Kong Haakon var noksaa vakker af Aasyn, velvoxen, høi og smal, han var meget herdebred; derfor kaldte Hærmændene ham Haakon «Herdebred». Men fordi han var ung af Alder, havde andre Høvdinger Styrelsen med ham; han var lystig og nedladende i Tale, Legelysten og ungdommelig af Sind; vennesæl var han hos Mængden.

9. Markus paa Skogn1305 hed en oplandsk Mand, Frænde af Sigurd Jarl. Markus fostrede Kong Sigurds Søn, som hed Sigurd. Siden tog Oplændingene Sigurd til Konge efter Raad af Sigurd Jarl og de andre Høvdinger, som havde fulgt Kong Haakon, og de havde da endnu en stor Styrke. Flokken fór ofte delt i to; Kongen og Markus var mindre udsat for Fare, men Sigurd Jarl og de andre Høvdinger med sine Skarer gik mere i Kamp. De fór med Flokken mest over Oplandene, men stundom ned i Viken. Erling Skakke havde stadig sin Søn Magnus med sig, han havde ogsaa Skibsflaaden og alt Landevern. Han var i Bjårgyn nogen Tid om Høsten og fór derfra øster i Viken og satte sig i Tunsberg; der gjorde han sig rede til Vintersæde og samlede til sig i Viken alle Skatter og Skylder, som Kongen skulde have; han havde ogsaa en stor og vakker Hær. Men eftersom Sigurd Jarl havde lidet af Land, men mange Folk, skortede det ham snart paa Penger, og naar ikke Høvdingene var tilstede, søgte hans Folk efter Gods paa ulovlig Vis, imod nogle med frække Anklager, men imod nogle aabenbart med Ran.

10. I den Tid stod Norges Vælde i stor Blomstring, Bondefolket var rigt og mægtigt og uvant med Flokkenes Ufrihed og Ufred; det blev snart sterk Paatale og store Ord, naar det blev ranet. Vikverjerne var Kong Magnus's og Erlings fuldkomne Venner; det voldte Kong Inge Haraldsøns Vennesælhed mest, thi Vikverjerne havde med sin Styrke stadig tjent under det Skjold. Erling lod holde Vagt i Byen, og hver Nat vaagede 12 Mænd. Erling holdt stadig Ting med Bønderne, og det blev da ofte talt om Sigurds Mænds Voldsverk. Og efter Forslag af Erling og andre Hærmænd gav Bønderne sterke Tilraab til den Tale, at det vilde være et lykkelige Verk, om man kunde faa den Flok ødelagt. Arne Kongsmaag talte længe, og tilslut haardt, om denne Sag; han bad alle Mænd, som var paa Tinget, baade Hærmænd og Bønder og Bymænd, at de skulde gjøre Vaabentag til at dømme efter Loven Sigurd Jarl og hele [642] hans Flok i Fandens Vold, baade levende og død. Og med Mængdens Hidsighed og Voldsomhed lovede alle dette. Og dette uhørte Verk blev gjort og vedlaget, saaledes som Lov var til, at man skulde dømme paa Tingene. Roald Prest Langtale talte om denne Sag – han var en veltalende Mand –, og hans Tale kom mest ud paa det samme, som før havde været talt. Erling holdt Gjestebud i Tunsberg om Julen, men han gav Lønning der ved Kyndelsmesse.n1306

11. Sigurd Jarl fór med den bedste Del af sin Hær om i Viken, og mange gik under ham for Overmagtens Skyld, men mange betalte Penger; han fór saaledes vide oppe i Landet og kom frem paa forskjellige Steder. Det var nogle i Flokken, som lønlig søgte sig Grid hos Erling; men det kom fra ham de Svar imod, at alle de Mænd, som søgte om det, skulde have Livs-grid, men alene de skulde faa Landsvist, som ikke havde forbrudt sig storlig imod ham. Men da Flokkens Mænd spurgte, at de ikke skulde faa Landsvist, da holdt dette meget Flokken sammen; thi det var mange, som vidste sig skyldige i slige Ting, at Erling vilde tykkes at have store Sager imod dem. Filippus Gyrdsøn gik til Forlig med Erling og fik sine Eiendommer tilbage og fór til sine Gaarder. lidt senere kom Sigurds Mænd der og dræbte ham. Mangen Skade gjorde de hverandre ved at overfalde og dræbe Mænd, men ikke er det skrevet, som ikke Høvdingene havde Del i.

12. Det var i Førstningen af Fasten,n1307 at det kom Bud til Erling, at Sigurd Jarl vilde komme imod ham, og man spurgte til ham her og der, stundom nærmere, stundom fjernere. Erling sendte da Speidere ud, for at han kunde faa høre om dem, hvor de saa kom frem. Han lod ogsaa hver Kveld blæse hele Hæren op fra Byen, og de laa om Nætterne samlede, og hele Hæren var skiftet i Fylkinger. Da kom det Bud til Erling, at Sigurd Jarl og hans Mænd var kort derfra oppe paa Ré.n1308 Erling tog da paa sin Færd fra Byen og havde med alle de Byfolk, som var kampdygtige og væbnede, og ligesaa alle Kjøbmænd, undtagen 12 Mænd, som var efter for at vogte Byen. Han fór ud af Byen Tirsdagn1309 i 2den Uge af Langefasten efter Non, og hver Mand havde med sig 2 Dagers Kost; de for om Natten, og det gik sent for dem med at faa alle Mændene ud af Byeu. Det var to Mænd om én Hest og ét Skjold. Da Hæren blev talt, var det nær tretten Hundreden1310 Mænd. Men da Speiderne kom imod dem, blev det sagt dem, at Sigurd Jarl var paa Ré paa den Gaard, som heder Ravnnes,n1311 med fem Hundreden1312 Mænd. Erling lod da Hæren kalde sammen og sagde de Tidender, han havde hørt; men alle eggede til, at de skulde skynde sig og tage dem i Hus eller kjæmpe strax om Natten. Erling talte saaledes: «Det tykkes rimeligt, [643] at vi snart vil mødes med Sigurd Jarl; i deres Flok er det ogsaa mange slige Folk, hvis Hænders Verk kunde tykkes os værd at mindes, at de huggede ned Kong Inge og saa mange andre af vore Venner, at det er sent at regne Tallet paa dem. De gjorde dette Verk med Fandens Kraft og Troldom og Nidingskab, thi det staar her i vor Lov og Landsret, at ingen Mand har saa forbrudt sig, at det ikke heder Nidingsverk eller [644] Mordverk, naar Mænd dræber hverandre om Nætter. Denne Flok har efter troldkyndige Mænds Raad søgt sit Held i det, at de skulde kjæmpe om Nætterne, men ikke om Dagen; de har ogsaa ved slig Fremgangsmaade vundet den Seier, at stige over slig en Høvdings Hoved, som de har lagt til Jorden. Nu har vi ofte sagt og vist, hvor ilde vi har syntes om deres Vis, at de har raadet til Slag om Natten. Vi skal derfor heller følge de Høvdingers Vis, som vi kjender bedre, og som det er bedre at ligne, at kjæmpe om lyse Dagen og i Fylking, – heller end at stjæle sig paa sovende Mænd om Natten. Vi har godt for Folk imod dem, ikke større Hær end de har. Vi skal bie paa Dagen og Lysningen og holde os sammen i Fylking, om de vil falde over os.» Efter dette satte hele Hæren sig ned; nogle tog nogle Høhjelmer sønder og gjorde sig Leie af dem, nogle sad paa sine Skjolde og biede paa Lysningen. Det var koldt Veir og vaadt Snedrev.

13. Sigurd Jarl havde netop faaet Nys om dem, da Hæren var kommet nær dem. Hans Mænd stod op og væbnede sig og vidste ikke nøie, hvor stor Hær Erling havde; nogle vilde fly, men de fleste vilde bie. Sigurd Jarl var en klog og veltalende Mand, men regnedes ikke for meget modig; han havde ogsaa nu mere lyst til at fly og fik derfor haarde Ord af Hærmændene. Men da det blev lyst, tog begge til at fylke sine Hærer. Sigurd Jarl fylkede paa en Bakke ovenfor Broen, mellem den og Gaarden; der flyder en liden Aa.n1313 Men Erling fylkede paa den anden Side af Aaen; bag deres Fylking var Mænd tilhest, vel væbnede; de havde Kongen mellem sig. Jarlsmændene saa da, at det vilde være stor Folkemon, og fandt det raadeligt at søge til Skogen. Jarlen siger: «Det siger I, at jeg har ikke Mod; men nu skal det prøves, og vogte nu enhver sig, at han ikke flyr eller svigter før end jeg. Vi har et godt Vern; vi vil lade dem gaa over Broen; men naar Merket kommer over Broen, skal vi styrte paa dem nedover Bakken, og nu maa ikke nogen fly fra de andre.» Sigurd Jarl havde en brunfarvet Kjortel og rød Kappe, med Skjøderne opslagne, og bar Hudsko paa Fødderne; han havde Skjold og et Sverd, som hed Bastard. Jarlen sagde: «Det ved Gud med mig, at heller end at faa meget Guld vilde jeg naa at føre et Hugg med Bastard imod Erling Skakke.»

14. Erling Skakkes Hær vilde gaa frem til Broen; han talte og bød dem vende op efter Aaen: «Denne Aa er liden og ikke vanskelig at vade, thi det er Sletteland langs den.» Saa blev gjort. Jarlens Fylking fór op efter Bakken ligeoverfor dem. Men da Bakken hørte op og det var fladt og godt over Aaen, da sagde Erling, at hans Mænd skulde synge Pater Nostern1314 og bede om, at den skulde faa Seier, som havde bedst Sag. Da sang de alle høit Kyrialn1315 og slog alle med Vaabnene paa [645] sine Skjolde. Men ved dette Gny veg tre Hundreden1316 Mænd af Erlings Hær bort og flyede. Erling og hans Hær gik over Aaen, men Jarlens Mænd raabte Hærraab. Men det blev ikke noget Fremløb af nedover Bakken imod Erlings Fylking; Slaget kom til at staa frem paa Bakken. Det var først Spydkast og strax efter Huggkamp; Jarlens Merke veg bagover, saa at Erling og hans Mænd kom op paa Bakken. Det blev da et kort Slag, inden Jarlens Hær flyede til Skogen, som forud var bag dem. Da blev det sagt til Sigurd Jarl, og man bad ham fly. Han svarede: «lad os nu gaa frem, saalænge vi kan.» De gik da meget modig frem og huggede til begge Sider. I den Rid faldt Sigurd Jarl og Jon Sveinsøn og nær sexti Mænd. Erlings Hær mistede faa Mænd og drev de flygtende imod Skogen. Da lob Erling Hæren tælle og vendte om. Han kom til der, hvor Kongens Træler vilde drage Klæderne af Sigurd Jarl, og han var endnu ikke død, men vidste dog ikke om noget. Han havde stukket sit Sverd i Skeden, og det laa der ved Siden af ham. Erling tog det op og slog Trælene med det og bød dem løbe bort. Efter det vendte Erling tilbage med sin Hær og satte sig i Tunsberg. Syv Nætter efter, at Jarlen var falden,n1317 tog Erlings Mænd Eindride Unge, og han blev dræbt.

[646] 15. Markus af Skog og hans Fostersøn Sigurd fór ned i Viken, da det blev Vaar, og fik sig der Skibe. Men da Erling spurgte det, da fór han øster efter dem, og de mødtes i Konungahella. Markus og hans Mænd flyede ud i Øen Hising. Landsfolket, Hisingboerne, drev ned der og gik i Fylking med Markusmændene. Erlings Mænd roede til Land, men Markusmændene skjød paa dem. Da sagde Erling: «Lad os tage deres Skibe og ikke gaa op at kjæmpe med Landshæren; Hisingboerne er onde at hjemsøge, haarde og uvittige Mænd. De vil kun kort Tid have denne Flok hos sig, thi Hising er et lidet Land.» Saa blev gjort, at de tog Skibene og flyttede dem over til Konungahella. Markus og hans Hær fór op paa Marker og agtede at gjøre Indfald derfra; begge vidste da til hverandre. Erling havde en talrig Hær; han nævnte op Ledingsmænd fra Herrederne; begge gjorde Overfald paa hverandre.

16. Øistein, Erlend Himaldes Søn, blev valgt til Erkebiskop efter Jon Erkebiskops Død. Øistein blev viet i samme Aar, som Kong Inge faldt. Men da Erkebiskop Øistein kom til sin Stol, var han meget yndet af hele Landsfolket; han var en meget dygtig og ætstor Mand. Trønderne tog vel imod ham, thi de fleste Stormænd i Trøndelagene var bundne i Frændskab eller i Svogerskab til Erkebiskopen, men alle var hans fuldkomne Venner. Erkebiskopen vakte da en Sag hos Bønderne; han talte først om Biskopsædets Trang og dernæst om det, hvor stor Ophjælp Biskopsædet trængte, hvis det skulde blive i saa stor Mon sømmeligere holdt end før, som det nu var fornemmere end før, siden det var sat en Erkebiskopstol der. Han krævede det af Bønderne, at de skulde yde ham en sølv-vurderet Øre i hans Sagøre, men forud havde han Sagefalds-Øre,n1318 saaledes som gik i Kongens Sagøre; men Forskjel paa det Ørelag er, at den Øre, han vilde have, sølv-vurderet Øre, er dobbelt saa stor. Men ved Erkebiskopens Frænders og Venners Støtte og hans egen Driftighed gik dette igjennem, og det blev dømt til Lov over alle Trøndelagene og alle de Fylker, som det var i hans Erkebiskopsrige.

17. Da Sigurd og Markus havde mistet sine Skibe i Elven, saa de, at de ikke fik udrettet noget imod Erling. Da vendte de sig til Oplandene og fór saa Landveien nord til Trondhjem. Der blev de godt modtagne, og Sigurd blev taget til Konge der paa Øreting. Mange gode Mænds Sønner slog sig der til Flokken; de skaffede sig der Skibe, rustede sig skyndsomt og fór, da det blev Sommer, syd paa Møre og tog alle kongelige Indtægter overalt, hvor de fór. Til Landevern i Bjårgyn var Lendermændene Nikolas Sigurdsøn og Nåkkven1319 Paalsøn og end flere Flokkehøvdinger: Torolv [647] Dryll, Torbjørn Gjaldkere og mange andre. Markus og hans Mænd seilede sydover og spurgte, at Erlings Mænd havde en stor Styrke i Bjårgyn; de seilede da den ydre Led og forbi sydover. Det havde Mænd til Samtale, at den Sommer havde Markusmændene Bør, hvor de saa vilde fare.

18. Saasnart Erling Skakke spurgte, at Markusmændene havde vendt sig nordover, styrede han nord (vest) i Viken; han drog Folk til sig og havde snart en stor Styrke, han havde ogsaa mange og store Skibe. Men da han søgte ud i Viken, fik han Modvind og laa længe her og der i Havnene hele den Sommer. Men da Markusmændene kom øster paa Lister, spurgte de, at Erling havde en vældig Hær i Viken, og vendte da om nordover. Men da de kom til Hordaland, vilde de til Bjårgyn; men da de kom udenfor Byen, da roede Nikolas og de andre imod dem og havde meget større Hær og større Skibe. Markusmændene saa da ingen anden Udvei for sig end at ro sydover for at komme unda; nogle stævnede ud til Havs, nogle syd i Sundene, men nogle ind i Fjordene. Men Markus og nogle Mænd med ham løb op paa den Ø, som heder Skarva.n1320 Nikolas og hans Mænd tog deres Skib, gav Grid til Jon Halkelsøn og nogle andre Mænd, men dræbte de fleste, som de naaede. Nogle Dage senere fandt Eindride Heidafylja Sigurd og Markus; de blev flyttede til Bjårgyn. Sigurd blev halshugger udenfor Gravdal,n1321 men Markus blev hængt med en anden Mand paa Kvarvsnes;n1322 det var Mikalsmesse.n1323 Den Flok, som havde fulgt dem, splittedes da.

19. Frirek Køna og Bjarne den onde, Ånund Simonsøn og Årnolv Skorpa havde roet ud paa Havet med nogle Skibe og styrede udenskjærs i Havet øster langs Land; men hvor de saa kom ind til Land, rante de og dræbte Erlings Venner. Men da Erling spurgte Markus's og Sigurds Drab, da gav han Lendermændene og Ledingsmændene Hjemlov, men han selv styrede da med sine Mænd øster over Folden, thi han spurgte der til Markusmændene. Erling styrede til Konungahella og dvælte der om Høsten. I den første Uge af Vinterenn1324 fór Erling ud i Øen Hising med en stor Hær og krævede der Ting. Hisingboerne kom ned og holdt Ting. Erling vakte Sag imod dem om det, at de havde løbet i Flok med Markusmændene og fylket Hær imod ham. Assur hed den Mand, som var den mægtigste af Bønderne; han talte paa deres Vegne. Tinget varede længe, men tilsidst vedtog Bønderne, at Erling skulde dømme; han stævnede dem med en Uges Frist til Byen og nævnte op femten Mænd af Bønderne til at komme did. Men da de kom, dømte Erling dem til at betale tre Hundrede Naut. Bønderne fór hjem og var ilde tilmode. Lidt senere lagde Is sig paa Aaen, og Erlings Skibe frøs inde. Da holdt Bønderne Bøderne tilbage og laa en Stund samlede. Erling gjorde sig der rede til Julegjestebud, men Hisingbærne havde Sammenskuds-øl og holdt [648] sine Folk væbnede i Julen. Natten efter femte Dag Juln1325 fór Erling ud i Øen, omringede Åssurs Hus og brændte ham inde; ialt dræbte han hundrede Mænd, brændte tre Gaarder og fór siden tilbage til Konungahella. Siden kom Bønderne til ham og betalte Bøderne.

20. Erling Skakke gjorde sig rede om Vaaren, saasnart han kunde gjøre Skibene flot for Isen, og fór fra Konungahella. Han spurgte, at de, som før havde været Markus's Mænd, herjede nord (vest) i Viken. Erling lod speide ud om deres Færd og fór for at søge efter dem og fandt dem, der de laa i en Havn. Ånund Simonsøn og Arnolv Skorpa kom unda, men Frirek Køna og Bjarne den onde blev fangne, og mange af deres Mænd blev dræbte. Erling lod binde Frirek til et Anker og kaste overbord; af dette Verk blev Erling overmaade forhadt i Trøndelagene, thi Frirek havde der den bedste Æt. Bjarne lod Erling hænge, og før end han blev hængt, talte han, som han var vant, de værste Ord. Saa siger Torbjørn Skakkestald:

Ulykke østenfor Fjorden

Erling til Vikinger bragte

(Mén fik af Køna mangen

Mand), da der han seiled'.

[649] Ført blev Ankret mellem

Frireks Herder; oppe

den ildesindede Bjarne

bares i Galgetræet.

Ånund og Årnolv og de Flokker, som havde kommet unda, flyede til Danmark, men var stundom i Gautland eller i Viken.

21. Erling Skakke styrede siden til Tunsberg og dvælte der længe om Vaaren. Men da det blev Sommer, styrede han nord til Bjårgyn; der var da en Mængde Mennesker samlet. Der var da Legaten Stefanus fra Romaborg og Erkebiskop Øistein og andre indenlandske Biskoper; der var ogsaa Biskop Brand, som da var viet til Biskop paa Islandn1326 og der var ogsaa Jon Loftsøn, Kong Magnus Barfots Dattersøn; da havde Kong Magnus og Jons andre Frænder godkjendt Frændskabet med ham. Erkebiskop Øistein og Erling Skakke var ofte i Møder og i Enetaler. Og engang var det i deres Tale, at Erling spurgte: «Er det sandt, Herre, som Folk siger, at I har øget Ørelaget i Eders Sagøre nord i Landet?» Erkebiskopen svarer: «Det er visselig sandt, at Bønderne har undt mig det, at øge Ørelaget i min Sagøre. Det har de gjort efter eget Raad og uden nogen Tvang; de har derved øget Guds Hæder og vor Stols Indtægter.» Erling svarede: «Er det, Herre, den hellige Kong Olavs Lov, eller har I taget denne Sag noget sterkere end saa, som skrevet er i Lovbogen?» Erkebiskopen svarer: «Den hellige Kong Olav har vel sat Loven, som han fik Almuens Jaord og Samtykke til; men ikke findes det i hans Lov, at det er forbudt at øge Guds Ret.» Erling sagde: «Vil I øge Eders Ret, da vil I vel styrke os til det, at vi øger Kongens Ret ligesaa meget.» Erkebiskopen svarer: «Du har nu forud øget nok Din Søns Navn og Rige. Men hvis jeg har taget Ørelaget af Trønderne udover Loven, da tænker jeg dog, at hine Lovbrudd har større Vegt, at den er Konge over Landet, som ikke er Konges Søn; for det er det hverken Lov eller Mønster her i Landet.» Erling sagde: «Da Magnus blev tagen til Konge over Norges Rige, da blev det gjort med Eders Vidende og Raad og saa med de andre Biskopers her i Landet.» Erkebiskopen svarede: «Det lovede Du, Erling, at hvis vi samtykkede med Dig i, at Magnus blev tagen til Konge, da skulde Du styrke Guds Ret allesteds med al Din Kraft.» «Jeg staar ved,» sagde Erling, «at jeg har lovet at holde Guds Lov og Landsretten med al min og Kongens Magt. Nu ser jeg her et bedre Raad til det, end at enhver af os skal sigte den anden for at have svigtet; lad os heller holde alle vore Aftaler. Styrk I Kong Magnus til Riget, saa som I har lovet, men jeg skal styrke Eders Rige til alle gavnlige Ting.» Derefter fór al Tale venlig mellem dem. Da sagde Erling: «Hvis Magnus ikke er taget saaledes til Konge, som gammel Sed er her i Landet, da kan I af Eders Magt give ham Kronen, saaledes som Guds Lov er om at salve en Konge til Vælde. Men om end jeg ikke er Konge eller kommen af Kongeæt, saa har de fleste [650] Konger, som nu har været i vor Tid, ikke kjendt saa godt som jeg til Lov eller Landsret; men Kong Magnus's Moder er egtefødt Datter af Konge og Dronning, Magnus er ogsaa Søn af en Dronning og en Egtehustru. Men hvis I vil give ham Kongevigsel, saa vil ingen med Rette kunne tage siden Kongedømmet fra ham. Ikke var Viljalm Bastard Kongesøn, men han blev viet og kronet til Konge over England, og siden har Kongedømmet i England holdt sig i hans Æt og alle Konger været kronede. Ikke var Svein Ulvsøn i Danmark Kongesøn, og blev han dog der kronet Konge,n1327 og siden hans Sønner, og hver efter den anden af den Æt blev kronet Konge. Nu er her i Landet en Erkestol, det er en stor Hæder og Pryd for vort Land. Lad os nu fremdeles øge den med gode Ting og have en kronet Konge, ikke mindre end de engelske Mænd og Danerne.» Siden talte Erkebiskopen og Erling ofte om denne Sag, og alt gik forligelig. Siden bar Erkebiskopen denne Sag for Legaten og fik med Lethed vendt Legaten til Samtykke med sig. Derefter holdt Erkebiskopen Stævne med Lydbiskoperne og andre Kirkens Mænd og bar denne Sag for dem. Men alle svarede paa en og samme Vis og sagde, at det var deres Raad, som Erkebiskopen vil have det, og alle ønskede, at Vigselen skulde gaa for sig, saasnart de fandt, at Erkebiskopen vilde have det saa. Det var da alles Dom.

22. Erling Skakke lod gjøre rede i Kongsgaarden til et stort Gilde, og den store Hal blev tjeldet med Pell og Væggetepper og prydet med den største Omkostning. Der blev holdt Gjestebud for Hirdmændene og alle haandgangne Mænd; der var en stor Mængde indbuden og mange Høvdinger. Magnus fik da Kongevigsel af Erkebiskop Øistein, og der var med ved Vigselen fem andre Biskoper og Legaten og en Mængde Prester. Erling Skakke og med ham tolv Lendermænd svor Lov-ed med Kongen. Og den Dag, da Vigselen var, havde Kongen og Erling Erkebiskopen og Legaten og alle Biskoperne i Gjestebud, og det Gilde var det herligste. Erling og Magnus gav der mange store Gaver. Da var Kong Magnus 8 Vintre gammel; han havde da været Konge i tre Vintre.

23. Danekongen Valdemar havde da spurgt de Tidender fra Norge, at Magnus var da ene Konge der, og at da alle andre Flokker der i Landet var ødelagte. Da sendte Kongen sine Mænd med Brev til Kong Magnus og Erling og mindede dem om de Aftaler, som Erling havde bundet sig til imod Kong Valdemar, saaledes som her var forud skrevet, at Kong Valdemar skulde have Viken vester til Rygjarbit, hvis Magnus blev Enevoldskonge i Norge. Men da Sendemændene kom frem og viste Erling Danekongens Brev og han forstod det Krav, som Danekongen havde i Norge, da bar Erling dette frem for de andre Mænd, som han krævede Raad as. Men de sagde alle det [651] samme, at aldrig skulde man give Danerne Del i Norge, thi – sagde de – den Tid havde været den værste der i Landet, da Danerne havde Magt over Norge. Danekongens Sendemænd talte sin Sag for Erling og bad ham om Afgjørelse. Erling bad dem fare med sig øster i Viken om Høsten og sagde, at han da vilde afgjøre det, naar han havde mødt de Mænd, som var de viseste i Viken.

24. Erling Skakke fór om Høsten øster i Viken og dvælte i Tunsberg; han sendte Mænd over til Borg og lod stævne fire Fylkers Ting i Borg. Siden fór Erling did med sine Mænd. Men da Tinget var sat, da talte Erling og fortalte om, hvad for Aftale som havde været stadfæstet mellem ham og Danekongen, dengang da Erling og Magnus havde første Gang reist denne Flok; «jeg vil,» sagde han, «ogsaa holde alle de Aftaler, vi gjorde da, hvis det er Eders, Bøndernes, Vilje og Samtykke at tjene heller Danekongen end denne Konge, som her er viet og kronet til Landet.» Bønderne svarede Erling og sagde saa: «For ingen Mon vil vi blive Danekongens Mænd, saalænge det [652] er én igjen af os Vikverjer.» Da fór hele Almuen op med Raab og Skrig og bad Erling holde de Eder, som han dengang havde svoret alt Landsfolket, at verge sin Søns Land, «men vi skal alle følge Dig.» Saaledes endte dette Ting. Siden fór Danekongens Sendemænd hjem syd til Danmark og fortalte om Udfaldet af sit Erende, sligt som det var. Danerne talte mange haarde Ord imod Erling og alle Nordmændene og sagde, at om dem lærte man aldrig andet end ondt. De Ord fór derom, at Danekongen vilde om Vaaren efter have sin Hær ude og herje i Norge. Erling fór om Høsten nord til Bjårgyn og sad der om Vinteren og gav der Hirden Lønning.

25. Den Vinter fór nogle danske Mænd den øvre Vei over Landet og sagde, at de, som sedvanligt var, skulde fare til den hellige Kong Olav for at bede. Men da de kom til Trondhjem, da søgte de der mange Stormænd. De sagde dem sit Erende, at Danekongen havde sendt dem for at søge at vinde deres Venskab og Modtagelse, om han kom i Landet, men han lovede at give dem baade Magt og Gods. Med denne Ordsending fulgte Danekongens Brev og Indsegl og det Bud tillige, at Trønderne skulde sende til Gjengjæld sine Brev og Indsegl. De gjorde saa, og de fleste tog vel imod Danekongens Ordsending. Sendemændene fór tilbage østover (sydover), da det led ud i Langefasten.n1328 Erling sad i Bjårgyn; men da det vaarede, fortalte Erlings Venner ham det Rygte, som de havde hørt af de Byrdingsmænd, som var komne norden fra Trondhjem, at Trønderne var aabenbare Fiender af ham, og at de lyste det paa sine Ting, at hvis Erling kom i Trondhjem, skulde han aldrig ud forbi Agdenes med Livet. Erling sagde, at sligt var Opspind og Digt. Erling lyste det, at han vilde fare syd til Unarheimn1329 til Gangdageting, og lod gjøre rede en tyvesædet Snekke og en femtensædet Skute og desuden en Byrding til Mad. Men da Skibene var rede, kom det en hvas Søndenvind over dem. Tirsdag i Gangdagenen1330 lod Erling blæse sine Mænd til Skibene men Mændene var sene til at komme ud af Byen, og det tyktes dem ondt at ro imod Vinden. Erling lagde ind nord i Biskopshavn.n1331 Da sagde Erling: «I kvier Eder for at ro mod Vinden, men tag nu og reis Mastene, drag siden Seilene, og lad Skibene gaa nordover.» De gjorde saa og seilede nord om Dagen og om Natten. Onsdagen imod Kvelden seilede de ind forbi. Agdenes; der kom de i en stor Samflaade med Byrdinger og andre Færger og Skuter; det var Folk, som fór ind til Byen til Festdagensn1332 nogle foran dem, andre efter; Bymændene lagde for den Sags Skyld ikke Merke til, at Langskibene seilede.

26. Erling Skakke kom til Byen den Tid, da Ottesang blev sunget oppe i Kristkirken. Erlings Mænd løb op i Byen, og det blev dem sagt, at Lendermanden Alv [653] Rode, Ottar Birtings Søn, sad da endnu og drak med sine Mænd. Erling gik imod dem, og Alv blev dræbt med de fleste af sin Flok. Det faldt faa andre Mænd, thi de fleste havde gaaet i Kirke. Dette var om Natten før Himmelfartsdagen. Strax om Morgenen lod Erling blæse alt Folk ud til Ting paa Ørene. Men paa Tinget bar Erling Sager frem imod Trønderne og gav dem Skyld for Landeraad imod Kongen og imod sig; han nævnte til det Baard Standale og Paal Andressøn og Rasse-Baard (han havde da Syssel i Byen) og endnu mange andre. De svarede og sagde sig fri for Skyld. Da stod Erlings Kapellan op og holdt mange Brev og Indsegl op og spurgte, om de kjendte sine Indsegl paa dem, som de om Vaaren havde sendt til Danekongen; blev da ogsaa Brevene læst op. Der var ogsaa med Erling de danske Mænd, som havde faret med Brevene om Vinteren; Erling havde faaet dem til det. De sagde da for hele Almuen enhvers Ord, som han havde talt. «Saa talte Du, Rasse-Baard!» sagde de, «og slog Dig for Brystet: Ud af dette Bryst kom fra først af alle disse Raad!» Baard svarede: «Ør var jeg da, Herre min, naar jeg sagde sligt.» Det blev da ingen anden Udvei end at fæste al den Sag under Erlings Dom. Han tog da strax meget Gods af mange, men lod alle dem ligge ugilde, som var dræbte. Siden fór Erling tilbage syd til Bjårgyn.

27. Kong Valdemar havde den Vaar en stor Hær ude i Danmark og styrede med Hæren nord i Viken. Saasnart han kom i Norges Konges Vælde, havde Bønderne ude store Samlinger af Folk. Kongen fór fredsommelig og sindig; men hvor de saa fór forbi Fastlandet, da skjød Folk paa dem, og det, om det end var én eller to; og Danerne syntes, at Landets Mænd fuldelig viste dem ond Vilje. Men da de kom til Tunsberg, stævnede Kong Valdemar Ting der paa Haugar, men ingen søgte til det fra Herrederne. Da talte Kong Valdemar til sin Hær og sagde saa: «Let er det at se paa Landsfolket her, at alle staar os imod. Vi har nu to Vilkaar for Haanden: det ene er at fare med Hærskjold over Landet og ikke spare hverken Folk eller Gods. Det andet er det, at fare sydover saa, som det nu er, og det er nærmere mit Sindelag, heller at fare i Østervei til hedenske Lande, som det er nok af, og ikke dræbe her kristne Folk, om de end havde nok fortjent det.» Alle de andre havde Lyst til at herje, men dog fik Kongen raade, at de fór tilbage syd. Det blev dog meget ranet paa Udøerne og overalt der, Kongen ikke var nær. De fór syd til Danmark.

28. Erling Skakke spurgte, at Danehæren var kommen til Viken. Da bød han ud Almenning af Folk og Skibe over hele Landet, og det blev det største Hærløb, og med den Hær styrede han øster langs Landet. Men da han kom til Lidandesnes, spurgte han, at Danehæren var faret sydover tilbage til Danmark, og at de havde ranet vide i [654] Viken. Da gav han hele Ledingshæren Hjemlov, men han selv og nogle Lendermænd seilede med mange Skibe syd efter Danerne til Jylland. Men da de kom der, som heder Dyrsaa,n1333 da laa der Daner, komne fra Ledingen, og havde mange Skibe. Erling lagde til dem og kjæmpede med dem. Danerne flyede snart og mistede mange Mænd, men Erlings Mænd rante Skibene og saa Kjøbstaden,n1334 fik der meget Gods og fór siden tilbage til Norge. Det var nu en Tid Ufred mellem Norge og Danmark.

29. Kristin Kongsdatter fór om Høsten syd til Danmark; hun fór til sin Frænde Kong Valdemar. De var Børn af to Søstre, og Kongen tog overmaade vel imod hende og gav hende Indtægter der hos sig, saa at hun kunde holde sine Mænd godt der. Hun var ofte i Samtale med Kongen, og han var meget blid imod hende. Men Vaaren efter sendte Kristin Mænd til Erling og bad ham fare til Danekongen og forlige sig med ham. Sommeren efter var Erling i Viken. Han gjorde der rede et Langskib og satte paa det sine bedste Folk; siden seilede han over til Jylland.n1335 Han spurgte, at Kong Valdemar var i Randarós.n1336 Erling seilede did og kom til Byen den Tid, da de fleste sad ved Maden. Men da de havde tjeldet og fæstet [655] sit Skib, gik Erling op og havde elleve Mænd med, alle var i Brynjer, havde Hatter over Hjelmene, men Sverd under Kapperne; de gik til Kongens Herberge. Da kom der Rettene ind og Døren var aaben; Erling og hans Mænd gik strax længer ind foran Høisædet. Erling sagde: «Grid vil vi have, Konge, baade her og til Hjemfærden.» Kongen saa til ham og sagde: «Er Du der, Erling?» Han svarede: «Erling er her, og sig os nu strax, om vi skal have Grid.» Det var inde der otteti Kongsmænd, alle vaabenløse. Kongen sagde: «Grid skal I have, Erling, som Du kræver; jeg øver ikke Nidingsverk imod nogen Mand, om han kommer til mig.» Da kyssede Erling Kongen paa Haanden og gik siden ud til sit Skib. Han dvælte der en Tid hos Kongen; de talte om Forlig mellem sig og Landene, og de blev enige om, at Erling gav sig der som Gissel hos Danekongen, men Asbjørn Snara, Erkebiskopn1337 Absalons Broder, fór til Norge som Gissel til Gjengjæld.

30. Det var en Gang, da Kong Valdemar og Erling talte sammen. Erling sagde: «Herre, det tykkes mig rimeligst til Forlig, at I faar alt det af Norge, som blev lovet Eder i vore Aftaler; men hvis saa er, hvilken Høvding vil I da sætte over dem der? Mon nogen dansk?» «Nei,» sagde Kongen. «Ikke vil vel nogen Danehøvdinger fare til Norge og faa der at gjøre med et haardt og ulydige Folk, medens de har det godt nok her hos Eder. For den Sags Skyld fór jeg hid, at jeg for ingen Mon vil miste Eders Venskab. Hid til Danmark har før Mænd fra Norge faret, Haakon Ivarsøn og Finn Arnesøn, og dem begge gjorde Eders Frænde Kong Svein til sine Jarler. Jeg har ikke mindre Magt i Norge nu, end de dengang, og Kongen gav dem Halland at styre, det Rige, han eiede forud. Nu tykkes det mig, Herre, at I vel kan unde mig det Land, hvis jeg bliver Eders haandgangne Mand, at jeg holder det Rige under Eder, saaledes som min Søn, Kong Magnus, vel heller ikke vil negte mig det, men jeg vil være Eder pligtig og skyldig til al den Tjeneste, som svarer til det Navn.» Sligt og andet lignende talte Erling, og det kom tilsidst dertil, at Erling gik Kong Valdemar til Haande, men Kongen leiede Erling til Sæde og gav ham Jarlsnavn og Viken til Len og Styrelse. Efter det fór Erling hjem til Norge og var siden Jarl, saalænge han levede, og holdt sig stadig siden i Forbund med Danekongen.

Erling havde fire Frillesønner; en hed Reidar, en anden Ågmund, de havde hver sin Moder. Den tredje hed Finn, den fjerde Sigurd; deres Moder var Aasa den lyse, og de var de yngste. Kristin Kongsdatter og Erling havde en Datter, som hed Ragnhild; hun var gift med Jon Torbergsøn af Randaberg.n1338 Kristin fór bort fra Landet med den Mand, som hed Grim Rusle; de fór ud til Miklegaard og var der en Tid; de havde nogle Børn sammen.

[656] 31. Olav, Søn af Gudbrand Skavhaggsøn og af Maria, Kong Øistein Magnussøns Datter, blev fostret hos Sigurd Agnhått paa Oplandene. Men medens Erling var i Danmark, reiste Sigurd og hans Fostersøn Olav en Flok, og til den slog mange Oplændinger sig. Der blev Olav tagen til Konge. De fór med Flokken over Oplandene, men stundom til Viken, stundom øster til Marker; ikke var de paa Skibe. Men da Erling Jarl spurgte til denne Flok, da fór han med sine Mænd til Viken og var om Sommeren paa Skibe, men om Høsten i Oslo, og holdt der Gjestebud over Julen. Han lod holde Speidere op i Landet efter Flokken og fór selv op paa Land for at lede efter dem, og med ham Orm Kongsbroder. Men da de kom til det Vand, som heder …,n1339 da tog de alle Skibe, som var ved Vandet.

32. Den Prest, som sang ved Rydjåkuln1340 – det er ved Vandet –, bød Jarlen og hans Mænd til Gjestebud, og at de skulde komme ved Kyndelsmesse.n1341 Jarlen lovede at fare; det tyktes ham vel at høre Messe der. De roede da did over Vandet om Kvelden for Messedagen. Men den Presten havde et andet Raad for Hænder; han sendte Mænd for at bære til Olav Bud om Erlings Færd. Han gav Erlings Mænd sterk Drik om Kvelden og lod dem drikke længe. Men da Jarlen fór at sove, da var deres Senger gjort rede i Gjestebudsstuen. Men da de havde sovet en kort Stund, vaagnede Jarlen og spurgte, om det da var Ottesangstid. Presten sagde, at det kun var gaaet lidet af Natten, og bad dem sove i Ro. Jarlen svarer: «Jeg drømmer meget i Nat og sover ilde.» Han sovnede siden. Anden Gang vaagnede han og bad Presten staa op og synge Messe. Presten bad Jarlen sove og sagde, at det nu var Midnat. Jarlen lagde sig ned og sov en kort Stund, løb saa op og bad sine Mænd klæde sig. De gjorde saa og tog sine Vaaben, gik til Kirke og lagde sine Vaaben ude, medens Presten sang Ottesangen.

33. Budet kom til Olav om Kvelden, men hans Mænd gik om Natten sex Mils Vei, og det tyktes Folk at være overvættes meget. De kom til Rydjåkul under Ottesangen; det var da næsten fuldt Belgmørke. Olavs Mænd gik til Stuen og raabte da Hærraab; de dræbte der inde nogle Mænd, som ikke havde gaaet til Ottesang. Men da Erling og hans Mænd Hørte Raabet, løb de til sine Vaaben og stævnede siden til Skibene. Olavs Mænd mødte dem ved et Gjærde, og der kom det til Kamp. Erlings Mænd veg unda nedover langs med Gjærdet, og det dækkede dem. De havde meget færre Folk, og mange faldt af dem, og mange blev saarede. Det hjalp dem mest, at Olavs Mænd ikke kunde se dem, saa mørkt var det; men Erlings Mænd søgte kun til Skibene. Der faldt Are Torgeirsøn, Fader til Biskop Gudmund,n1342 og mange andre af Erlings [657] Hirdmænd. Erling blev saaret i venstre Side, og nogle Mænd siger, at han selv fik Sverdet paa sig, da han drog det. Orm blev ogsaa haardt saaret. De kom med Nød til Skibene og skjød strax fra Land. Det blev sagt, at Olav og hans Mænd havde det største Uheld til Mødet, saaledes som Erling og hans Mænd var solgte, om Olav havde faret frem med mere List. Siden kaldte man Olav «Ugæva»,n1343 men nogle kaldte Flokken Hættesvendene. Med den Flok fór de endnu som fór oppe gjennem Landet. Men Jarlen fór ud i Viken til sine Skibe og var Sommeren efter i Viken; men Olav og hans Mænd var paa Oplandene, men stundom øster paa Marker; de holdt den Flok saaledes den anden Vinter.

34. Vaaren efter fór Olav og hans Mænd ud i Viken og tog der de kongelige Indtægter; de dvælte der en lang Tid om Sommeren. Erling Jarl spurgte det og førte sin Hær øster imod dem, og deres Møde var østenfor Fjorden paa et Sted, som heder Stanger.n1344 Der blev det et stort Slag, og Erling fik Seier. Der faldt Sigurd Agnhått og mange af Olavs Mænd, men Olav kom paa Flugt og fór [658] 1169 siden til Danmark og var den næste Vinter i Aalborg i Jylland. Men Vaaren efter fik Olav den Sott, som førte ham til Døden; han er jordet der ved Mariakirke, og Danerne kalder ham hellig.

35. Nikolas Kuvung, Søn af Paal Skoftesøn, var Lendermand hos Kong Magnus; han tog til Fange Harald, som sagdes at være Søn af Kong Sigurd Haraldsøn og af Kristin Kongsdatter, sammødre Broder af Kong Magnus. Nikolas flyttede Harald til Bjårgyn og gav ham i Erling Jarls Hænder. Det var Erlings Vis, naar hans Uvenner kom for ham, at han talte lidet eller intet til dem og talte sindig det, som var, naar han havde taget det Raad at dræbe dem, men han skjeldte som sterkest i Ord dem, som han vilde lade faa Livet. Erling talte lidet med Harald, og man havde Mistanke om, hvad han havde i Sinde. Da bad Folk Kong Magnus, at han skulde bede Jarlen om Fred for Harald. Kongen gjorde saa. Jarlen svarer: «Sligt raader Dine Venner Dig. Men Du vil i kort Tid raade Dit Rige i Frihed, hvis Du skal fare frem med Mildhed alene.» Siden lod Erling Harald flytte over til Nordnes, og der blev han huggen.

36. Øistein hed den Mand, som kaldtes Søn af Kong Øistein Haraldsøn. Han var da en ung Mand, ikke helt fuldvoxen, da det sagdes, at han en Sommer kom frem øster i Sveavælde og fór til Birger Brosa; han var da gift med Brigida, Harald Gilles Datter og Øisteins Fadersøster. Øistein bar op for dem sit Erende og bad dem om Hjælp. Jarlen og hun tog vel ved hans Sag og lovede ham sin Støtte; han dvælte der en Tid. Birger Jarl gav Øistein nogle Mænd og gode Penger til Underhold; han løste ham vel fra Haanden, og de begge lovede ham sit Venskab. Øistein fór da nord til Norge og kom ned i Viken; det drev da strax Folk til ham, og Flokken voxte; de tog Øistein til Konge og fór med den Flok om Vinteren i Viken. Men fordi de havde lidet af Penger, da rante de vide, men Lendermænd og Bønder sendte Hær imod dem. Men naar de blev overvundne, da flyede de bort til Skogene og laa længe i Ødemarker; da gik Klæderne af dem, saa at de spændte Næver om sine Legger. Da kaldte Bønderne dem Birkebeiner. De løb ofte ned i Bygden og kom frem her og der og faldt strax over Folk, naar det ikke var Mængder tilstede. De holdt nogle Slag med Bønderne og havde afvexlende Held og Uheld. Tre Slag holdt Birkebeinerne saaledes, at det blev fylket, og de vandt Seier i alle. Paa Krokaskogen havde de nær faaet en Ufærd; der kom Bønderne over dem med en stor Hær. Birkebeinerne fældte Braate for dem og løb siden til Skogen. Birkebeinerne var to Vintre i Viken, saa at de i den Tid ikke kom nord i Landet.

37. Magnus havde været 13 Vintre Konge, da Birkebeinerne reiste sig. Den tredje Vinter skaffede de sig Skibe og fór med dem frem langs Landet og fik sig Folk [659] og Gods. De var først i Viken; men da det led paa Sommeren, stævnede de nord i Landet og fór saa skyndsomt, at det ikke kom Nys om dem, før end de om til Trondhjem. Birkebeinerne havde mest i sin Flok Markemændn1345 og Elvegrimer, og overmaade mange havde de fra Telemarken, og de var da vel væbnede. Øistein, deres Konge, var smuk og fager, havde lidet Ansigt og var ikke stor; han blev af mange kaldt Øistein Møila.n1346 Kong Magnus og Erling Jarl sad i Bjårgyn, da Birkebeinerne seilede nord udenom, og blev ikke var dem. Erling var en mægtig og klog Mand, en stor Hærmand, naar det var Ufred, og en god og virksom Landstyrer. Han kaldtes temmelig grusom og haardtstyrende; men det kom mest deraf, at han kun lod faa af sine Uvenner faa saa meget som Landsvist, om de end bad derom, og af den Aarsag gav mange sig til at løbe til Flokkene, naar de reiste sig imod ham. Erling var en høi og sterkvoxet Mand, noget høiaxlet, havde langt og skarpt Ansigt, var lys af Farve og blev meget graahaaret; han bar Hovedet noget stakt, var rolig og værdig, havde gammeldags Klædedragt, bar lange Overstykker og lange Ærmer paa Kjortler og Skjorter, havde valsken1347 Kapper og høitgaaende Sko. Slig Dragt lod han Kongen have, medens han var ung; men da han raadede sig selv, klædte han sig meget pragtfuldt. Kong Magnus var letlivet og legelysten, fuld af Glæde og meget kvindekjær.

38. Nikolas, Søn af Sigurd Ranesøn, var Søn af Skjaldvår, som var Datter af Brynjulv Ulvalde og Søster af Haldor Brynjulvsøn, og havde Moder sammen med Kong Magnus Barfot. Nikolas var en stor Høvding; han havde Gaard paa Haalogaland i Ångeln1348 der, som heder Steig. Nikolas eiede Gaard i Nidaros nedenfor Jonskirken, den som siden Torgeir Kapellan eiede. Nikolas var ofte i Kaupangen og havde alt at sige over Bymændene. Skjaldvår, Nikolas's Datter, var gift med Eirik Arnesøn; han var ogsaa Lendermand.

39. Det var Mariamesse den senere,n1349 da Folk kom fra Ottesang i Byen, at Eirik gik til Nikolas og sagde: «Maag, det siger nogle Fiskermænd, som er komne udenfra, at det seilede Langskibe ind efter Fjorden, og Folk gjetter, at det kan være Birkebeinerne. Og er det vel bedst, Maag, at lade blæse alle Bymændene med Vaaben ud til Ørene.» Nikolas svarer: «Ikke farer jeg, Maag, efter Fiskermænds Snak; jeg vil sende Speidere ud paa Fjorden, men lad os holde Ting idag.» Eirik gik hjem; men da det ringte til Høimesse, gik Nikolas til Kirke. Eirik kom da til ham og sagde: «Det tror jeg, Maag, at Rygtet er sandt; her er nu de Mænd, som siger, at de har seet Seilene. Det tykkes mig raadeligt, at vi rider ud af Byen og samler os Folk.» Nikolas svarer: «Ængstelig er Du nu, Maag. Lad os først høre Messe, da kan vi [660] siden lægge vore Raad.» Nikolas gik til Kirke. Men da Messen var sunget, gik Eirik til Nikolas og sagde: «Maag, nu staar mine Hester rede; jeg vil fare bort.» Nikolas svarede: «Far Du vel da! vi vil holde Ting paa Ørene og se efter, hvad Mandstyrke det er i Byen.» Eirik red da bort, men Nikolas gik til sin Gaard og siden til Bords.

40. Men paa den Tid, da Maden var sat frem, kom en Mand ind og sagde til Nikolas, at nu roede Birkebeinerne op i Aaen. Da raabte Nikolas, at hans Mænd skulde væbne sig. Men da de var væbnede, bød Nikolas dem at gaa ind i Loftet. Og det var det uklogeste Raad; thi hvis de havde verget Gaarden, da vilde Bymændene have kommet til for at hjælpe dem. Men Birkebeinerne fyldte hele Gaarden og gik siden imod Loftet fra alle Sider. De raabte til hverandre, og Birkebeinerne bød Nikolas Grid; men han vægrede sig. Siden kjæmpede de med hverandre; Nikolas's Mænd havde til Vern Bueskud og Haandskud og Ovnstener. Men Birkebeinerne huggede Husene ned og skjød som tiest. Nikolas havde et rødt Skjold med gyldne Nagler i og en stjernet Viljalms-rand. Birkebeinerne skjød saa, at Pilene stod i lige til Surrebaandene. Nikolas sagde: «Nu lyver Skjoldet for mig.» Der faldt Nikolas og den største Del af hans Mænd; man sørgede meget over hans Død. Birkebeinerne gav alle Bymændene Grid.

[661] 41. Øistein blev siden taget til Konge der, og alt Folket gik under ham. Han dvælte en Tid i Byen og fór siden ind i Trondhjem, og der kom mange Mænd til ham. Der kom Torsinn Svarte af Snåsn1350 til ham og havde en Flok Mænd. I Førstningen af Vinteren fór de ud til Byen; da kom Gudrun af Saltnes'sn1351 Sønner til dem: Jon Ketling, Sigurd og Viljalm. De fór op fra Nidaros til Orkedalen; da blev de talt til nær 20 Hundreden1352 Mænd. De fór saa til Oplandene og derefter ud gjennem Toten og Hadeland, derefter til Ringerike.

42. Kong Magnus fór om Høsten øster i Viken med noget af sin Hær, og med ham Orm Kongsbroder. Erling Jarl var efter i Bjårgyn og havde en stor Hær og skulde møde Birkebeinerne der, om de fór udenom. Kong Magnus satte sig i Tunsberg, og Orm med ham, og Kongen gav Gjestebud der over Julen. Kong Magnus spurgte, at Birkebeinerne var oppe paa Ré. Siden fór Kongen og Orm fra Byen med sin Hær og kom til Ré. Det var høi Sne oa meget koldt Veir. Men da de kom til Gaarden,n1353 gik de ud af Tunet paa Veien, og udenfor ved Gjærdet fylkede de og traadte Sneen haard; de havde ikke fuldt femten Hundrede Mænd.n1354 Birkebeinerne var paa den anden Gaard, men nogle af dem her og der i Husene. Men da de blev var Kong Magnus's Hær, samlede de sig sammen og stillede op en Fylking. Men da de saa Kong Magnus's Hær, da tyktes det dem (som det ogsaa var), at deres egen Hær var størst, og de gik strax i Kamp. Men da de søgte Veien frem, da kunde [662] faa gaa frem paa én Gang; men de, som løb af Veien, kom i saa dyb Sne, at de fik neppe komme frem, og da løste deres Fylking sig, men de faldt, som gik forrest frem ad Veien. Da blev Merket hugget ned, og de, som var der nærmest, veg tilbage, men nogle slog sig paa Flugt. Kong Magnus's Mænd fulgte efter dem og dræbte den ene efter den anden, som de naaede. Birkebeinerne fik da ikke fylket og stod da udækkede for Vaabnene; da faldt mange, og mange flyede. Det hændte da, som ofte kan være, om end Mændene er modige og vaabendjerve, at naar de faar et haardt Slag og kommer paa Flugt, da er det ondt for de fleste at vende om. Da tog Birkebeinernes Hovedstyrke til at fly, men en Mængde faldt, thi Kong Magnus's Mænd dræbte alle dem, de kunde, og de gav ikke Grid til nogen Mand, som de naaede; men de flygtende spredte sig ad vide Veier. Kong Øistein kom paa Flugt; han løb ind i et Hus og bad om Grid og om, at Bonden vilde gjemme ham; men Bonden dræbte ham og fór siden til Kong Magnus og fandt ham paa Ravnnes. Kongen var inde i Stuen og bakede sig ved Ilden, og det var mange Mænd der. Siden kom Mænd og flyttede Liget did; de bar det ind i Stuen, og Kongen bad da Mændene gaa til og se, om de kjendte det. Det sad en Mand i Hjørnet af Pallen, og det var en Birkebein, og ingen Mand [663] havde givet Agt paa ham. Men da han saa sin Høvdings Lig og kjendte det, da stod han haardt og raskt op. Han havde en Øx i Haanden og løb raskt længer ind paa Gulvet og huggede til Kong Magnus; det kom paa Halsen ved Herderne. En Mand saa, at han svang Øxen, og skjøv til ham; derved vendte Øxen sig ned i Herderne, og det blev et stort Saar. Siden svang han Øxen op anden Gang og huggede til Orm Kongsbroder; han laa paa Pallen, og Hugget sigtede paa begge legger. Men da Orm saa, at Manden vilde dræbe ham, kastede han raskt Fødderne frem over sit Hoved, og Øxen kom i Pallstokken og stod fast der. Men da stod Vaabnene saa tykt i Birkebeinen, at han neppe kunde falde. Da saa de, at han havde draget Indvoldene efter sig over Gulvet, og den Mands Kjækhed blev meget rost. Kong Magnus's Mænd fulgte de flygtende længe og dræbte alt det, de kunde. Der faldt Torfinn af Snås, der faldt ogsaa mange andre Trønder.

43. Denne Flok, som blev kaldt Birkebeiner, havde samlet sig sammen i stor Mængde; det var haardføre og meget vaabendjerve Mænd, men temmelig ustyrlige, og de fór voldsomt og rasende frem, siden de tyktes at have stor Styrke. De havde i sin Flok faa slige Mænd, som forstod at lægge Raad op eller var vante til Lov- og Landsstyrelse eller til at lede en Hær, og om end nogle havde Skjøn paa det, da vilde dog hele Flokken have det, som de selv syntes. De troede sig sikre ved sin Mængde og Kraft. Men af de Mænd, som kom unda, var mange saarede og havde mistet Vaaben og Klæder, men alle var pengeløse; nogle søgte øster til Marker, men mange til Telemarken (de fleste af dem, som havde sin Æt der), og nogle fór helt øster til Sveavælde. Alle søgte at komme bort, thi de tyktes lidet at vente Grid af Kong Magnus eller Erling Jarl.

44. Kong Magnus fór siden tilbage ud til Tunsberg og blev nu navnkundig af denne Seier; thi forud var det alle Mænds Tale, at Erling Jarl var Bryst og Vern for sig og sin Søn, men efterat Kong Magnus havde faaet Seier paa saa sterk og talrig en Flok og dog havde havt en mindre Hær, da tyktes det alle Mænd saa, som om han vilde overgaa alle og vilde blive saa meget større Hærmand end Jarlen, som han var yngre.

[Kart]

Noter

n1. Det eksisterer i dag kun ett blad av dette håndskriftet. Resten gikk tapt da Universitetsbiblioteket i København brant i 1728.

n2. f.eks. diktet «Nóregs konungatal» fra ca.1190

n3. Mundal 2004, 268 og Krag 1998, 11

n4. Mundal 2004, 272

n5. Mundal 2004, 277

n6. Krag 1998, 11

n7. Krag 1998, 14–15

n8. Hødnebø 2006, XXI

n9. Storm 1899, XXVI

n10. I Peder Claussøns oversettelse står det skrevet etter Håkon Håkonssons saga: «Her endis den Norske Chronica / som aff det Islandske Sprock er transfererit» (s. 795), og på neste side fortsetter han med korte sagaer om de etterfølgende kongene, helt frem til Olav 4. Håkonsson (d. 1387), dronning Margretes sønn, og avslutter med ordene: «Efter denne Dag hafuer Norge altid værit under de Danske Konger Regimente / oc hafuer icke haft andre Konger end Danske (huilcke altid lyckeligen / fredsommeligen oc vel haue regerit. Gud fredelig gifue sin Benedidelse oc Velsignelse i alle Stænder.» (s. 854)

n11. Trondhjems Adresseavis, lørdag 14. mars 1840

n12. Munch 1859, XXXVII

n13. Aall 1838–1839, b. 1, «Naadigste Konge!»

n14. Aall 1838–1839, b. 1, X–XI

n15. Munch 1859, XXXVIII

n16. Han ramser opp noen ord som han mente ikke lot seg oversette tilfredsstillende, f.eks. «grid», «trygd» og «knarr».

n17. Munch 1859, V

n18. Storm 1899, XXXIII

n19. Han har tatt med noen kapitler fra håndskriftet Jǫfraskinna i et eget tillegg.

n20. Finnur Jónnson 1893–1900, b. 1, XLVII

n21. Storm 1899, XXXII

n22. Den 17de Mai 10. november 1896

n23. Nordenfjeldske Tidende, 4. november 1896

n24. J. E. Sars, Moltke Moe og Frithjof Nansen, trykket i Gudbrandsdølen 11. oktober 1900

n25. dansk Tunge kaldtes i Oldtiden det Sprog, som taltes i alle de nordiske Lande.

n26. frod (fróðr) kyndig, især om Fortiden, «historiekyndig».

n27. Kvine (Hvinir) er Fjorden og Landet om Kvinesdal, i Lister og Mandals Amt.

n28. blote (blóta) er at ofre til de gamle Guder; Blot-sted er Offersted.

n29. norrønt Maal (egentlig norsk Sprog) kaldtes Skriftsproget i Norge og paa Island i 12te og følgende Aarhundreder.

n30. Lovsigemand hed Formanden for Lagretten, den lovgivende Myndighed paa Altinget paa Island; han kaldtes saa, fordi han «sagde, hvad der var Lov».

n31. Are frode, født 1067 el. 68, død 1148, skrev mellem 1122 og 1133 sin Islendingabók. hvis Indhold her gjengives. Bogen er tabt, men kjendes dels af Uddrag, dels af Ares egen senere Udgave (fra omtr. 1135), hvori han udelod Afsnittene om de islandske Stamtavler og om Kongerne i Norge, Danmark og England. Denne Udgave kaldes ogsaa Íslendingbók eller (rettere) Libellus Islandorum og er trykt mange Gange.

n32. Haukadal (Haukadalr), Gaard i Aarnessysla i det sydlige Island.

n33. Udhavet d. e. Verdenshavet (Mare Oceanum), som tænktes at flyde udenom den flade Jord.

n34. Nårvesund, nu Gibraltarstrædet.

n35. Jorsaleland, Landet om Jorsaler, Jerusalem.

n36. Enea, fordi man i Middelalderen troede, at mange europæiske Folk (Romere, Franker, Britere o. fl.) stammede fra Æneas og Trojanerne.

n37. Svitjod (Sverige) det store er et gammelt Navn paa Rusland, laant fra det klassiske Scythia magna.

n38. Serkland. Serkernes eller Saracenernes Land i Vestasien og Nordafrika (samt Spanien); det store S. er Nordafrika.

n39. Blaaland, Blaamændenes eller Negrenes Land i Afrika.

n40. Tanais var i den klassiske Oldtid Navn paa Don, som regnedes for Delelinje mellem Asia og Europa; ved de Fjelde, hvorfra Tanais rinder, menes Oldtidens «Rifæiske Fjelde», som man tænkte sig længst i Nord.

n41. Kvisl bet. Gren eller Munding.

n42. De gamle Guder hed Æser (oldnorsk Æsir), i Ental Aas (Áss); Snorre, som efter den kristne Middelalders Vis ansaa de gamle Guder for tryllekyndige Mennesker i Fortiden, udleder áss af Asia.

n43. Oden udtales med langt, lukket o og kort, aabent e (ligesom «moden»).

n44. Hov (udtales haav) er vore Forfædres Navn paa et hedensk Tempel; Presten der kaldes Gode (udtales Gaade) eller Hovgode, og Prestinden Gydje.

n45. Diar er et sjelden brugt Navn om de gamle Guder, antages at være et i 9de eller 10de Aarhundrede fra Irsk indkommet Ord.

n46. Drotner, af Drotten (oldn. drótinn), Herre, især om Høvdingen for en Hird (drótt). I hedensk Tid findes Ordet ikke brugt om Guderne, derimod i kristen Tid om Gud eller Kristus.

n47. Blotgydje betyder en Gydje eller Prestinde, som forestod Ofringer (Blot).

n48. her menes Kaukasus, som man i Middelalderen troede havde Retningen fra Nordøst til Sydvest (istedenfor fra Sydøst til Nordvest).

n49. Tyrkland. Hermed menes Lilleasien og omliggende Egne, hvor siden 11te Aarhundrede de seldschukiske Tyrker herskede. Tyrker ansaaes i Middelalderen paa Grund af Navneligheden for samme Folk som Oldtidens Teukrer eller Trojaner.

n50. Garderike er det nuværende Rusland; dets Hovedstæder var Holmgaard (nu Novgorod) og Kønugaard (nu Kiew).

n51. Nordtyskland, Saxernes Land.

n52. nu Odense.

n53. Om Kong Gylve i Sverige havde Snorre tidligere skrevet i Indledningen til «Gylvaginning» i Edda; dette antyder han Side 8, hvor han taler om List og Koglerier mellem Gylve og Oden.

n54. Jåtnernes Land (jötunheimar) er efter Snorres Forestilling et Land i Nord eller Nordøst for Sverige.

n55. Selund er det gamle Navn paa Sjæland.

n56. Senere Leire, nær Roskilde paa Sjæland. Skjold var Stamfader for Skjoldungerne, de danske Konger.

n57. Lågen er det gamle Navn paa Mælaren.

n58. Gamle Sigtuner laa i Nærheden af nuvær. Sigtuna paa den østre Side af Upsala-Fjorden.

n59. Noatuner, Himenbjergene, Trudvang og Breideblik var efter den gamle Religion disse Guders Boliger i Himmelen og er ikke Stedsnavne i Sverige (som Upsaler og Sigtuner).

n60. Audun kommer ikke, som Snorre troede, af Oden, men af auðr (Rigdom) og vinr (Ven).

n61. Vinterdag var i Midten af Oktober (senere 14de Okt.), Sommerdag ved Midten af April (senere 14de April).

n62. Upsaler betegner overalt i Kongesagaerne «Gamla-Upsala» i Nord for den nuværende By (dengang Østra Aaros), som først efter Snorres Tid blev Bispesæde; Erik den helliges Ben flyttedes did 1273, og Domkirkens Bygning begyndte 1287.

n63. Upsale-øde var Krongodset, som tilhørte de svenske Konger rundt om i Landet (se Kap. 76 i Olav den helliges Saga)

n64. Her sigter Snorre til, hvad han havde fortalt i Edda: «Frode tog Kongedømmet [i Danmark] efter sin Fader Fridleiv i den Tid, da Keiser Augustus lagde Fred over hele Verden; da blev Kristus født. Men fordi Frode var den mægtigste Konge i NordLandene, blev Freden tilskrevet ham over hele den danske Tunge, og Nordmændene kaldte den Frode-freden.»

n65. Her har Snorre gjort en Rettelse til «Edda», thi der siger han blot: «Frøias og Ods Datter er Noss; hun er saa fager, at af hendes Navn er «Noss» kaldet alt det, som er fagert og kostbart.» Noss (oldn. hnoss) betyder Klenodie og Gerseme (oldn. gersemi) en kostbar el. ypperlig Gjenstand.

n66. «Milding» betyder en «gavmild Fyrste».

n67. Duren og Såkkmime (d. e. Dybets Jåtun) er Dvergenavne. Betydningen af «Dusles Ætling» (om Svegde) er usikker.

n68. Navnene Snæ (Sne) og Driva (Snedrive) samt Gisl (Skistav) og Åndur (Ski) hører sammen i Sagnene; herhen hører ogsaa i Kap. 19 Froste med Sønnen Loge (Lue). Åndrer er de nordlandske eller finske Skier (én lang og én kort, den sidste skindklædt under).

n69. Vore Forfædre troede, at Finnerne (baade i Finmarken og i Finland) var meget tryllekyndige. Maren (oldn. mara) tænkes som en gammel Kvinde, der plagede Folk i Søvne ved at sætte sig paa dem.

n70. Viljes Broder er Oden.

n71. Skuta er ikke paavist som Elvenavn i Sverige; maaske Snorre har opfattet Verset urigtigt, saa at «paa Skuras Bred» skulde oversætes «i Skudens Leie»; isaafald er Vanlande brædt i sit eget Skib, som Hake.

n72. Vålve betyder Spaakvinde eller tryllekyndig Kvinde.

n73. «Viljens Borg» er = Legemet.

n74. «Søens Broder» er = Luen; thi efter Mytheren er Loge (Lue) Broder af Æger (Søen).

n75. «Skovens Skadetyv» er = Ilden, ligesaa «Glo-hunden».

n76. Stalle er en Forhøining (ligesom et Alter), hvorpaa Gudebilledet stod i det hedenske Tempel.

n77. Fyresvoldene d. e. Sletterne ved Fyrisaaen mellem Gamle Upsala og det nuvær. Upsala, hvor da Aaen mundede ud.

n78. «Halvs Bane» er Ilden, thi Kong Halv blev indebrændt.

n79. Hel er Hestens (Helhestens) Gudinde, Lokes Datter og Søster af Ulven (Fenre) og Ormen (Midgardsormen).

n80. Om «Rig», som først blev kaldet «Konge», og om hans Forbindelse med Dan og Danp har der været fortalt i den tabte Del af det gamle Digt Rigs-tula, som Snorre kjendte.

n81. Reidgotland synes her at betyde Øen Gotland i Østersøen; andensteds betegner det Jylland. «Reidgoter» var engang Navnet paa Goterne i Sydeuropa.

n82. Soneblot (egentl. Forsoningsoffer) var en høitidelig Ofring, hvorved en Galt ofredes til Guderne, og disse raadspurgtes.

n83. Sleipnes (d. e. Hestens) Foder er = Hø.

n84. Stoksund er det nuvær. Norrstrøm mellem Mælaren og Havet paa Nordsiden af «Staden», det gamle Stockholm. «Vestenfor S.» skulde rettere være søndenfor S.

n85. Taur, i gmlsvensk Tør, er Halvøen mellem Mørkøfjorden, Mælaren og Østersøen, deltes i Øvre-tør og Ytre-tør. «Østsiden af T.» skulde rettere være «Nordsiden af T.»

n86. Agnefet er de flade Strækninger i Sydsiden af «Staden» (det gamle Stockholm) mellem Jerntorget og Slussen.

n87. Signys (Signes) Brudgom var Hagbard, som blev hængt af Sigar; hans Hest er = Galgen.

n88. Konger og Høvdinger var Tempel-eiere og kaldes derfor «Stallens Verger».

n89. Haaløiger er Indbyggerne i Haalogaland, d. e. Nordland og det sydligste af Tromsø Amt (til Malangen).

n90. ukjendt Stedsnavn.

n91. «Sigars Hest» og «Vinges Træ» er = Galgen.

n92. «Sigars Hest» og «Vinges Træ» er = Galgen.

n93. ukjendt Stedsnavn.

n94. Oddasund, nu Oddesund, i den vestlige Del af Limfjorden mellem Tyland (Tysyssel) paa Nordsiden og Hardesyssel paa Sydsiden af Fjorden.

n95. Hørrens (Hørstrikkens) Ganger er = Galgen.

n96. «Tiundaland» har Snorre opfattet som «den tiendes Land», medens det betyder «de ti Hundreders (= Herreders) Land».

n97. Fehirde (féhirðir, egentlig Gods-hyrde), Skatmester.

n98. Veidemand d. e. Jæger, af «veide» (veiða), drive Jagt eller Fiskeri.

n99. Tys d. e. Odens.

n100. Skilvinger er et ældre Navn paa den svenske Kongeæt.

n101. Østervei eller Østerveie (oldn. Austrvegr eller -vegir) er Østersøen og Landene om den, særlig paa Østsiden (Finland, Estland, Lifland og Kurland); at «fare i Østervei» vil sige at fare i Vikingetog til ØstersøLandene.

n102. Vendel er Vendsyssel, Landet nordenfor den ydre Del af Limfjorden.

n103. Med «Saxland» menes her Kysten af Holsten ved Østersøen.

n104. Skjoldungesagaen har fortalt om de danske Konger i Oldtiden, men er tabt i den Form, som Snorre kjendte den i; et Uddrag af den om Rolv Krake har Snorre gjort i «Edda».

n105. Åmd synes at være et gammelt Navn paa Hindøen eller den østlige Del deraf, hvor Trondenes ligger (se Olav den helliges Saga Kap. 117).

n106. Dise-blot, Ofring til Diserne eller Gudinderne.

n107. Bragning d. e. Konge.

n108. Njardø, nu Nærø udenfor Namdalen i Norge.

n109. Lovund er sandsynligvis Laghunda hundari i Fjadrundaland, hvor der var en gammel Kongsgaard (Laghundsberg, nu Landsberga); man har ment, at L. var Lofø (før Laghø, hvor nu Drottningholm er), men det var intet Herred.

n110. Siklingen d. e. Kongen.

n111. Øsel hed i Oldnorsk Ey-sýsla (Ø-syssel); derfor kaldtes Fastlandet ligeoverfor Aðal-sýsla (Hoved-syssel) og hele Estland tilsammen Sýsla

n112. «Havets Hjerte» forklares = «Sten» og opfattes af Snorre som et Stedsnavn «Stein» i Estland.

n113. Braut-Ånund d. e. Vei-Ånund, idet braut betyder en i Skog brudt Vei (af brjóta bryde).

n114. Fjadrundaland er det vestligste «Folkland» i Upland; man kan se af Olav den helliges Saga Kap. 77, at Snorre har ment, at Fjaorundaland var det samme som Vestmannaland. Derfor kjender han i Kap. 34 Konger i Fjadrundaland, Tiundaland og Aattundaland (d. e. hele Upland) samt Nærike og Sudermannaland, men ingen Konge i Vestmannaland.

n115. «Ved Midvinter» d. e. i Midten af Januar, da den hedenste Julefest holdtes (se Haakon den godes Saga Kap. 13).

n116. Gautland er Gøtaland, særlig Vestergøtland.

n117. Stedsnavnet Himenheid eller Himenfjelde kjendes ikke i Sverige.

n118. Jonakrs Sønner blev stenede; deres Sorg er altsaa = «Stener».

n119. Myrkvafjord, nu Mørkøfjærden, gaar ind mod Nord til Sødertelje i Sødermanland.

n120. At «fælde Blotspaan» kaldtes det at sprede Spaaner eller Træpinder (maaske forsynede med Runer) paa en bestemt Maade for derved at faa Oplysning hos Guderne om Fremtiden.

n121. Sile, nu Sela-øn i Mælaren, n. o. for Strengnæs, Hørte til Sødermanland.

n122. Gaard paa Tosterøen i Mælaren, vest for Sela-øn, hørte ligeledes til Sødermanland.

n123. Østriget d. e. Rusland eller dets Østersøprovinser; de Svenske fik først i 9de Aarhundrede Herredømme i Rusland.

n124. «Femtedel af England»; hermed menes Northumberland, som dog først i 866 blev vundet af danske Vikinger.

n125. «Elven» d. e. Klar-elfven i Vermeland.

n126. Trætelgja d. e. Træ-øx.

n127. Fornjots Søn er Loge = Lue, Ild. Linje 2 er i Haandskrifterne forvansket og oversættes derfor ikke.

n128. Lovdes Æt d. e. Kongeætten.

n129. Eidskogen, Grænseskoven mellem Vermeland og Solør.

n130. Nu Øvre- og Nedre-Romerike i Akershus Amt.

n131. Vestfold er det nuværende Jarlsbergs og Larviks Amt med Eker og Lier Prestegjeld.

n132. Skiringsal er det nuværende Tjølling Sogn (mellem Larvik og Sandefjord); der ved Kaupang var i 9de Aarhundrede en Havn og Markedsplads; Stedsnavnet Skæreid er ikke kjendt og er muligens en Feil.

n133. Dødens Mø d. e. Hel.

n134. Varna, det nuvær. Rygge Sogn i Smaalenene, hvor den store Gaard Værne ogsaa senere var Kongsgaard, indtil den omkring 1200 blev et Hospital for gamle Hirdmænd.

n135. Jarlsø, nu Jersø, ved Indløbet til Tønsberg fra Christianiafjorden.

n136. Borro, nu Borre Sogn nær Horten.

n137. Rad-en (nu Ra'et) er den Vold af Sten og Grus (Moræne), som strækker sig gjennem Vestfold fra Helgeraaen til Horten. Snorre har ment, at Vadla var Navn paa en Elv i Borre, men der gaar ingen Elv ud til Christianiasfjorden.

n138. Byleist var Lokes Broder, hans Broderdatter var altsaa = Hel.

n139. «Vestmare» synes at være Navn paa Kystlandet vestenfor Vestfold om Gren mar (Langesundsfjorden).

n140. Holter, nu Holtan i Borre Prestegjeld i Vestfold.

n141. Halvdan var den tredie Konge, som blandt de norske Ynglinger Hel tog til sig (ligesom hans Forgjængere Halvdan Hvitbein og Øistein).

n142. d. e. det ham af Nornerne tildømte Liv.

n143. Vingulmark udgjorde senere de to Sysler Borgesyssel (nuværende Smaalenene) og Oslosyssel (nuværende Akers og Follo Fogderi).

n144. Raum-elv er Glommen, Gaut-elv er Gøta-elven.

n145. d. e. den rødskjeggede.

n146. Agder, senere Agdesiden, er det nuvæende Nedenes Amt samt Lister og Mandals Amt; det første kaldtes Øster-Agder, det sidste Nord-Agder.

n147. Stivlesunds Beliggenhed kjendes ikke.

n148. Geirstader, nu Gjerstad i Tjølling Sogn (Side 37 Note 2).

n149. Folden d. e. Oslofjorden eller den nuværende Christianiafjord.

n150. Snorre giver i Texten Formen heiðumhæri (som maa betyde «høiere end Heier»), men i Verset heiðum-hárr, som S. Bugge oversætter «høithædret, ærerig».

n151. Dalene d. e. Gudbrandsdalene.

n152. Den store Ø i Mjøsen d. e. Helgøen.

n153. Gauler, i indre Holmedal indenfor Dalsfjorden i Søndfjord.

n154. d. e. den vise.

n155. Eid, det nuværende Askim og endel af Trøgstad, søndenfor Øieren, i det nordlige Smaalenene.

n156. «Sage-tal», Beregning af Mandebødernes Fordeling mellem den forurettedes og Forbryderens Slegter.

n157. Rånd, Randsfjorden.

n158. Røkensvik, paa Østsiden af Randsfjorden i Brandbu Annex til Grans Prestegjeld.

n159. Stein i Hole Prestegjeld paa Ringerike.

n160. Hakedalen, Annex til Nittedal i nedre Romerike.

n161. Ringsaker, i nordre Hedemarken paa Østsiden af Mjøsen.

n162. Bygden d. e. Opdal.

n163. Grid d. e. foreløbigt Løfte om Fred.

n164. Odel d. e. fuld Eiendom til Jord.

n165. Sagøre d. e. Bøder til Øvrigheden efter Anklage («Sag») paa Tinge.

n166. Yrjar, nu Ørlandet i Fosens Fogderi (før i Nordmøre), yderst i Trondhjemsfjorden paa Nordsiden.

n167. Naumadal eller Naumdølafylke, nu Namdalen.

n168. Lade (oldn. Laðer, isl. Hlaðir), stor Gaard paa Halvøen i n. ø. for Byen Trondhjem, 3 Km. fra denne.

n169. Drage d. e Skib, udstyret med Dragehoved og -hale.

n170. Opdalsskogen d. e. Høidedraget mellem Opdal og Rennebu, øverst i Orkedalen.

n171. Solskjel, en liden Ø i den ydre Trondhjemsled indenfor Smølen og Edø.

n172. Fjordene eller Firdafylke, detnuv. Sønd- og Norfjords Fogderi.

n173. «tenge» kaldtes at binde Stavnene sammen med sterke Taug («Tengsler»), saa at de dannede en Linje.

n174. Skågul er en af Valkyrjerne (Odens Kampmøer).

n175. Eidet d. e. Eidet indenfor Stat, enten Mandseidet eller længer inde Birkedalseidet.

n176. Naustdal, her vistnok N. i Eids Prgld. i Nordfjord, ikke N. i Førde (Søndfjord).

n177. Berdla, nu Berle paa Sydsiden af Bremangerland (Nordfjord).

n178. Stavenesvaag, nu Staangfjord strax søndenfor Stavenes, det yderste Nes paa Sydsiden af Førde-fjorden.

n179. Fjaler, den sydligste Del af Firdafylke (S. 52 Note), Egnen om Dalsfjorden og Gauler (S. 42 Note 2).

n180. Atlø, s. v. for Stavenes i Askvolds Prgld.

n181. d. e. Raanrike mellem Svinesund og Gøtaelven.

n182. Landraad d. e. Landsforræderi.

n183. Frøis (eller Odens) Leg = Kamp.

n184. Hafsfjorden (oldn. Hafsfjörðr) paa Nordvestsiden af Jæderen.

n185. Knarr, stort Skib særligt Handelsskib.

n186. Håld d. e. Odelsbonde (oldn. höldr eller hauldr).

n187. vesterlandsk d. e. fra Irland eller de britiske Øer.

n188. valsk d. e. fransk.

n189. Ulv-hedner d. e. Krigere, klædte i Ulveskindskapper.

n190. Hjaltland, nu Shetland.

n191. Suderøerne (d. e. de sydlige Øer), nu Hebriderne vestenfor Skotland.

n192. Holm-Ryger, Indbyggerne paa Øerne i Rogaland, altsaa i Stavangerfjorden.

n193. Hålges Æt d. e. Haaløiger, fordi Haalogaland mentes at være opkaldt efter den første Konge Hålge eller Haaloge.

n194. Midtlandet bruges her og i det følgende om Vestlandet, det senere Gulatingslag.

n195. vestenfor Havet d. e. Nordsøen; hermed menes de skotske Øer.

n196. Olav Hvite var en norsk Konge i Dublin fra 853 til 871; hans Søn hed ifølge irske Kilder Øistein (ikke Torstein) og vandt sig et Rige i Skotland 874, men blev dræbt 875.

n197. Katanes, den nordøstlige Spids af Skotland, i skotsk Caithness.

n198. Suderland (Sutherland) er. Landet i Syd og Vest for Katanes (Navnet er gammelnorsk: «Sydlandet»).

n199. Ekkjals-bakke d. e. Bredden af Floden Ekkjal, nu Oikill, som danner Sydøstgrænsen mellem Sutherland og Ross.

n200. «Luva» betyder tykt Haar.

n201. «utlæg», egentl. udenfor Loven, d. e. fredløs.

n202. Valland d. e. Frankrige, særligt Nordfrankrige.

n203. Tilnavnet Langespade (uheldig Gjengivelse af lat. longa spatha, d. e. Langsverd) henføres her til Robert istedetfor til Vilhelm (saaledes rigtigt i Olav den helliges Saga Kap. 20).

n204. Tofte, i Dovre Sogn i Gudbrandsdalen.

n205. Gudvæv, et kostbart vævet Stof til Tepper, maaske Purpur eller Skarlagen.

n206. «Håld» havde lavere Ret end Jarlen, men bedre end Leilændingen og den frigivne.

n207. Rinans-ø, nu North-Ronaldsey, den nordøstligste af Orknøerne.

n208. Haaføta («Høifod») er det samme Tilnavn som Haalegg («Høilegg»).

n209. Vester over Havet d. e. over Vesterhavet, Nordsøen.

n210. Bretland, det gamle nordiske Navn paa Wales og de andre vestlige Egne i England, hvor Briterne havde holdt sig.

n211. Bjarmeland er Landene om det hvide Hav, særlig paa Vestsiden, hvor Østkarelerne boede, og ved Dvinas Munding.

n212. Den «Kyndighed», som læres hos Finner, vil sige Tryllekyndighed.

n213. Torgils, som Snorre gjør til Haralds Søn, var en norsk Konge, som omkring 832 gjorde sig til Herre over en stor Del af Irland, ogsaa Dublin, og dræbtes ved Svig 845. Hans Broder Frode nævnes ikke i irske Krøniker.

n214. Farmand d. e. Sømand eller Skipper.

n215. Sæheim, senere Sem, det nuværende Jarlsberg i n. v. for Tønsberg.

n216. Farmandshaugen ligger paa Sletten omtr. 400 Meter søndenfor Jarlsberg henimod Tønsbergfjorden.

n217. Sålve, nu Selven, omtr. 5 Km. indenfor Agdenes paa Sydsiden af Trondhjemsfjorden.

n218. Rein-sletta (i Rissen), Stad (i Stadsbygden) og Torsbjerg (nu Torshaug, i Stadsbygden) paa Nordsiden af Trondhjemsfjorden, alle i Fosen Fogderi (tidligere Nordmøre).

n219. Alrekstader, nu Aarstad indenfor Store Lungegaardsvandet ved Bergen ved Foden af Ulrikken.

n220. Sæheim, nu Seim i Seims Sogn (Alversund Herred) paa Halvøen nordenfor Osterfjorden i Nordhordland.

n221. Fitje paa den nordvestlige Side af Stordøen i Søndhordland.

n222. Utstein, nu Utstens Kloster paa Øen af samme Navn (Mosterø Herred) i Ryfylke.

n223. Ågvaldsnes, nu Avaldsnes, paa den nordøstlige Side af Karmøen (Kårmt).

n224. Moster, nu Mosterø, sydligst i Søndhordland.

n225. Hellen, nu Helleren ved Vatlestrømmen, nær Indløbet til Fjøsangerfjorden, s. v. for Bergen.

n226. Adalstein (oeng. Eðelstán) var Konge i England fra 924 til 940.

n227. Kirken paa Kongsgaarden Haugar eller Gar (d. e.«Gaarden»), som den udskilte Del af Haugar senere hed, var nedlagt i 16de Aarh., men dens Plads er der, hvor Haraldsstøtten nu staar (reist 1872). Den store Leiesten eller «Helle», hvis Længde nu angives til 3,54 Meter og Bredde 1,25 Meter, er indlemmet i Monumentet.

n228. Bakken, nu Møllebakken i den østlige Del af Tønsberg. Her fandtes endnu i 1823 ved dens nordlige Ende to store Gravhauger, som antoges at være de to Kongers.

n229. Jertegn d. e. Kjendetegn eller Merker, som sendes med et Sendebud for at vise dets Troværdighed (som senere Tid Breve).

n230. Lodbroksønnerne d. e. Ingvar (Ivar Benløs), Ubbe og Halvdan, som var blandt Høvdingerne i den «store Hær» af Danske, som 865 kom til England og 866 erobrede York (Jorvik). Lodbroksønnerne tog dog ikke sit Sæde der, thi Ingvar døde i Ostangeln 871, Ubbe faldt i Irland 877; kun Halvdan blev Konge i Northumberland 875, men blev forjaget af sine egne Mænd 880. Northumberland blev vundet tilbage af Englænderne i 926.

n231. Grimsby er i Lincolnshire paa Sydsiden af Humber, ikke i Northumberland.

n232. Dette Stedsnavn er ikke fundet igjen.

n233. Eadmund var Konge i England fra 940 til 946.

n234. Valkyrjens Fugl er Ravnen.

n235. Svanernes Vang er = Sjøen; dens Skier er = Skibe.

n236. Snorre henviser her til Kap. 7 af Halvdan Svartes Saga; men der har han kun talt i Almindelighed om Halvdans Love, ikke om Heidsævesloven. Heidsævesloven, d. e. Loven, som gjaldt ved «Heidsæve», et gammelt Navn paa Mjøsen (egl. Søen ved Hedemarken); Tinget har dog vistnok altid været holdt ved Eidsvold, noget søndenfor Mjøsen.

n237. Saurshaug, nu Saxhaug, paa Inderøen.

n238. Sparabu, nu Sparbuen i Sparbyggjafylke.

n239. nordenom d. e. vestenfor.

n240. Frostatinget holdtes paa Halvøen Frosta i Trondhjemsfjorden.

n241. Ask d. e. Kar eller Kop.

n242. Linjen hører ikke med til Versets Indhold, men omtaler Guder og Sagnhelter.

n243. Linjen hører ikke med til Versets Indhold, men omtaler Guder og Sagnhelter.

n244. Melhus i Melhus Herred i Guldalen.

n245. Gryting var det ældre Navn paa den nuv. Prestegaard i Orkedalens Prestegjæld.

n246. Mæren, i Mærens Sogn i Sparbuen Herred.

n247. «uden fra Trondhjem» d. e. fra Udtrøndernes fire Fylker.

n248. Varnes, nu Værnes i Nedre Stjørdalen.

n249. Ljora, nu Lexviken paa Vestsiden af Trondhjemsfjorden.

n250. Ålveshaug, nu Alstahaug i Skogn Herred.

n251. Stav, en nu forsvunden stor Gaard i Værdalen.

n252. Egge, i Egge Herred i Sparbyggjafylke.

n253. Husebø, nu Hustad paa Inderøen.

n254. Sotenes, en Halvø i Raanrike (Båhuslän) vest for Aabyfjorden.

n255. Ågvaldsnes.

n256. Almenning, d. e. Opbud af «alle Mænd», fuldt Opbud.

n257. Veter er Varder, Vedstabler til at tænde Ild i.

n258. Ulvesund, Sundet mellem Vaagsøen og Fastlandet nær Moldøen nordligst i Nordfjord.

n259. Eidet, d. e. Mandseidet over Statland.

n260. Ved en Hukommelsesfeil har Snorre fortalt, at Øen Fræde (nu Fredø) ligger paa Søndmøre istedetfor paa Nordmøre, og tænkt sig Afstanden fra Stad meget kort.

n261. Birkestrand paa Østsiden af Fredø, 5 Km. nordøst for Frei Kirke og Freihaugen.

n262. Freiberget, nu Freihaugen, er sydøstligst paa Fredø.

n263. Rastarkalv er Sletten norden for Freiberget; den skraaner fra Freines op mod Vest til Frei Kirke og Skrubhaugen.

n264. Skrubhaugen.

n265. Se ovenfor Side 72 Note 3.

n266. Flein var en Pil med Hager, ligesom en Ankerklo.

n267. Odens Rav; hans Drik er Blod.

n268. d. e. Oden.

n269. Navn paa to Valkyrjer.

n270. Valfaders (Odens) Klæder, d. e. Brynjer.

n271. vi to, d. e. Skågul og Gåndul.

n272. d e. Oden.

n273. Einherjer, d. e. Heltene, som efter Døden kom til Valhall.

n274. Fyresvoldenes Frø er = Guld, thi Rolv Krake saaede Guld paa Fyresvoldene.

n275. Frodes Trælkvinders Mel er = Guld, thi Frodes Trælkvinder malede Guld paa Kvernen.

n276. Fullas Hovedbaand er = Guld, thi Fulla bar et Pandebaand af Guld.

n277. Tors Moder eller Jåtunfiendens Moder er = Gudinden Jord, Jorden.

n278. Åglo er det senere Skatval Sogn i Nedre Stjørdalen mellem Aasenfjorden og Stjørdalsfjorden.

n279. d. e. i Indherred.

n280. Ty's d. e. Odens.

n281. Hålder d. e. Odelsbønder

n282. Medaldal, nu Meldal «oppe i» Orkedalen.

n283. Halvøen mellem Aabyfjorden og Sotefjorden i Baahuslen.

n284. Wægga, østenfor Grafvarna Kirke sydligst paa Soteneset.

n285. paa Tryggøen paa Vestsiden af Soteneshalvøen.

n286. Grenland var omtr. det nuværende Nedre Telemarken og Bamle i Bratsbergs Amt.

n287. Skågul var en Valkyrje.

n288. Ved Helsingeland forstod de gamle Nordmænd ikke blot Helsingeland, men ogsaa Medelpad og Ångermanland.

n289. Dvina.

n290. Odens Vin, d. e. Skaldskab, Digtning.

n291. Odens Hustru er Frigg eller Jord, d. e. Jorden.

n292. d. e. Skibet.

n293. d. e. Skibet.

n294. Saa hed den store nuvær. Gaard Obrestad paa Jæderen (Haa Herred); men Snorre har tænkt sig, at Gaarden laa ensteds paa Oplandene.

n295. Snorre har tænkt enten paa Skaun paa Hedemarken (nu Stange Herred) eller S. paa Romerike (nu Sørum Herred).

n296. Dette Gaardsnavn kjendes ikke.

n297. Wladimir den store i Rusland (980–1015) blev Storfyrste i Novgorod (Holmgaard) i 970.

n298. Hals er ved Indløbet til Limfjorden, paa Nordsiden.

n299. De, som udeblev fra Ledingen eller mødte paa galt Sted eller til gal Tid, maatte betale Ledingsbøder.

n300. Snorre har vist misforstaaet Are og regnet Haralds Regjering 6 Aar for lang; ifølge Sæmund Frodes Tidsregning har Harald kun hersket i 9 Aar og er da falden i 970 (ikke 976).

n301. det nuværende Lindesnes, som dannede Grænsen mellem Østagder og Nordagder (d. e. Vestagder).

n302. Byrda er Børø i Bjørnør Herred, nær Grænsen mellem Namdalen og Nordmøre.

n303. Tinganes, nu Dingenes i Gulen Herred ved Sognefjordens Munding (paa Sydsiden); det ligger nu ikke paa Grænsen mellem Sogn og Hordaland, idet Gulen i 1773 blev lagt til Sogn.

n304. Det andet Vers, som her ikke oversættes, gjentager den samme Tanke i andre Ord.

n305. Det er her i Modsigelse med Kap. 15, at Eirik faar Vingulmark, thi det havde Harald Grenske faaet; maaske Feilen er i Kap. 15, thi efter Kap. 43 var Harald kun Konge i Vestfold.

n306. Uoversætteligt.

n307. Borgundarholm, nu Bornholm.

n308. Burislav d. e. Boleslaw. Ved «Burislav» maa her ikke forstaaes Boleslaw I af Polen (992–1025), men hans Fader Miesco eller Mieczyslaw (964–992)

n309. Vendland, d. e. nuvær. Nordtyskland fra det østlige Holsten til Østpreussen.

n310. «Keiser Otta» er Keiser Otto d. 2den (973–983). Hans Tog mod Danmark foregik (ikke, som Snorre regner, i 988, men) senhøstes 974; Hensigten var heller ikke at omvende Kong Harald, thi han var bleven Kristen omkr. 960, men at bringe Danmark under Keiserens Lydighed.

n311. Det er uhistorisk, at Burislaw (eller Miesco) drog med Keiseren til Danevirke; heller ikke var Olav Trygvesøn med, som i 974 ikke var voxen.

n312. d. e. Holsten.

n313. Danevirke begyndte i Øst ved Bunden af Sle, men i Vest strakte det sig kun til Eiderens Biflod Træaa, ikke til Havet.

n314. Morsø er en stor Ø i den bredeste Del af Limfjorden mellem Salling og Tyland.

n315. Om Poppos Undergjerning og dens Virkning, at omvende Kong Harald til Kristendommen, fortæller allerede Vidukind af Corvey i sin Krønike fra Aar 968; Begivenheden maa henføres til omkr. Aar 960.

n316. «lærde Mænd» vil sige «til Kirken oplærte Mænd», altsaa hørende til Geistligheden.

n317. d. e. Øerne udenfor Østergøtland (og Kalmar Len).

n318. «gaa til Frett» (Spørgsmaal) d. e. raadspørge Guderne ved Blotspaan (S. 33 Note 1).

n319. d. e. Flandern.

n320. d. e. Scillyøerne.

n321. d. e. fra Gardarike.

n322. Gyda var Olav Kvarans Datter (ikke Søster); Olav Kvaran døde som en gammel Mand i 980.

n323. Solunder, nu Sulenøerne udenfor Sognefjorden.

n324. d. e. Gaardstyrer.

n325. Faxe er Hestenavn.

n326. paa Østlandet.

n327. paa Nordlandet.

n328. den store Bugt ved Vestsiden af Island,

n329. det sydvestligste Endepunkt af Island.

n330. Vikarskeid, nu Skeid, en flad Sandstrækning udenfor Ølvus-aa paa Sydlandet.

n331. d. e. med kløftet Skjeg.

n332. Edelred, Konge i England 978–1016.

n333. d. e. Mandseidet paa Statland.

n334. Øer vest for Hareidland.

n335. nu Hareidland.

n336. nu Hjørundfjord, øst for Hareidland.

n337. i Voldenfjord, syd for Hareidland.

n338. nu Liavaag indenfor Hjøringneset, Nordøstspidsen af Hareidland. Hjøringneset og Hjårungavaagen havde Navn efter Hjårungerne, smaa skjær ved Indløbet til Hjårungavaagen.

n339. nu Gimse i Melhus Herred i Guldalen.

n340. Ørlandet.

n341. En Øre er i Vegt 26,7 Gram.

n342. etslags kostbart Klæde eller Stof (især til Tepper).

n343. det russiske Navn Wsevolod.

n344. Ifølge engelske Kilder laa ellers Olav Vinteren 994–95 med sin Flaade ved Southampton, fik her Undervisning i den kristelige Religion af engelske Biskoper og blev konfirmeret om Vaaren 995, hvorved Kong Edelred var hans Fadder. Tidlig paa Sommeren drog han fra Southampton hjem til sit Fædreland.

n345. Asmundarvaag, nu Osmondwall, paa den Del af Øen Hoy, som kaldtes Vaagar, nu Walls.

n346. Ragnvaldsø, nu South-Ronaldsey, den sydøstligste Ø blandt Orknøerne, forvexles her med den sydvestlige Haaøi, nu Hoy.

n347. nu Pentland-Firth, det aabne Sund mellem Orknøerne og Caithness; at den ikke var «farbar», kom vel af Malstrømmen.

n348. i Søndhordland indenfor Bømmelø.

n349. ved Indløbet til Trondhjemsfjorden.

n350. Viggja, nu Viggen i Børsen Herred ved Gul-Osen.

n351. rettere Bunes i Størens Herred i Guldalen.

n352. nu Lunde i Horg Herred i Guldalen.

n353. Remul, nu Romol paa Vestsiden af Gulelven, ligeoverfor Melhus,

n354. nu Skerdingstad søndenfor Melhus

n355. Nidarholmen, nu Munkholmen udenfor Nidelvens Munding.

n356. Udtales Laaden.

n357. Navnene mangler i Texten, vel fordi Snorre ansaa dem for umulige. Men i Jomsvikingasaga (hvorfra dette er laant) kaldes de Urguþrjótr og Brímiskjarr.

n358. Fitje-skalle, d. e. Bonden paa Fitje.

n359. Sognsø dannede Græn bodsen mellem Sogn og Hordaland, saa at det Land, som Erling fik, var Hordaland, Rogaland og det vestligste af Agder (til Lindesnes).

n360. Dragseid er det ydre Eid paa Statland mellem Drage (s.) og Leikvang (n.).

n361. det nordligste Sogn i Nordmøre (nu i Fosens Fogderi).

n362. nu Tjøttø søndenfor Alstahaug i Helgeland (65° 50').

n363. nu Vaagan paa Vaagø i Lofoten (68° 13').

n364. d. e. Gøtaelven.

n365. Syr d. e. So; saa kaldtes han, fordi han «rodede i Jorden» d. e. drev Akerdyrkning.

n366. Dette er ikke historisk. Olav den hellige blev først døbt som voxen i Normandi, se Noten til Olav den helliges Saga Kap. 20.

n367. nedenfor det nuværende Kongelf ved Gøtaelvens nordre Arm.

n368. hundhedensk d. e. hedensk som en Hund.

n369. ogsaa Ragnvald var Seidmand

n370. Langefasten er de 7 Uger før Paaske.

n371. 16 April (998).

n372. Olav troede som de Kristne dengang, at Oden var en ond Aand.

n373. d. e. Nidelvens Munding.

n374. En Hærpil havde et Reb eller et Vidjebaand hængende i Pilens ene Ende og kaldte alle Mænd væbnede til Tinget.

n375. Side 86 Note 1.

n376. eller Ljoxa

n377. en liden Vig af Nidelven ved Enden af den nuvær. Strandgade i Trondhjem.

n378. Skjeggehaugen paavistes endnu i Begyndelsen af dette Aarhundrede søndenfor Gaarden Østraat (Austraat).

n379. Sida er ved Skaptá i vestre Skaptárfellssysla, den sydvestligste Del af Østlandet, men Hall boede ved Tváttá i søndre Aalptafjord.

n380. d. e. en Baad med 6 Aarer.

n381. d. e. den sterke.

n382. Salpte d. e. Salten.

n383. «Rode-Kors» er et Kors med Kristusbillede paa (old-engelsk ród).

n384. Hvad «Nakkerne» (svírar) var, vides ikke; de maa have staaet i Forstavnen.

n385. Ligger høit oppe ved Eyjafjardará i Eyjafjorden paa Nordlandet.

n386. d. e. den Flose paa Svinafell, som siden brændte Njaal og hans Sønner inde.

n387. 29 Septbr. (999).

n388. hvide Klæder d. e. Daabsklæder, som bares en Uge efter Daaben.

n389. d. e. Skald, som er vanskelig at komme tilrette med.

n390. Et Haandskrift tilføier: og sagde: «Ikke er der Sverd i hver Linje.» Halfrød svarer: «Der er ogsaa tre i den ene,» «Saa er det,» siger Kongen.

n391. d. e. «Hornet» paa Hornelen paa Bremangerlandet udenfor Nordfjord.

n392. udenfor Gaarden Lade.

n393. De to Linjer hører sammen og gjentages i flere Vers som etslags Omkvæd.

n394. «Staur» antages at være den sydøstlige Spids, af Femern, nu Staver, lidt i Syd for Staberdorp.

n395. Byen Ladoga, som dengang laa ved Floden Volkhov, som flyder ud i Ladogasøen.

n396. Dette er ikke rigtigt. Gunhild blev forskudt af Kong Svein og sendt hjem til Vendland, hvorfra hendes Sønner efter Sveins Død 1014 hentede hende igjen til Danmark.

n397. Boleslaw i Polen (992–1025)

n398. d. e. den skeløiede,

n399. Saltvik paa Sydsiden af Ofotenfjord i Nordland.

n400. nu Støle i Etne Herred i Søndhordland.

n401. nu Tysnesøen i Søndhordland.

n402. Rummet foran Forrummet (egentlig «det trange Rum»).

n403. i Nordamerika, rimeligvis Nova Scotia.

n404. Et eget Slags stort Langskib, som ikke havde «Hoved» i Forstavnen.

n405. Svåld er ikke en Ø, som Snorre mente, men en Havn og en Vig (Flodmunding) lidt vestenfor Rügen.

n406. Øiner d. e. Indbyggere af Øinafylke, her istedenfor «Nordmænd».

n407. Et Skib kaldtes en «Barde» (egl. skjegget), fordi de Dele af Kjølen, som stak op over Stavnene, kaldtes dets Skjeg.

n408. Rælingerne mellem Forstavnen og Masten.

n409. Offerkar ved hedenske Ofringer; han sigter til, at Svenskerne endnu var Hedninger.

n410. Rummet foran Løftingen paa et Skib.

n411. Baand, som var surrede om Pilens Spids og Skaft for at fæste hin til dette.

n412. Den Fjæl, som ligger bagenfor den styrendes Hoved, naar han sidder ved Roret.

n413. To Verslinjer er tabte.

n414. Høifjelds Hvælving, d. e. Himmelen.

n415. Veiga eller Vega, en Ø i det sydlige Haalogaland (65° 40).

n416. Soteskjær, d. e. Sotholmen, nær Næringe i Sødertørn i Sødermanland.

n417. Sveaskjær, d. e. Skjærene langs Sødermanlands og Uplands Kyster.

n418. Mælaren

n419. Norrstrøm

n420. Nu Søderstrøm i Stockholm.

n421. Øsel.

n422. Sydkysten af Finland.

n423. nu Søndervig vestenfor Ringkjøbing paa Vestkysten af Jylland.

n424. Vestkysten af Prov. Holland (Nord- og Syd-Holland) hed fordum Kinnheim el. Kennemarland.

n425. Tidsregningen er her ganske urigtig. Olav kom sammen med Torkel den høie til England i Aug. 1009, men den danske Konge Svein erobrede England Høsten 1013 og døde 2 Febr. 1014. Edelred vendte tilbage til England Apr. 1014 (og da var Olav i hans Følge), men Olavs Kampe mod London, paa Ringmarehede og mod Canterbury forefaldt mod Englænderne (ikke mod Danerne) i 1009–1011.

n426. Keiser Julianus faldt i Kamp mod Nyperserne 363, men efter Sagnet blev han dræbt af den hellige Mercurius's Spyd.

n427. Southwark, paa Sydsiden af Thames, nu en Del af London.

n428. d. e. London.

n429. Denne Beleiring af London foregik Høsten 1009 men Vikingerne vandt ikke Staden.

n430. Dette Vers hører til Aaret 1014, da Olav fulgte Edelred tilbage til England.

n431. Denne Kamp stod 5 Mai 1010. Ringmere er i Sognet East Wretham i det sydlige Norfolk (East Anglia). Ulvkel var Jarl i East Anglia.

n432. «Tingamænd» er Navnet paa Kong Knuts danske Hird, stiftet 1018. Navnet er her nævnt otte Aar for tidlig.

n433. Beleiringen af Canterbury begyndte i Midten af Septbr. 1011 og varede i 20 Dage. Torkel den høie (og med ham Olav) gik i Edelreds Tjeneste Sommeren 1012.

n434. Port-greve, d. e. Foged i en Havnestat (lat. portus).

n435. Ukjendt Stedsnavn i England. Maaske menes et Sted ved London, som denne Høst 1013 blev forsvaret af Thorkel Høie mod de Danske under Kong Svein

n436. Edelred døde 23 April 1016, men Olav havde forladt England med Edelred Høsten 1013.

n437. Hol, d. e. Haug, er vist urigtig opfattet som Stedsnavn

n438. Efter franske Kilder blev Olav indkaldt af Hertug Rikard af Normandi til Hjælp mod Eude af Chartres, angreb Bretagne og indtog Borgen Dol; dette er skeet om Høsten 1013 eller i Løbet af Vinteren 1013–14. Dol ligger inderst inde i Bugten mellem Cotentin og Bretagne; denne Bugt er altsaa Ringsfjorden.

n439. Denne Viljalm er Hertug Vilhelm d. 5te af Aquitanien (990–1030), som efter franske Kilder kjæmpede mod nordiske Vikinger paa Kysten af Poitou.

n440. S. maa søges i det sydvestlige Frankrige eller i Nordspanien.

n441. Antages at være Guadalquivir i det sydvestlige Spanien.

n442. Gibraltarstrædet.

n443. Peita-land er Poitou søndenfor Loires Munding.

n444. nuvær. Guérande i det sydlige Bretagne, nord for Loires Munding (ikke i Poitou).

n445. Landskabet Touraine længere oppe ved Loire.

n446. Leira d. e. Floden Loire.

n447. Ruda er Rouen, Hovedstaden i Normandi.

n448. Den daværende «Jarl» var Richard d. 2den (996–1026), som her er forvexlet med sin Søn Robert (1028–35); ingen af dem havde nogen Broder ved Navn Viljalm.

n449. Emma var Richard d. 2dens Søster, ikke hans Datter; hendes Sønner med Edelred var Alfred (✝ 1036) og Eadvard (Konge 1042–66), medens Eadmund (✝ 1016), Eadvig og Eadgar var Sønner af Edelreds første Egteskab.

n450. Signa er Seine-Floden. Under dette Ophold i Normandi blev Olav ifølge de ældste Kilder døbt af Erkebiskop Robert i Rouen (Hertug Richards Broder).

n451. Erik drog neppe fra Norge før end i 1014 eller 1015, thi Knut blev først Konge i 1014 og drog til England i 1015.

n452. Kong Knut fik først om Høsten 1016 Indpas i London med dennes Borgeres frivillige Samtykke, ikke ved Erobring.

n453. Ulvkel Snilling faldt i Slaget ved Assandun 18de Oktober 1016.

n454. Erik fik 1017 af Kong Knut Jarledømmet Northumberland og styrede her indtil sin Død 1023.

n455. Knut kom til England 1015, men Edelred døde 23de April 1016. Knut egtede ikke Emma førend i Juli 1017.

n456. Harald var ikke Søn af Emma, men Knuts uegte Søn med Ealfgifu (Alfiva).

n457. Efter engelske Kilder synes Eadmund at være død en naturlig Død (30te Novbr. 1016) «Henrik» skal være «Eadric».

n458. Edelreds Sønner flygtede først om Vinteren 1016–17 fra England, længe efter at Olav havde forladt Normandi og sammen med Edelred selv var kommet til England (Vaar 1014).

n459. Ukjendt Sted.

n460. Rouen.

n461. Vald antages at betyde the Wolds, Høidestrækninger, som strækker sig fra Syd mod Nord langs Kysten i Lincolnshire og Yorkshire.

n462. d. e. 260.

n463. Æger, Havguden eller Havet.

n464. Sæla betyder Lykke (Øen hed ellers Selja).

n465. Nu Sauesund ø. for Atleøen i Askvold Herred.

n466. Rettere Sigrid.

n467. Mjo-nev d. e. Smal-næse.

n468. d. e. Buxer af Korduanskind. Korduan d. e. fra Cordova i det arabiske Spanien.

n469. Se S. 141 Note 1.

n470. Denne «Konge paa Valders» nævnes ikke senere, og der regnes i det følgende kun fem Fylkeskonger paa Oplandene. Jfr. Kap. 74.

n471. d. e. 360

n472. d. e. 120.

n473. d. e. Dovrefjeld.

n474. Nu Meldal i Øvre Orkedalen.

n475. Børseskognen mellem Orkedal og Guldal.

n476. En nu forsvunden Gaard nær Prestegaarden (Gryting) i Orkedalen.

n477. Gelmin, nu Gjølme nær Orkedalsosen.

n478. Viggja, nu Viggen i Børsen Herred ved Orkedalsfjorden.

n479. Angrar, nu Hangran i Byneset («Nes»).

n480. Stenkjær, østligst i Beitstadfjorden.

n481. Vestenfor Inderøen.

n482. Masarvik, nu Mosviken s. v. for Skarnsund.

n483. d. e. Inderøen.

n484. Halvøen Frosta paa Østsiden af Trondhjemsfjorden.

n485. Gaard og Indsjø i Aarnessysla i det sydlige Island, n. v. for Skálholt.

n486. «Tjældenes Hest», d. e. det tjældede Skib.

n487. Landøre var den Skat, som Islændingerne maatte betale, naar de kom «til Land» i Norge eller dets vestlige Skatlande. Den ophævedes i 1262–64, da Island gav sig under Norges Konge.

n488. Islændingernes Landøre betaltes ofte i Skindfelder.

n489. 20 Hundreder, d. e. 2400 (et «Hundrede» var altid et «stort Hundrede» eller 120).

n490. Her Byaasen i Trondhjems Bymark. Gaularaasen er egentlig hele Aasryggen mellem Guldalen (med Bynesset) paa Vestsiden og Strinden paa Østsiden.

n491. d. e. Gudbrandsdalen.

n492. Ru Ringnes i Ottestad Sogn, Stange Herred paa Hedemarken.

n493. De 7 Ugers Faste før Paaske.

n494. Nu Langesundsfjorden.

n495. Nesjar (d. e. «Nessene») er Halvøerne mellem Langesundsfjordens og Tønsbergfjordens Munding, navnlig den vestligste, Nesit, nu Brunlanes Herred.

n496. Palmesøndag var i 1015 den 3dje April (men i 1016 den 25de Marts). Snorre regner, at Slaget stod i 1015, men det var nok først i 1016.

n497. d. e. Entrehager.

n498. d. e. Hedemarkingerne.

n499. d. e. stor Robaad, latinsk carabus.

n500. d. e. Glommen.

n501. d. e. det vestlige Agder (mellem Sireaa og Otteraa).

n502. «Gjesterne» kaldtes de af Kongens Huskarler, som sendtes i farlige Erender paa Kongens Vegne; de stod under en «Gjestehøvding».

n503. Skafte var Lovsigemand 1003–1030.

n504. d. e. Skøinafylke, nu Skogn.

n505. Nes d. e. Byneset.

n506. Byaasen.

n507. Ø n. v. for Tungenes og Jæderen.

n508. Den store Ø i Gøtaelvens Munding, hvoraf den sydligste Del var svensk.

n509. «Ulvalde» betyder Kamél.

n510. Markerne d. e. Skogbygderne (paa den norske Side Aremark og Ømark, paa den svenske Nordmarka)

n511. Borg, som i 2den Halvdel af 13de Aarhundrede begyndte at kaldes Sarpsborg. Om Olavs Borgbygning er der et Minde i Navnet Borgargerði (senere Borregaard) vestenfor Sarpfossen.

n512. Mariakirken kaldes i 14de Aarhundrede «Olafskirke» og var altsaa ved en senere Ombygning indviet til St. Olav.

n513. Urarhorn d. e. Horn af Uroxe.

n514. Gaarden Wætteland i Skee Sogn i Wætte Herred, det nordligste i Bohuslæn.

n515. d. e. Kongen.

n516. d. e. Flandern.

n517. Øerne udenfor Hisingen, af hvilke en hed Øikrøy, nu Øckerø.

n518. Nu Orust, stor Ø i det sydlige Bohuslæn, nordenfor Hisingen, s. for Bokenæs-halvøen.

n519. Nu Høgasund, udenfor Fastlandet ved Gaarden Høga i Thoresby Sogn, sydligst paa Bohuslæns Fastland paa Nordsiden af Indløbet til Gøtaelvens nordre Arm.

n520. Novgorod.

n521. d. e. Guldfingerring.

n522. «veiet» d. e. af veiet Sølv, vurderet efter virkelig Sølvværd, medens paa Snorres Tid den myntede Mark («tællet Mark») var undervægtig.

n523. Skara er i Skånings Herred, den vigtigste By i Vestergøtland, Landstingets Sæde og siden Bispesæde.

n524. Den Kongerække, som Snorre her lader Olav forudsætte (efter den islandske Tradition), er: 1) Sigurd Ring 2) Ragnar Lodbrok 3) Bjørn Jernside 4) Erik 5) Bjørn paa Hauge og 6) hans Broder Emund 7) Erik Emundsøn 8) Bjørn Gamle 9) Erik den seiersæle 10) Olav.

n525. Mælaren.

n526. Styrbjørn, Eirik Seiersæls Brodersøn, herjede i Østervei og vandt Jomsborg i Vendland, førend han faldt i Kampen mod Eirik ved Fyrisaa.

n527. her: Borgesyssel (Smaalenene) og Follo.

n528. Gudbrandsdalen

n529. d. e. Mjøsen.

n530. d. e. Maaltid før Natten, Aftensmad.

n531. Vasenden d. e. ved Minne.

n532. paa Eid d. e. ved Eidsvold.

n533. d. e. Konger.

n534. d. e. Eidskogen.

n535. Anden Maaned efter Jul, fra Midten af Februar til Midten af Mars.

n536. 2den Februar. Dette Ting og Marked omtales i Uplandslagen som Disæþing eller Kyndilþing. Markedet «Distingen» holdtes ved Kyndelsmesse i tre Dage (eller flere) lige til 1895; nu holdes kun et Heste- og Kvægmarked paa Kyndelsmessedagen.

n537. d. e. Nordmarka i Dalsland (nu i Vermeland).

n538. d. e. Dalsland, jfr. Magnus Barfots Saga Kap. 12.

n539. Bispedømmet Skara omfattede Vestergøtland, Dalsland og Vermeland; Kirkernes Antal var i 13de Aarh. omkr. 630 (ikke 1100, d. e. 1320!).

n540. Linkøpings Bpd. omfattede Østergøtland med Kalmar-len, Njudung og Finnveden samt Øland og Gotland; det havde omkr. Aar 1500 486 Kirker. Snorre har sprunget over Landskabet Værend med Vexiø Bispedømme.

n541. Strengnes Bpd. omfattede Sødermanland og Nærike.

n542. Vesteraas Bpd. omfattede Vestmanland med Dalarne, men ikke Fjadrundaland.

n543. Upsala Bpd. omfattede hele Upland (Fjadrundaland, Tiundaland og Åttundaland med Rodren) samt hele «Helsingeland,» saa langt det var bebygget og det norske Jæmteland. Sjaaland (d. e. «Sjølandet»), paa svensk Rodren, nu Roslagen, deltes i Åttundalands Rodr og Tiundalands Rodr.

n544. Snorre har troet, at Bispedømmerne faldt sammen med Lagsagaerne og Lagmændenes Tal, hvilket ikke er Tilfælde. Der fandtes paa Snorres Tid egne Lagmænd for 1) Tiundaland, 2) Åttundaland og 3) Fjadrundaland, (forenede 1296 i «Upland» med Helsingeland eller «Norrland»), 4) Vestmanland (med Dalarne), 5) Nærike 6) Sødermanland, 7) Østergøtland (med Kalmar-len), 8) Øland, 9) Tiohærad eller Smaaland, 10) Vestergøtland (med Dalsland), 11) Vermeland.

n545. Ulleraker var et Herred paa Vestsiden af Fyrisaaen nær det nuvær, Upsala, medens Gamle Upsala var nordligere paa Østsiden af Fyrisaa i Vaxhalda (nu Vaxala) Herred. Ullerakers Tingsted var nær ved den nuvær. «Bondkyrka» i Upsala.

n546. Karelerne boede i den østre Del af Finland og mod Nordøst henimod det hvide Hav.

n547. Skrivfeil for Morating, det gamle Hyldingsting for Sveakongerne. Mora Eng med «Mora Stenar» laa ved Laggå i Sydøst for Upsala paa Grænsen mellem Tiundaland og Åttundaland.

n548. d. e. den Langbænk som stod ligeoverfor den, hvorpaa Kongens Høisæde var. Rørek havde før siddet paa samme Bænk med Kongen.

n549. 6 Apr. 1018.

n550. 15de Mai 1018.

n551. Dolk eller Tollekniv (gml. tysk rûtinc eller riutelinc).

n552. d. e. i Norge.

n553. Gudmund den mægtige paa Mådroveller, Høvding paa Nordlandet (✝ 1024).

n554. Boede paa Reykholar i Bardastrandarsysla paa Nordsiden af Breidefjorden (Vestlandet).

n555. Paa Aaskogstranden paa Vestsiden af Eyjafjorden (Nordlandet).

n556. Nu Lough Larne, en trang Fjord i det nordøstlige Irland (Antrim), lidt nordenfor Belfast.

n557. Denne irske Konge kjendes ikke ellers, men har vel været en Smaakonge i det østlige Ulster.

n558. Her mangler i Haandstrifterne nogle Ord om, at Kongen blev gift, og at han med sin Dronning først fik en Datter Ingegerd.

n559. 25de Juli (1007 eller 1009).

n560. Aremark i Smaalenene.

n561. Stora Ed mellem Trollhættan og Vænersborg ved Gøtaelven.

n562. Skovene øst for Stora Ed.

n563. Nu Stora-Hof sydvest for Skara i den vestlige Del af Skånings Herredø (Vestergøtland).

n564. Alve-blot d. e. Ofring til Alverne, Luftaanderne.

n565. Jaroslaw, Søn af Wladimir, var Storfyrste i Kiew og Nowgorod 1016–1054.

n566. 2den Februar 1019.

n567. Drotten-svig er Svig mod sin Drotten, Herre.

n568. russ. Wladimir, efter russiske Kilder f. 1020, ✝ før Faderen 1052.

n569. russ. Wsewolod, f. 1030, Storf. 1078–1093.

n570. Jaroslaw havde foruden Wladimir og Wsewolod Sønnerne Izjaslaw (Storf. 1054–78), Swjatoslaw af Tshernigow (✝ 1075), Wjatsheslaw af Smolensk (✝ 1058) og Igor af Wladimir (✝ 1061). En af disse er «Holte den modige».

n571. d. e. Ekornskind (tysk Grauwerk).

n572. Det nuværende Upsala ved Fyrisaaens daværende Munding.

n573. Spaadom om Steinkels Æt, som kom til Kongedømmet c. 1056: «da gik Kongedømmet i Svitjod ud af de gamle Kongers Æt.»

n574. En ukjendt Sagnfortæller.

n575. De to sydligste Sogne paa Hisingen (Lundby og Tuve) hørte fra gammel Tid til Gautland, de fire andre (Bakke, Bjorlanda, Sæve og Thorslanda) hørte til Norge.

n576. Malcolm mac Keneth var Konge i Skotland 1005–1034.

n577. Brian-slaget forefaldt ikke 1004 eller 1005, som Snorre regner, men i 1014 (23de April).

n578. Rossø, nu Mainland, den største af Orknøerne.

n579. Sandvik paa den østlige Side af Halvøen Dyrnes, den østligste Del af Mainland.

n580. Efter 14de Oktober.

n581. Landsvist d. e. Ret til at være i Landet, Befrielse fra Fredløshed.

n582. 60 er Feil for 50; Torfinn døde i 1064 eller 1065.

n583. d. e. Eneret til at drive Handel med Finnerne.

n584. Gaard og Ø nordøst for Hindøen, i nuv. Tromsø Amt.

n585. 2 April 1021.

n586. I det vestlige Værdalen mellem Værdalsøren og Stiklestad.

n587. «ugild» (som ikke betales for) d. e. som mister sin «Ret», saa at der ikke betales Bøder for hans Drab.

n588. Nuvær. Lesjeskogen og Lesje Herreder.

n589. Dovre Herred mellem Lesje og Sel.

n590. Rettere, som i den ældre Saga, Bøar d. e. Bø ved den østlige Ende af Lesjevandet.

n591. Orodal og Ljárdal er tilsammen Skrivfeil for Lorodal (Lordalen), Sidedal til Lesje, hvor man gaar over til Skiaaker.

n592. Stavebrekke, Fjeldvei fra Lesje til Skiaaker.

n593. Nu Lom (mcd Skiaaker).

n594. Nu Sønste-Nes i øvre Lom. Der viste man endnu i Beg. af dette Aar hundrede denne Stue; den blev omkr. 1830 flyttet til Ekre og ombygget.

n595. Annex til Vaage, ved Sjoa.

n596. Nu Hundorp i Søndre Fron.

n597. Her menes Elven Lågen.

n598. Bredebygden, den nordre Del af Kvam Sogn (i Nordre Frons Herred) ved Sandbu.

n599. Hov i Sødorp, Annex til Nordre Fron.

n600. Feil for den ældre Sagas Vaagaråst, Vaagerusten mellem Vaage og Sel.

n601. Feil for den ældre Sagas Sel.

n602. Feil for den ældre Sagas Selsvoldene.

n603. Han boede paa Steig, se nedenfor Kap. 128.

n604. Nu Listad, ovenfor Søndre Frons Kirke. Tingstedet var ved Hundorp og Tors-templet ved Hove.

n605. Bispehuen, som havde to Spidser og derfor kaldes «horvet» (lat. bicornis).

n606. Kirken stod paa Listad, indtil den 1737 blev flyttet did, hvor nu Søndre Frons Kirke staar.

n607. Rettere (som i den ældre Saga) Nitja, Nitelven i Nittedalen (nedre Romerike).

n608. Se Kap. 70.

n609. Ved Eidsvold.

n610. Snorre synes at mene, at Heidsævesloven ogsaa gjaldt i Viken, hvilket dog neppe er rigtigt.

n611. Gøtaelven.

n612. Sarpsborg.

n613. d. e. er kongelige Embedsmænd

n614. Østlig paa Hindøen i det nuværende Tromsø Amt. Ifr. Side 27 Note 2.

n615. En Jagt, Laststib.

n616. 2 Febr. 1023

n617. 18 April 1023.

n618. d. e. Langfredag.

n619. Messe ved Non (nona dura, den 9de Time), omkr. Kl. 3–4 om Eftermiddagen.

n620. 21de Apr. 1023.

n621. Ret til at være i Landet og nyde Kongens Fred.

n622. Vossevangen.

n623. Vosseelven munder ud i Bolstadfjolden, en Arm af Fjordene om den store Ø Oster.

n624. Enten Vangsmjøsen eller Slidrefjord.

n625. d. e. Kong Harald.

n626. Dovrefjeld.

n627. Karlamagnus d. e. Carolus Magnus, Karl den store.

n628. Den vestligste Ø i Vesteraalen.

n629. Fiskestævnen i Vaagan.

n630. d. e. Fragtskib, Førselskib.

n631. At et Vaaben havde «Maal», vil sige, at det havde indsmedede Merker eller Figurer (Bogstaver?).

n632. Det hule Rør i Spydskastet, hvortil Spydodden er fæstet.

n633. Ved Øxaraa i det sydvestlige Island.

n634. Paa Hvamm (se Laxdølasaga).

n635. Eyjolvs Stesøn, Søn af den Bolle.

n636. Skalden (om ham se Bjørn Hitdølakappes Saga).»

n637. Søn af Bårk den digre og Søskendebarn af Snorre Gode.

n638. De to Fostbrødre, om hvem «Fostbrødresaga» fortæller.

n639. Ved den nuværende By Eyrarbakki paa Sydvestsiden af Island, søndenfor Tingvoldene.

n640. Den Høide ved Almannagjaa, hvor Lovsigemanden sad.

n641. Søn af Hall paa Sida.

n642. Søn af Sigmund Brestesøn.

n643. Nu Store Dimun, en af de sydlige Færøer, mellem Sandø og Suderø

n644. Gaard paa Østsiden af Østerø.

n645. I søndre Fron. Tord er vistnok den samme, som ovenfor kaldes Tord Istermage.

n646. Fife i det østlige Skotland.

n647. Fiskevær udenfor Ringvatsø i nuvær. Tromsø Amt.

n648. Oppe i Aaen Vina (Dvina), vel den samme, som Russerne senere kaldte Cholmogory.

n649. Jomale (Himmel el. Himmelgud) er karelisk; Finlænderne kaldte sin Gud Jumala, Finnerne (Lapperne) sin Ibmel, som alt er samme Ord.

n650. Det hvide Hav.

n651. Ved Sviatoi Nos («det hellige Nes»).

n652. Nu Gjesvær, et Fiskevær i nordvest for Magerøen, udenfor Finmarken.

n653. Nu Lenvik paa Halvøen v. for Malangen; dengang den nordligste Bygd paa Fastlandet.

n654. Nu Byen Ekersund i det sydøstlige Jæderen.

n655. Søn af Brynjulv Ulvalde af Vettalander.

n656. Udenfor Tungenes.

n657. Hennøerne udenfor Manger, Nordhordland.

n658. Lygre Sogn i Lindaas Herred, ø. for Manger.

n659. Tegngilde, Bøder til Kongen for «Tegn» eller Undersaat, naar han dræbes.

n660. Nevgilde, egentlig «Næseskat» d. e. personlig Skat.

n661. I 11te og 12te Aarhundrede gik der kun 5 Penninger paa 1 Alen Vadmel, men da Mynten sank i Værd til det halve og man gjorde Forskjel paa «veiet» Penning og «tællet» (Mynt), blev der omkr. 1200 i det sydlige Island regnet 10 «tællede» Penninger til 1 Alen Vadmel.

n662. Sammenlign Haakon den godes Saga Kap. 12.

n663. Snorre synes her at tro, at man i Norge brugte Slæde om Sommeren.

n664. Surendal paa Nordmøre vest for Orkedal. Veien gik fra Meldal over Rindal til Surendal.

n665. Ø paa Søndmør, n. v. for Aalesund.

n666. Orre d. e. Aarfugl.

n667. 5 Marts 1027.

n668. Finn boede paa Østraat paa Ørlandet.

n669. Stedsnavnet mangler i alle Haandskrifter; i Peder Claussøns Oversøttelse staar «Trondheims Minde», hvilket vil sige «Kraakevaad», syd for Storfosen.

n670. d. e. Ret til Ophold i Landet.

n671. d. e. Indtægter af kongeligt Land (som Lendermænd).

n672. Vaagan.

n673. En Mark Guld var = 8 Mark Sølv. Det hele Beløb bliver saaledes 240 Mark Sølv.

n674. I en Mark var der 8 Ører.

n675. Den brede Bugt mellem Lofotøerne og Fastlandet.

n676. Ekornskind (ligesom «Graavare»).

n677. Julen regnedes at vare «en halv Maaned» – fra 25de Dec. til 7de Januar –, saa at Midten af Julen var ved 1ste Januar.

n678. Herberge for Veifarende, især paa Fjeldovergangene.

n679. d. e. Vei efter Slæderne, som de «akede» med.

n680. v. for Hareidland.

n681. Den største og midterste af Færøerne med den nuvær. Hovedstad Torshavn.

n682. d. e. Nordmændene.

n683. Visumd d. e. Bisonoxe. I Folkevisen om Hellig Olav kaldes hans Skib «Oxen».

n684. Rouen.

n685. I det østlige Skaane.

n686. En Havn i Blekinge.

n687. d. e. Smaabønderne.

n688. Roskilde.

n689. 28de September.

n690. Om Valtjov og Mårokaare (MorKere), som ikke var Godvines Sønner, se Harald Haardraades Saga Kap. 75.

n691. En «Springer».

n692. Nu Kalmar.

n693. Bugten Indenfor Skanør.

n694. Nu Hallands Væderø, udenfor det nordvestligste Nes af Skaane.

n695. d. e. Helvede.

n696. Nytaarsdag (1028).

n697. Nu Byen Ekersund.

n698. Nu Jernestangen mellem Nedenes og Bratsbergs Amter.

n699. d. e. liden Draapa.

n700. d. e. Kristus eller Gud.

n701. d. e. Afdeling, som ender med Stev (Omkvæd).

n702. Resten af Omkvædet er: Sæde bedre end alle.

n703. Ekersund.

n704. Stim, nu Stemshesten ved Hustadviken, paa Grænsen mellem Romsdalen og Nordmør.

n705. Hjårnaglen, nu Tjær-naglen sydligst i Søndhordland.

n706. Dråvn eller Dramn, den indre Del af Drammensfjorden mellem nuv, Svelvig og Drammen.

n707. Paa Vestsiden af Lindesnes. I Haandskrifterne staar ved Skrivfeil «Soleerne».

n708. 21de December 1028.

n709. Nuvær. Store Bokn. «Indenfor B.» vil sige «ind søndenfor Bokn».

n710. Tunger d. e. Øerne nordenfor Tungenes.

n711. En, af Øerne nord for Tungenes.

n712. Mellem Hessøen og Aspøen, nu den vestligste Del af Aalesund.

n713. Ved Borgunds Kirke, vestligst paa Oxenø.

n714. Sundet mellem Frøkø og Fastlandet, nord-vestligst i Romsdalen (Bod Herred).

n715. Nu Sukkertoppen paa Hessøen.

n716. Bjørnø i Borgund Herred udenfor Gamleim.

n717. I den ældre Saga rettere Trjótskverve, nu Kverven, det vestligste Nes paa Ellingsøen.

n718. Gaard ved Nørvesundet.

n719. Smaaøer udenfor Borgund.

n720. Mellem Sulø og Oxenø.

n721. Nu Skottet, hvor Storfjorden dreier mod Syd («Slyngstadfjord»).

n722. Nu Tafjord, den inderste Del af Storfjorden.

n723. Nu Sylte ved Tafjorden paa Østsiden af Elven i Valdalen.

n724. Nu Muri paa Vestsiden af Elven.

n725. I den ældre Saga rettere Skænvsurd, nu Skjæsuren paa Vestsiden af Elven nær Grøning.

n726. Krossbrekka d. e. Korsbakken, nu Langbrekka.

n727. Et Trækors stod her endnu ved 1760; nu staar her et Jernkors med nyere Indskrift.

n728. Nu Gaarden Alstadsæteren eller Uren paa Sydsiden af Skjærsuren.

n729. Stedet kaldes endnu Hellaren eller Olavshelleren.

n730. Nu Gaarden Grøning ovenfor Urden.

n731. Øverst i Lesjeskogen opunder Fjeldet.

n732. Her hvilte Olav sig nær det Sted, hvor siden Eidskogens Kirke stod; paa Stedet blev senere reist et Kors og ca. 1390 et lidet Bedehus.

n733. Det nordligste Herred i Vestergøtland, søndenfor Tiveden.

n734. Kongen har maattet drage over en Del af Vænern til Vatsbu og derfra over Tiveden til Nærike.

n735. Paa Nordlandet. Han stammede fra Ingemund den gamle (se Vatsdølasaga).

n736. Uforstaaeligt.

n737. Gunhild, Knuts Søsterdatter.

n738. d. e. Malstrømmen; den kaldes endnu Swelchie.

n739. Storbulgaria ved Volga og dens Biflod Kama, med Hovedstaden Bolghar.

n740. Jerusalem

n741. Bordsvend eller Opvarter (af lat. scutula, Fad eller lidet Bord, som sættes frem med Mad for den, som skal gjøre Maaltid).

n742. Efter det gotlandske Sagn landede han i Akergarn paa Østkysten, det senere St. Olafs Holm i Helvi Sogn.

n743. Det nuvær. Upsala.

n744. d. e. oppe i Fjeldene, hvor Finnerne holdt til om Vinteren med sine Renhjorder.

n745. Ø og Herred i Ryfylke.

n746. Gaard og Sogn i Etne Herred i Søndyordland.

n747. Dalarne i Sverige.

n748. Nu Sulstuen, øverst i Vædalen ved Sulaaen.

n749. En nu forsvunden Gaard oppe i Vældalen, en halv Mils Vei ovenfor Stiklestad paa Sydsiden af Elven, hvis Dele er blevet til Gaardene Sundby, Melby (d. e. Midtgaard) og Øgaard (d. e. Øverstgaard).

n750. d. e. 3600.

n751. d. e. 1080.

n752. d. e. 480.

n753. d. e. 600.

n754. At «biskope» vil sige at «konfirmere», fordi Konfirmation efter katholsk Kirkeskik udføres af Biskopen.

n755. Herberg er vistnok det samme som Hernes, yderst paa Frosten.

n756. Natten mellem 28de og 29de Juli.

n757. Rolv Krake og hans Mænd.

n758. Hild var en Valkyrje. Hilds Leg = Kampen.

n759. Nu Øvre Stiklestad ovenfor Stiklestad Kirke.

n760. Hans Navn Rut (isl. hrútr) betyder en Buk, Væder.

n761. d. e. Kristi Opstandelse.

n762. Sinjor er det franske seigneur (Herre). Sigvat havde været i Frankrige (Normandi) og havde der opfanget nogle franske Ord.

n763. d. e. Skibsbygger. «Smed» kaldtes i ældre Tid enhver Haandverker.

n764. d. e. 14400 Mænd

n765. Nu Kvistad paa Inderøen.

n766. Denne Solformørkelse indtraf ikke under Slaget, men over en Maaned senere (31te August 1030). Det er Snorre, som imod de gamle Kilder har bragt den i Forbindelse med Slaget; han fulgte her Sigvat Skald (se Kap. 227), som ikke var med og først hørte om Solformørkelsen, efterat Olav var bleven Helgen.

n767. Hovgarde-Rev, d. e. Skalden Rev Gestsøn fra Hovgardar, en Gaard paa Snefjeldsnes i det syd-vestlige Island.

n768. Denne Sten blev siden muret ind i Alteret, da Stiklestad Kirke blev bygget (længe før 1150).

n769. d. e. om det var Kalv Arnesøn eller hans Frænde Kalv Arnfinnsøn.

n770. 30te Juli.

n771. Midmunde var midt imellem Middag (Kl. 12) og Non (omtt. Kl. 3).

n772. 30te Juli.

n773. Alfiva (eng. Ælfgifu) var Datter af Ælfhelm, Ealdorman (Jarl) i Northumberland.

n774. Søn af Torkel Høie (Side 193).

n775. Glælogn betyder Havstilhed, Havblik, altsaa Digtet (kviða) om Havblik.

n776. d. e. Kongen.

n777. En «Mæle» var et Hulmaal for tørre Varer; det var forskjellige i de forskjellige Landsdele.

n778. Vinar-todde betyder Afgift eller «Stykke» (toddi) af Gaarden (vin).

n779. Rygjar-to betyder den Uld (tó), som en Kvinde (rygr) gav.

n780. Hamla betyder egentlig Hamlebaandet om Aaren; at regne efter «Hamler» vil altsaa sige at regne efter Antal af Rorskarler.

n781. d. e. paa Fiske.

n782. Landvarde betyder «Skat af Land», det vil sige af Kongens Land, da hele Landet nu regnedes for Kongens Eiendom.

n783. d. e. Knuts Børn eller Efterkommere.

n784. 3. Aug. 1031.

n785. Brønden blev indbygget i Mariakirkens Kor; der, hvor dette stod, har man nylig fundet Spor til Brønden. Ogsaa i Domkirkens Høikor grov man siden en Brønd, og den blev i nyere Tid (Schøning) ansett for den her omtalte Olavsbrønd.

n786. 1161–88.

n787. Munster d. e. stor Kirke.

n788. Den, som blev bygget af Olav Kyrre.

n789. Den, som blev bygget af Magnus den gode.

n790. Ved den nuvær. Kongens Gade.

n791. Sigvat synes her at sigte til et nu ukjende Jertegn, at Olav i Gardarike gav Jarislavs ældste Søn Valdemar (Wladimir) Synet igjen,

n792. Bogmaalet d. e. Latin, Kirkens Sprog. «Bogmaalets Støtte» d. e. Alteret eller Biskopen.

n793. Mellem Frekø og Fastlandet paa Nordsiden af Romsdals-fjorden.

n794. Soknesund mellem Øerne Sokn og Bru øst for Tungenes i Stavangerfjorden.

n795. d. e. Nidaros.

n796. Ukjende Sted nær Sigtuna. Tingstedet for Åttundaland laa i Lunda Sogn i Seminghundra og kaldes senere «Folklandsting».

n797. Øgeshjelm (egl. Rædselshjelm), fortryllet Hjelm, som troedes at vække Rædsel.

n798. Tinget paa Ørerne ved Nidelvens Munding udenfor Nidaros, brugtes til Hyldingsting.

n799. Rettere den 12te November.

n800. Winchester, den gamle Kongestad i Wessex.

n801. Skal være 16 og 19, idet Knut blev Konge i England 1016 og i Danmark 1019. Snorre har regnet fra Svein Tjugeskjegs Dødsaar, som han urigtig satte til 1008.

n802. . d. e. Gøtaelven.

n803. Munt, ital. Monte d. e. Fjeldet, Alperne eller Apenninerne.

n804. d. e. Tord.

n805. Sundet mellem Hillø og Fastlandet sydvest for Mandal.

n806. d. e. paa Grund af en Dødssynd, som han skulde afsone ved Valfart til Rom.

n807. De følgende 4 Linjer er uforstaaelige.

n808. Jerusalem eller det hellige Land.

n809. Svalgang om en Loftstue.

n810. d. e. Almenningen, som gik op fra Elven (Skipakroken) til Strædet.

n811. d. e. Konge

n812. Hvert Fad, d. e. alt Reisegods.

n813. d. e. Versene eller Digtet, som taler rent ud.

n814. Rettere: Kong; thi Henrik blev først Keiser Aar 1047.

n815. Gunhild døde tre Aar efter sin Fader (18de Juli 1038), men var kun gift i to Aar (fra 29de Juni 1036).

n816. Nu Byfjorden, som gaar til den senere By Stavanger.

n817. Viborg i Iylland.

n818. d. e. Gøtaelven.

n819. Jomsborg eller Jom (Jumne) var en befæstet By paa Østsiden af Øen Wollin i Odermundingerne (se Kartet Side 444); den reiste sig ikke efter denne Ødelæggelse.

n820. Disse 4 Linjer var «Stev-maal», d. e. den Del af Draapaen, som deler mellem Stev-baalkene (se Side 369 Note 3).

n821. Han hed Ordulf, ikke Otta.

n822. Det ældre Navn paa Byen Slesvig.

n823. Disse to Ord er urigtige; thi Slaget stod paa Lyrskogshede, Vest for Slesvig, medens Skotborgaa er det samme som Kongeaaen, der flyder ud i Vesterhavet lidt nordenfor Ribe.

n824. d. e. 28de Sept., Dagen før Mikalsmesse.

n825. Gaard i Medalland i Vestre Skaptafells-Sysla, den sydøstligste Del af Islands Østland.

n826. Yderst paa Sydsiden af Arnarfjord, i Bardastrandar-Sysla, paa Islands nordvestlige Halvø. Baards Sønnesønssøn var den berømte Læge Ravn Sveinbjørnsøn (✝ 1211).

n827. Snorre har ment, at «Re» var etsteds paa de danske Øer; Re (i gml. dansk Rø) er det gamle Navn paa Øen Rùgen. Ved «Vestlandet» menes sandsynligvis det nuv. Vestpommern («Vorderpommern»).

n828. Aaros, nu Aarhus i Jylland.

n829. Rummel foran Løftingen.

n830. Et Slags let Kastespyd (gml.engelsk gaflác, fransk javelot).

n831. Et Slags tungt Kastevaaben (med «Skaft»).

n832. 18de Dec. 1043.

n833. Nu Ringsted, midt paa Sjæland.

n834. Lund i Skaane.

n835. d. e. Ringsted.

n836. Helgenes gaar ud mod Syd fra den store Halvø paa Østsden af Jylland.

n837. d. e. Brev med Segl for.

n838. Forudsætter som ovenfor, at Harald var Emmas Søn og Edvards Halvbroder

n839. «Bulgarernes Brænder» kaldes Harald, fordi han i Aar 1041 var med at herje de oprørske Bulgarer i den græske Keisers Tjeneste. Beretningen herom kjendte Snorre ikke længer, men Tjodolv har hørt den.

n840. Hamfylking er det samme som Svinefylking.

n841. Ukjendt Folk, maaste «Lecher», d. e. Polakker.

n842. «Lidsmænd» kaldes de hvelvede Soldater, som havde svoret sig sammen i en «Lid» (d. e. Hær).

n843. «Miklegaard» (den «store Gaard» eller Stad) kaldte vore Forfædre Konstantinopel, Hovedstaden i det græske Keiserrige.

n844. Keiserinde Zoe regjerede 1028–1052 og var gift med: 1) Keiser Romanos Argyros 1028–34. 2) Keiser Mikael Katalaktes 1034–41. 3) Keiser Konstantin Monomachos 1042–54.

n845. Det østlige Middelhav syd og øst for Grækenland.

n846. Gyrge, d. e. Georgios Georgios Maniakes var Grækernes tapre Hærfører i Eufrategnene 1033–35 og paa Sicilien 1038–1040.

n847. Saa kaldtes Nordboerne i Rusland og Grækenland, særlig som leiede Krigsmænd.

n848. d. e. de græske Krigsskibe af lat. cursarii, hvoraf kommer Ordet «Korsar» (Sjørøver).

n849. d. e Krigsmænd fra de latinske Lande, Frankrige eller Italien.

n850. «Serkland» i Asien er her forvexlet med Afrika, thi Harald var i Aarene 1035–37 med i Krige i Syrien og Armenien, førend han i 1038 drog med Grækerhæren til Sicilien.

n851. Sicilien.

n852. d. e. Skalden fra Brynjedal, inderst inde i Hvalsfjord i Kjosysla, i det sydvestlige Island.

n853. De to Linjer handler om Hunekongen Atle, som efter Oldsagnet bød sine Svogre (Gunnar og Hågne) til Gilde for at forraade dem.

n854. Michael Katalaktes.

n855. d. e. Mure.

n856. d. e. til Island.

n857. Snorre Sturlasøn stammede i 5te Led fra Haldor.

n858. Landet om Jorsaler (eller Jorsaleborg), Jerusalem. Den græske Keiser sluttede 1036 Fred med Kalifen i Ægypten, som tillod Keiseren at bygge op Kirken ved Christi Grav. Keiseren sendte did Haandverkere og til Bedækning en Hærafdeling, i hvilken Harald var. Jerusalem blev ikke erobret; det tilhørte da og senere Kalifen.

n859. Denne Linje hører som Omkvæd sammen med sidste Linje af næste Vers og af 3dje Vers I Kap. 34 saaledes: Have, der han ønsker, – Haralds Aand i Himlen – evig Bolig hos Kristus.

n860. Palmere, d e. de Pilegrimer, som drog til det hellige Land; de pleiede paa Hjemveien at bære Palmekviste til Vidnesbyrd om, hvor de havde været.

n861. Det «hellige Kors» sagdes opbevaret i Jerusalem.

n862. Zoe havde aldrig havt nogen Broder, saa Slegtskabet er ialfald unøiagtig angivet.

n863. Et saadant Kapel kjendes ikke fra Konstantinopel.

n864. d. e. Konge.

n865. Harald har virkelig været med at blinde «Grækerkongen». Mikael Kalafates, som var antaget som Søn af Zoe i 1041 og blev Keiser med hende, afsatte hende, men blev selv afsat 21de April 1042 og blindet paa Gaden af Livvagten, i hvilken Harald tjente som «Spatharokandidat» (Oberst). Her er forvexlet Michael med hans Efterfølger Konstantin.

n866. Sævidarsund (d. e. Sundet med «Sjø-ved») er det nuværende «Gyldne Horn», Vigen mellem det egentlige Konstantinopel og Galata; over dens Munding var i urolige Tider spændt en tyk Jern-kjæde, som hvilte paa Træ-flaader.

n867. Dniepermundingen i det sorte Hav.

n868. Guldringens «Gerd» (eller «Gudinde») vil sige «den guldsmykkede Mø».

n869. Disse to Linjer er Omkvædet, som gjentages ved hvert Vers.

n870. Hvis dette er rigtigt, maa Harald være kommet til Konstantinopel før 1034; thi der var Keiserskifte i 1034, 1041 og 1042.

n871. Polota (russ. palata) er det lat. palatium, Palads; «Svarv» kommer af sversa, file. «Polota-svarv» betyder altsaa egentlig «Palads-filing».

n872. En Gaard i Hvolreppen øst for den østre Rangaa i Rangárvalla-Sysla i det sydlige Island.

n873. d. e. den svenske.

n874. Søn af Tord paa Steig og Isrid Gudbrandsdatter.

n875. Bolle af Maser, d. e. flammet træ.

n876. Søn af Lovsigemanden Snorre Hunbogesøn (✝ 1170); han var selv Prest og boede paa Skard ved Breidefjorden i det vestlige Island (✝ 1201).

n877. I Sønderjylland i Vest for Aabenraa. Magnus døde paa Sjæland, medens hans danske Efterfølger Svein (som ogsaa hed «Magnus») døde i Sudatorp.

n878. d. e. Halvbroder (Alvhilds Søn, ikke Olavs).

n879. Godu er nuvær. Gudenaa, som munder ud i Godnarfjord, Randersfjord.

n880. Filerne er Indbyggerne af Fjaler (se Side 54 Note 2), her for «Nordmænd».

n881. Budles eller Sjøkongens Vei = Havet.

n882. Maste-dyr, d. e. Skibe.

n883. Skagen ved Vendel eller Vendsyssel.

n884. Tjoda, nu Tyland, paa Nordvestsiden af Jylland, har Snorre troet laa paa Østsiden.

n885. Nu Slesvig.

n886. d. e. fra Island til Norge.

n887. I Laxaadal i Dalasysla, vestlige Island.

n888. Nu Rosvold i Værdalen, Nordre Trondhjems Amt.

n889. Om Tilnavnet, se Inges Saga Kap. 9.

n890. Erkebiskop 1161–1188.

n891. Ruiner af Olavskirken findes under den nuværcnde Raadstue paa Nordsiden af Kongens Gade.

n892. Elkebistop Øistein flyttede Mariakirken over til Elgesæter og gjorde den til Klosterkirke omtr. Aar 1178.

n893. d. e. var flyttet did fra Klemenskirken.

n894. Denne Kirke har ligget vestenfor Olavs-kirken paa Nordsiden af nuvær. Kongens Gade, hvor Sparebanken nu er.

n895. Orm kaldes i Inges Saga Kap. 2 og 17 Eilivsøn; hans Moder Ragnhild har altsaa efter Skofte Skagesøns Død været gift med en Eiliv.

n896. Hun kaldes ovenfor Side 205 urigtig Gunhild.

n897. d. e. 600.

n898. «Mot», d. e. Tingmøde i en By

n899. Maalstue, d. e. Stue, hvor man mødes til Samtale (Maal, d. e. Tale).

n900. «Kongsgaarden nede ved Aaen», d. e. den nye Kongsgaard, som Harald byggede nede ved Elven østenfor Mariekirken.

n901. Ovenfor er sagt, at Magnus var begravet i Klemenskirken, men hans Lig var med Olav den helliges midlertidig flyttet til Olavskirken.

n902. Søn af Ketel Kalv og Gunhild

n903. Haakon har boet etsteds paa Romerike, noget over et Døgns Ridt fra Oslo.

n904. «Hjemmenfølge» kaldes Brudens Medgift, som hun fra sit Hjem bragte ind i Boet ved Brylluppet, men som vedblev at være hendes Eiendom.

n905. «Maag» bruges ogsaa om fjernere Svogerskab. Svein kaldes Haakons Maag, fordi han var gift med Haakons Slægtning, Svein Jarls Datter.

n906. Rettere Brodersøn; Asmunds Fader var Bjørn Ulvsøn (✝ 1049).

n907. Margad (irst Eachmargach) Ragnvaldsøn var Konge i Dublin 1035–38 og 1046–1052.

n908. Wales

n909. Sundet mellem Anglesey og Nord-Wales, nu Menai Street.

n910. 28de Juli 1052.

n911. En Alen var omtr. en halv Meter.

n912. d. e. i Domkirken.

n913. Frankrige. «Vester i Valland var det» er ellers Feil for «Alvald hed».

n914. Inderst inde i Folden (nu Kristianiafjorden) ved Mundingen af den lille Elv, som nu (urigtig) kaldes Loelven.

n915. Lusbreid, egentlig Lygsbreid eller Livøbredning (af Lyg, nu Livø), den bredeste Del af Limfjorden.

n916. Fra Bygholms Veile var der et smalt Eid over til Vesterhavet vest for Bulbjerg.

n917. «Busser» kaldtes et eget Slags brede og store Skibe, isibe Orlogsskibe.

n918. Disse Linjer kan jeg ikke oversætte.

n919. Tumla, nu Tumlehed sydvestligst paa Hisingen.

n920. d. e. Smaaøerne søndenfor Fyn og Sjæland.

n921. d. e. l80.

n922. d. e. Laholmsbugten.

n923. d. e. 360.

n924. d. e. den, som har vanskeligt for at raade sig, er i Forlegenheder.

n925. Torpere, d. e. simple Folk, egentlig Smaabønder, som bor sammen i et Torp (Landsby).

n926. Ved Hestekampene stod Hopperne og saa paa, at Hingsterne «bedes».

n927. d. e. 240.

n928. d. e. Oslo.

n929. Steinkel var Konge i Sverige ca. 1056–1066.

n930. d. e. Bønder.

n931. Gøtaelven.

n932. Heiner, d. e. Hedemarkinger.

n933. Ringer, d. e. Ringerikinger.

n934. Rettere: Brodersøn.

n935. Hun hed Eadgitha; Gyda var hendes Moders Navn.

n936. Gudine, engelsk Godvine Jarl, hvis Fader hed Wulfnod, havde Sønnerne: Harald, Toste, Svein (✝ 1052) og Gyrd. Harald var den ældste Søn, Mårukaare og Valtjov var ikke Godvines Sønner; Mårukaare (eng. Morkere) var Søn af Ælfrik i Mercia og siden 1065 Jarl i Northumberland; Valtjov var Søn af den danske Jarl Sivard i Northmnberland (✝ 1055).

n937. Aar 1064.

n938. I Ponthieu, hvor Greven fangede ham; Viljalm befriede ham og førte ham til Rouen (Ruda). Det er uhistorisk, at Harald forlokkede Viljalms Hustru; Viljalm benyttede Haralds ufrivillige Ophold til at tvinge ham til at sverge sig Troskabsed og trolove ham med sin Datter.

n939. Paalskirken er i London; men Edvard døde og begravedes i Winchester, hvor ogsaa Harald blev kronet.

n940. Dette er uhistorisk. Toste var Jarl i Northumberland siden 1055, men blev fordrevet af Northumbrerne Okt. 1065 og flygtede derefter til Flandern, saa han var fraværende ved Edvards Død. Harald var Jarl i Wessex og den mægtigste Mand i Landet.

n941. d. e. 13de Dag Jul, 6te Januar.

n942. Uhistorisk.

n943. Flandern.

n944. Sulendøerne udeufor Sognefjorden.

n945. Rettere: 36.

n946. d. e. 240.

n947. Cleveland, Kystlandet søndenfor Tees i det nordligste af Yorkshire.

n948. Scarborough ved Kysten af Yorkshire.

n949. Nu Holderness, Halvøen mellem Humber og Nordsjøen.

n950. Den brede Flodmunding Humber, som fra Yorkshire optager Ouse (Usa).

n951. Morkere. Hans Broder, som var med, hed Edwine (ikke Valtjov).

n952. Slaget stod ved Fulford.

n953. Uhistorisk. Morkere undkom og forenede sig siden med Harald Godvinesøn.

n954. Del af Omkvædet, som lyder: Olav den mægtige er – den allerbedste Gram – født under Solen.

n955. h. e. 20de September (1066).

n956. Nu Stamford Bridge ved Fl. Derwent øst for York. Snorre har troet, at Stamford laa nærmere York.

n957. 24de September.

n958. Dette er urigtigt. Tinget skulde holdes ved Stanford-bro, og der skulde Harald faa Gisler fra hele Yorkshire. Derfor kom Slaget til at staa der. 25de September (1066).

n959. 25de September (1066)

n960. Her og i det følgende er indblandet Sagn fra Slaget ved Hastings mod Normannerne (14de Okt. 1066); det var Normannerne, som her kjæmpede tilhest og brugte det Krigspuds mod Englænderne at lade, som de flygtede. Disse havde ikke Rytteri.

n961. d. e. Konge.

n962. Dette er gamske uhistorisk. Mathilde, Vilhelms Hustru, levede til 1083.

n963. Vilhelms Halvbroder, Biskop Odo af Bayeux (✝ 1097).

n964. Svein var dræbt allerede 1052.

n965. Helsinge-port er Skrivfeil for Hestinga-port, d. e. Hastings paa Englands Sydkyst. «Port» betyder Havn (lat. portus).

n966. d. e. 14de Oktober 1066.

n967. Valtjov, som strax efter Slaget underkastede sig Vilhelm og i 1070 blev Jarl i Northumberland, deltog i 1074 i en Sammensvergelse mod Vilhelm og blev, skjønt han itide havde bekjendt dette, henrettet udenfor Winchester i 1075.

n968. d. e. Fyrste.

n969. 1066–87.

n970. Nu Ravenseer, den yderste Spids af Holderness.

n971. Gaard i Nordmøre, nu i Nissen Herred i Fosens Fogderi, Søndre Trondhjems Amt.

n972. Konge 1204–17.

n973. Hertug 1237–40.

n974. d. e. Undersaatterne.

n975. Maaske den Mavesygdom, som endnu kaldes «Rev» eller «Magerev» (sv. bukref).

n976. d. e. Stuer med Stenovner (Røgovner).

n977. d. e. Bergen.

n978. Den store Kristkirke yderst paa Holmen (senere Bergenhus), blev først færdigbygget omkring 1160.

n979. d. e. den lille Kristkirke, som var midlertidig Domkirke, indtil den store blev færdig.

n980. Bøjarbót, d. e. Byens Forbedring eller Frelse, kaldet saaledes, fordi den brugtes til Stormklokke; den hang i Margretekirkens Taarn.

n981. Ude paa Ørerne lidt nordenfor Byen.

n982. d. e. 120.

n983. «Hein» betyder Brynesten.

n984. Rettere: sex, nemlig 1080–86.

n985. Rettere: ni, nemlig 1086–1095.

n986. 1095–1107.

n987. Kyrre (udtales Kjyrre) betyder «den rolige».

n988. De følgende Jertegn i dette Kapitel har Snorre urigtig henført til Olav Kyrres Tid; efter den ærldre Legende hører de til Aaret 1153.

n989. d. e. Langstrætet (det nedre), dengang vel den eneste Langgade i Nidaros.

n990. Nu Haakeby i Tanum Herred, nordligst i Båhuslen.

n991. Rettebod, d. e. Forbedring af Ret eller Lov.

n992. d. e. den, som Olav den hellige byggede ved Klemenskirken.

n993. 2den Februar.

n994. Nu Høvringen udenfor Ilsviken vestenfor Trondhjem.

n995. Nu Stenberget, hvor fra gammel Tid Veien vestenfra til Nidaros gik og endnu gaar.

n996. Viskedal ved Vistaaen.

n997. d. e. med knyttet Haand (eller Haender).

n998. Før-land, nu Folland, en stor Gaard paa Averøen i Kvernes Herred, Nordmøre.

n999. Viggeskalle, d. e. Bonden paa Viggen ved Orkedalsfjorden.

n1000. Stranden ved Vagnvik, sstligst i Stadsbygden, nu i Strinden.

n1001. Nu Jøssund Sogn i Aafjordens Herred, dengang i Nordmøre, nu i Fosen Fogderi i Sondre Trondhjems Amt.

n1002. Nu Velfjorden indenfor Brønøhalvøen i det sydlige Helgeland.

n1003. Nu Hestun i Tjøtta Herred paa Havnøen, nordenfor Velfjordens Munding.

n1004. Nu Vomba udenfor Havnøen.

n1005. Halvøen Cantire, sydvestligst i Skotland.

n1006. Nu Lewis.

n1007. Nu North Uist.

n1008. Den store Ø Sky.

n1009. Nu Tiree.

n1010. Nu Mull.

n1011. Nu Jona eller Ikolmkill, Columbas hellige Ø.

n1012. Nu St. Orans Kapel eller Kirke; Kolumkille betyder «Columbas Celle» og betegner egentlig Cellen ved Siden af Kirken.

n1013. Nu Isla.

n1014. Sanday sødenfor Cantire.

n1015. Snorre vidste ikke, at Kong Gudrød var død i 1095, og at Lågmand var hans Efterfølger som Konge over Sudrøerne og Man. «Norderøerne» er her Navn paa de nordlige Sudøer.

n1016. Wales.

n1017. d. e. Hugo af Montgomery, Jarl af Shropshire.

n1018. d. e. Hugo af Avranches, Jarl af Chefter.

n1019. Kong Malcolm var død 1093, men hans Søn Eadgar blev Konge i 1098; det har været ham, som sluttede Fred med Magnus.

n1020. Nu Eidet mellem East Loch Tarbert og West Loch Tarbert.

n1021. Myriartak Tjalvesøn, d. e. Muirkertach, Søn af Tirdelvagh, Søn af Brian (✝ 1014), Konge i Munster 1086–1119 og tildels Overkonge over Irland.

n1022. Kunnakter, d. e. Connaught (vestlige Irland); men Muirkertachs Kongesæde var i Munster (det sydlige Irland).

n1023. Nu Vedbo Herred.

n1024. Vardbo, nu Valbo Herred.

n1025. Nordmarka Herred, nu i Vermeland.

n1026. d e. Indbyggerne i de nævnte Herreder eller Dalsland.

n1027. Nu Kållandsø paa Sydsiden af Vænern.

n1028. d. e. 360.

n1029. 30 Hundreder, d. e. 3600.

n1030. Nu Fuxerna ved Lilla Edet i Flundre Herred paa Østsiden af Gøtaelven.

n1031. Antages at være ved Fors Annexkirke.

n1032. d. e. Fredskvinde.

n1033. Nu Saxvik paa Strinden, øst for Trondhjem.

n1034. d. e. Skotland og Irland,.

n1035. Styrjåld, d. e. Krigstid.

n1036. Flandern.

n1037. Frankrige.

n1038. Gibraltar-strædet.

n1039. Sicilien.

n1040. Dette er urigtigt, da Muirkertach allerede siden 1094 herskede i Dublin; dog er det rimelige, at Muirkertach har maattet overlade Dublin til Magnus.

n1041. Dublin-skir, d. e. Herredet (eng. shire) om Dublin.

n1042. Uladstir, d. e. Ulster, den nordlige Del af Irland.

n1043. Kong Muirkertach gjorde om Sommeren et Tog til Ulster, men hans Hær blev her slagen af Ulsterkongen (5te Aug. 1103) Magnus har neppe selv været med paa dette Tog, men hans Mænd har taget Del deri.

n1044. 23de August.

n1045. 24de August.

n1046. Sigurd Hund var ældre Broder af Vidkunn Jonsøn paa Bjarkø. Tilnavnet « Hund» havde han arvet efter sin Morfaders Fader Tore Hund.

n1047. Snorre regner Korstoget ét Aar for sent, saa at Aarstallene 1107 til 1110 er Feil for 1108 til 1111.

n1048. Henrik I 1100–35.

n1049. Æges eller Havgudens Hest, d. e. Sklbet.

n1050. Jakobsland, d. e. Galizien, kaldet saa efter Apostelen Jakob, som der havde et berømt Valfartssted, Santiago.

n1051. d. e. Ravner.

n1052. d. e. den spanske Halvø, her Portugal.

n1053. Cintra paa Halvøen nordvest for Lissabon var i 1109 efter Kong Alfonso's Død bleven taget af Maurerne; Sigurd har her hjulpet Grev Henrik af Portugal, som i 1110 tog Cintra tilbage fra Maurerne.

n1054. Det «hedenske» (d. e. mohamedanske) Spanien begyndte dengang ved Tejo.

n1055. Sigurd har ogsaa hjulpet Grev Henrik Aar 1110 med at beleire Lissabon; det lykkedes dem ikke at tage Borgen.

n1056. En Borg ved Floden Sadão, syd for Setubal, som endnu i 1436 kaldes Eandago d'Alcazar.

n1057. d. e. søndre Side af Spanien ligeoverfor Serkland (d. e. Marokko).

n1058. Den sydvestligste af de Baleariske Øer.

n1059. Middelald.-latin barca. Barkasse.

n1060. d. e. Minorka.

n1061. d. e. Apulien eller Syditalien. Grev Roger vandt Apulien Efter sin Fætter Vilhelms Død 1127, blev Konge 1130 og døde 1154.

n1062. Rogers Søn Vilhelm I (1154–66) er her slaaet sammen med sin Søn Vilhelm II (✝ 1189); det var den sidste, som førte Krige med det græske Rige.

n1063. Vilhelm I havde foruden Sønnen Vilhelm II to Døtre; den ene var gift med Isaak Komnenos, uafhængig Keiser paa Kypern (1183–91), den anden med Berengar Margarito, Admiral i Sicilien.

n1064. Keiser Henriks Hustru (Constantia) var Datter af Roger, ikke af Vilhelm.

n1065. d. e. paa Snorres Tid. Fredrik II blev kronet til Keiser 1220, døde 1250.

n1066. d. e. Cypern.

n1067. Emanuel Komnenos var græsk Keiser 1143–80.

n1068. Alexius (II) var græsk Keiser 1180–83. Hans Moder var ikke sicilisk Prinsesse, men Datter af Fyrst Raimund af Antiochia.

n1069. Sigurd landede ved Joppe, ikke ved Akersborg (Aæe).

n1070. Syrland, d. e. Syrien.

n1071. Sæt, d. e. Sidon (Sagitta).

n1072. Sidon blev overgivet til Kong Balduin 19de Dec.1110.

n1073. Dølerne, d. e. Gudbrandsdølerne, her for: Nordmændene.

n1074. Cap St. Angelo eller Malea, sydøstligst i Grækenland.

n1075. Kirjalar (gr. Kyr-Alexios eller Hr. Alerios) betegner Keiser Alexios Komnenos (1081–1118).

n1076. Gullvarta, d. e. den gyldne Port (gr. chrysé porté), den sydvestligste i Konstantinopel.

n1077. Laktjarner, d. e. Paladset Blachernæ i Stadens nordligste Del.

n1078. Padreimen, d. e. Hippodromen, Væddeløbsbanen, søndenfor Sofiakirken i Stadens østlige Del.

n1079. Peterskirken laa mellem Sofiakirken og det «store Palads» østligst i Staden.

n1080. Bulgarien var dengang en græsk Provins.

n1081. Ungarn naaede dengang til det vestlige Bulgarien (ved Donau).

n1082. Pannonia er det latinske Navn paa det vestlige Ungarn.

n1083. d. e. Schwaben, som ellers urigtig nævnes foran Baiern, da det ligger vestenfor.

n1084. Bejare-land, d. e. Baiern.

n1085. Lozarius, d. e. Lothar, Hertug af Sachsen, som først 1125 blev tysk-romersk Keiser efter Henrik V (1106–25).

n1086. d. e. 1111.

n1087. Heidaby er egentlig det samme som Slesvig.

n1088. Dansk Konge 1104–1134.

n1089. Mikalskirken var Klostrets Kirke.

n1090. Denne Eldste «Kongehal» i Bergen laa der, hvor nu Kommandant-boligen paa Bergenhus er. Alpostelkirken laa nordenfor den.

n1091. Vaagan i Lofoten.

n1092. d. e. gav Gods til Kirken og Presten.

n1093. Nu Store Dal.

n1094. Aamord, nu Borge Herred i Smaalenene

n1095. Harald, d. e. Mstislav, Søn af Vladimir Monomach, russisk Storfyrste 1125–32.

n1096. Valdemar den store. Konge 1157–82.

n1097. Karl, svensk Konge 1161–67.

n1098. Sørkve (Sverker), svensk Konge 1196–1210.

n1099. Skøiter af glattede Faareben.

n1100. Sundet mellem Senholmen og Fastlandet i Astvolds Herred, Nordre Bergenhus Amt. «Taarnet» har været reist som Sjømerke.

n1101. Halvøen mellem Romsdalen og Sundalsfjorden, hvor Fjeldet Stemshesten er; her laa Kongsgaarden Hustader, nu Hustad.

n1102. d. e. 360.

n1103. Nu Simrishamn i det sydøstige Skaane.

n1104. Nu Tomarp søndenfor Simrishamn.

n1105. Det «store Mørke» er Solformørkelsen 11te August 1124.

n1106. Ætten boede paa Blindheim paa Søndmøre.

n1107. Gille-Krist, d. e. Kristi Tjener, blev i Norge forkortet til «Gille».

n1108. Skirsel (d. e. Renselse) betyder Bevis for Uskyld, f. Ex. ved Jernbyrd.

n1109. «Skeid» (udtales «Skieid») er det sedvanlige Navn paa Kapløb, Vedderidt o. l.

n1110. «Gaterne» (götur) kaldtes den Vei, som gik fra Halvardskirken mod Nord til Martestokker (nuv. Galgeberg), nuvær. St. Halvardsgade (før «Galgebergsgade»).

n1111. Knut Sveinsøn paa Sole var Sønnesøn af Aslak Ellingsøn paa Sole.

n1112. I den ældste Legende er denne Tora ikke Sigurd Jorsalefares, men Sigurd Munds Moder. Jertegnet skulde altsaa være foregaaet omkr. Aar 1150.

n1113. Gaarden Lien i Bratsbergs Sogn, Strinden Herred, i Søndre Trondhjems Amt.

n1114. 3dje August.

n1115. Konge i Danmark 1134–37.

n1116. Plenarius, «fuldstændig» (Bog) kaldtes en fuldstændig Samling af kirkelige Texter, som ellers hørte hjemme i forskjellige Hefter, f. Ex. de fire Evangelier eller det nye Testamente eller Epistler og Evangelier for hele Kirkeaaret.

n1117. d. e. Patriarken i Konstantinopel.

n1118. 26de Marts (1130).

n1119. Ting paa Haugar, nu Møllebakken i Tønsberg.

n1120. Erik Eiegods Søn, Hertug i Sonderjylland (✝ 1131).

n1121. d. e. Oslofjorden.

n1122. Nu Foss i Tunge Herred i Bohuslæn.

n1123. 9de August (1134).

n1124. Nu Färlöf i Tunge Herred i Bohuslæn.

n1125. d. e. 7200

n1126. d. e. 1800.

n1127. Stor Gaard i Norderhov Herred, Ringerike.

n1128. Indbyggerne ved «Elven», Gøtaelven.

n1129. Nu Florevaag paa Askøen, vest for Bergen.

n1130. Valslynge (lat. ballista), Blide eller Kastemaskine til at kaste Sten eller andre dræbende Gjenstande paa Fienden.

n1131. Nu Bergenhus.

n1132. Hærspore, d. e. Fodangel.

n1133. Nu Engen i Bergen. Jonsvoldene har Navn efter den nærliggende Jonskirke eller Augustinerkloster, som dog neppe dengang (1135) var bygget.

n1134. Affaredag, d. e. 14de Dag Jul, 7de Januar.

n1135. d. e. 1080.

n1136. Den senere «Olavskirke paa Bakkerne».

n1137. Nu Øvregaden ovenfor Tystebryggen.

n1138. d. e. Jonsvoldene.

n1139. Nu Sandviken.

n1140. d. e. Fløifjeldet.

n1141. d. e. op langs Østsiden af Lungegaardsvandene. Nonnesæter var dengang (1135) neppe anlagt.

n1142. d. e. Bevis for Uskyld.

n1143. Reinalds Dødsdag var 18de Jan. (1135).

n1144. Jon Loftsøn paa Odde (f. 1124, ✝ 1197) var Snorres Fosterfader. Om hans Moders Herkomst se Magnus Erlingsøns Saga Kap. 21.

n1145. d. e. Natten til 14de April.

n1146. 16de Mai.

n1147. d. e. Pintsedag, 26de Mai.

n1148. 10de August.

n1149. Erkebiskop af Lund (✝ 1137).

n1150. Ratibor, Hertug i Forpommern, død som Kristen ved 1152.

n1151. d. e. 300.

n1152. Nu Brattaas, som gaar fra Sydvest mod Nordøst; var ovenom Byen; i den er en Klev, hvor Veien gik til Byen nordenfra.

n1153. Østerfarere, d. e. Skibe, som fór paa Østersjøen, særlig Gotland og Rusland.

n1154. Disse Gaarde har ligget i Nordøst for Konungahella henimod der, hvor Byen Kongelf er.

n1155. Disse Gaarde har ligget i Nordøst for Konungahella henimod der, hvor Byen Kongelf er.

n1156. d. e. Stormund.

n1157. d. e, 720.

n1158. d. e. 480.

n1159. d. e. 240.

n1160. Andres Prest førte Korset til Nidaros, hvor det senere blev bevaret.

n1161. d. e. i Klostret paa Nidarholm.

n1162. Hernes er vestligst paa Frosta.

n1163. Nu Øen Hven i Øresund.

n1164. Harald, Søn af Haakon Jarl, styrede fra ca. 1122 til 1128.

n1165. Konge i Skotland 1124–1153.

n1166. 13de December.

n1167. Maal for flydende Varer; en «Ask» var fire «Boller».

n1168. d. e. den lille Kristkirke

n1169. d. e. Tinget ved Borg, Sarpsborg.

n1170. Om hans Slegt se ovenfor.

n1171. d, e. den Indvielse til Munk, som man fik efter i Klostret at have gjennemgaaet et Prøveaar («Noviciat»).

n1172. Minne ved Mjøsens Sydende.

n1173. Del af et Omkvæd, hvoraf Resten er ukjendt.

n1174. I Saurbe Herred, nu Serbygden i Bohuslæn.

n1175. d. e. 720.

n1176. Halvard den hellige (✝ 15de Mai 1044) var lagt i Skrin i Domkirken i Oslo (Halvards-kirken).

n1177. Sundene mellem Hornborø og Fastlandet i Kvilde Herred i Bohuslæn.

n1178. Erre, nu Ærø søndenfor Fyn.

n1179. Gøtaelven.

n1180. d. e. fra Nordlandet paa Island.

n1181. Nu Portør eller Porter, sydvestligst i Bratsbergs Amt i Sannikedal.

n1182. Saa kaldtes Kysten om Lyngør.

n1183. Øen Batalden i Kinns Herred i Søndfjord.

n1184. Nu Guddal i Kvinnherred (søndre Bergenhus Amt).

n1185. Nu Viste i Randeberg Sogn, Hetlands Herred nordligst paa Jæderen.

n1186. Nu Øgsfjord paa Sydsiden af Hinnøen.

n1187. Nu Tjældsund, mellem Hinnø og Tjældø.

n1188. Maaske Fiskefjorden, der gaar ind mod Vest fra Tjældsund.

n1189. Gaard paa Tjældøen

n1190. Vaagan i Lofoten.

n1191. Vik i Brønø Herred i Helgeland.

n1192. Valsnes i Løsunds Herred i Fosen (nordre Trondhjems Amt), før i Nordmøre.

n1193. d. e. den senere Biskop Ivar, som nævnes nedenfor; han blev omkr. 1140 Biskop i Nidaros og døde omkr. 1150.

n1194. d. e. Rensdyret.

n1195. Herlø udenfor Askø og Holsenø (Nordhordland).

n1196. Den ytre Del af Osterfjorden udenfor Hammer paa Øen Oster (Nordhordland),

n1197. «Gangdagene» er de tre Dage før Himmelfartsdagen, som i 1139 faldt paa 1ste Juni.

n1198. 2 Øre Guld er det samme som 2 Mark Sølv.

n1199. Kvilder Sogn og Herred i det nordlige Bohuslæn.

n1200. Nu Hvaler eller Hvaløerne udenfor Smaalenene.

n1201. Den sydligste af Hvaløerne; hører nu til Bohuslæn.

n1202. Søndag den 12te November 1139.

n1203. Nu Linnstad i Ramnes Sogn og Herred i Jarlsberg og Larviks Amt.

n1204. Broder til den bekjendte Høvding Havlide Maasen paa Breidabolstad i Vesterhop (Nordlandet).

n1205. Paa Reykholar.

n1206. Erkebiskop 1188–1205, ✝ 1213.

n1207. Gaard søndenfor Bispegaarden Skálholt i Árnessysla i det sydlige Island.

n1208. Erkebiskop 1152–57, havde forud været Biskop i Stavanger (efter Reinald).

n1209. d. e. Byfoged, vistnok i Oslo.

n1210. Her og nedenfor laaner Snorre fra sin Kilde (Eirik Oddsøn) det ældre Tilnavn Slembe, medens han ellers har rettet det til Slembe-degn.

n1211. Lad, d. e. Guldbaand

n1212. Psalterium er den latinske Oversættelse af Psalmerne i det gl. Testamente.

n1213. Mariakirke var Kirke for et Nonnekloster i Aalborg paa samme Tomt som den nuværende Frue Kirke.

n1214. 25de til 27de Mai (1142).

n1215. Sanghuset, d. e. Koret i Kirken.

n1216. Stodreim, nu Staareim i Eid Herred i Nordfjord.

n1217. Den bekjendte Biskop i Oslo 1190–1225.

n1218. Filippus faldt i 1180 mod Sverre.

n1219. Nu Gjerde.

n1220. Skrivfeil for Sigrid.

n1221. «Dromund» er et stort Skib til Middelhavsfart.

n1222. Dødsgudinden, d. e. Døden.

n1223. Ræner, d. e. Indbyggerne i Raanrike.

n1224. Ukjendt Sted.

n1225. I Katanes.

n1226. Nu Aberdeen.

n1227. Nu Hartlepool i Northumberland.

n1228. Nu Whitby i Yorkshire.

n1229. Hilds (Krigsgudindens) Sky er = Skjoldet.

n1230. Furuskogens Garm (Helvedhund) er = Ild.

n1231. Sorg.

n1232. d. e. Stefan, Konge 1135–54.

n1233. Ukjendte Steder.

n1234. Vestersalt, d. e. Vesterhavet eller Nordsjøen.

n1235. Maaske Langton, et hyppigt Bynavn i England.

n1236. Disse to Egteskaber er uhistoriske; Kong Inge døde ca. 1124, og Karl Jarl nævnes ikke efter 1137, medens Brigida er født kort før 1136.

n1237. Konge i Sverige 1160–61.

n1238. Jarl i Sverige ca. 1170, ✝ 1202.

n1239. Var Jarl i Norge hos Kong Sverre og faldt Aar 1200.

n1240. Sverke Karlsøn, Konge i Sverige 1195–1210.

n1241. Konge i Sverige 1216–22.

n1242. Pallium er et bredt, korsformet Baand, som bæres om Halsen og hænger ned foran Brystet; det er Tegn paa Erkebiskopens Værdighed.

n1243. Lydbiskop (eng. leodbisceop, egentlig Folkebiskop) er en under en Erkebiskop staaende Biskop.

n1244. Snorre ved ikke om, at Kardinalen fra Norge drog til Sverige og først derefter mod Syd.

n1245. Anastasius IV, død 3dje Dec. 1154.

n1246. Adrianus IV var Pave 1154–1159.

n1247. d. e. 20de Juli 1152.

n1248. Randsfjorden.

n1249. Navnet kjendes nu ikke.

n1250. I den ældre Saga rigtigere Askeims-herad, nu Gaarden Askim i Grans Herred, Hadeland.

n1251. Skytning (egl. «Sammenskud»), d. e. Stue, hvor der holdes Sammenskudslag.

n1252. Har staaet ovenfor Strætet, henimod der, hvor senere Sverresborg var.

n1253. Sandbro førte fra «Kongens Græsgaard» over Sumpen Veisan til Øvregaden.

n1254. Fredag 1ode Juni (1155).

n1255. Nu Gjerpen Herred i Bamle Fogderi i Bratsbergs Amt.

n1256. Østenfor den nuværende By Skien.

n1257. Sundet i Bergensleden mellem (paa Vestsiden) Store og Lille Sartorø og (paa Østsiden) Bergenshalvøen.

n1258. d. e. 1500.

n1259. d. e. Herre (gl. engelsk hlaford nu Lord).

n1260. I Tungeherred i Bohuslæn,

n1261. Nu Rør i Ringsakers Herred paa Hedemarken.

n1262. d. e. 4800.

n1263. d. e. 480.

n1264. 12te April (1159).

n1265. d. e. den rasende.

n1266. Ukjendt Sted, maaske ved Stadtland.

n1267. Hunkastel, d. e. Befæstning i Mastetoppen, «Topkastel».

n1268. d. e. Hisingen.

n1269. Entrehage.

n1270. Pladebrynje.

n1271. Kastevaaben, som tilhuggede Stokker eller Pæler.

n1272. d. e. Jernvaaben.

n1273. Elda, nu Elden paa Namdalseidet (mellem Namdalen og Beitstadfjorden).

n1274. Laa ved Øvregaden.

n1275. Sørbygden.

n1276. Nu Fossum ved Uddevalla.

n1277. 6te Januar.

n1278. 7de Januar.

n1279. Bevja, nu Bäverå, ved hvis Munding Uddevalla ligger.

n1280. Gimsø Nonnekloster paa Gimsøen ved Skien.

n1281. 3dje Febr. (1161).

n1282. d. e. 4800.

n1283. At «sidde ude» sagdes om Troldkvinder, som drev sin Kunst ude om Natten og da «vakte Trold op».

n1284. Nemlig over Bundefjorden og mellem Øerne.

n1285. Søndenfor Byen.

n1286. Under Ekeberg ved nuvær. Grønlien.

n1287. Nonneklostret paa «Leret», det nuvær. No. 73 i Oslo Gade.

n1288. Olav Klining (yngre Broder af Lågmand) var Konge over Suderøerne 1113–1153 og Gudrød 1154–1187.

n1289. d. e. 1800.

n1290. Febr. (1161).

n1291. Søndag den 5te Febr.

n1292. Magnus Henriksøn var Konge i Sverige 1160–61.

n1293. Henrik Halte (✝ 1134) havde været Ingerids Egtemand, førend hun egtede Harald Gille.

n1294. Om Kirjalax.

n1295. d. e. i Kongsgaarden i Miklegaard.

n1296. Blåkomænd, d. e. Vlacher i Valachiet (Rumænien), nord for Donau.

n1297. Pezinerne, d. e. Petschenegerne (lat. Pecinei), et tyrkisk Folk paa Sletterne ved Donau. Slaget mod Petschenegerne, hvor Væringerne udmerkede sig, stod ellers i Aaret 1122 under Keiser Kalojohannes, Søn af Alexios Komnenos.

n1298. d. e 540.

n1299. Her er Jaroslavs Søn Vladimir (✝ 1052) forvexlet med hans Sønnesøn Vladimir Monomach (✝ 1125), Søn af Vsevolod; denne Vladimir var Fader til Mstislav eller Harald.

n1300. l6de April (1161)

n1301. Nordpynten af Nøterø udenfor Ramberget.

n1302. d. e vestenfor.

n1303. Kjøbstad i Romsdalen paa Øen af samme Navn, østenfor Sekken.

n1304. Der er aabent Rum for Navnet i alle Haandsskifter. Det har været paa en af Øerne i Romsdalsfjordens Munding.

n1305. Nu Skog i Brøttum Sogn, Ringsaker Herred, nordre Hedemarken.

n1306. 2den Februar (1163).

n1307. Fasten begyndte 10de Februar.

n1308. Nu Ramnes Herred i Nordvest for Tønsberg.

n1309. 19de Febr. (1163)

n1310. d. e. 1560.

n1311. Nu Ramnes, nord for Kirken i Ramnes Prgld. og Herred.

n1312. d. e. 600.

n1313. Den Bæk, som nedenfor Gaarden Ramnes flyder ud i Auli-elven.

n1314. d. e. «Fader vor».

n1315. d. e. Salmen «Kyrie eleison» (Herre, forbarme Dig).

n1316. d. e. 360.

n1317. Altsaa 27de Februar.

n1318. Da Mynten fra Harald Haardraade af forringedes i Godhed, blev det saa stor Forskjel paa myntet og veiet Sølv, at det myntede Sølv, som toges i Kongens eller Biskopens Sagefald, havde halv Værdi mod det rene Sølv.

n1319. Nåkkve antages at være samme Navn som Nikolas, saa at Nåkkve Paalsøn er den samme, som i Kap.35 kaldes Nikolas Paalsøn eller Kuvung.

n1320. Skorpa paa Sydsiden af Korsfjorden i Bergensleden.

n1321. En Vig Indenfor Kvarven.

n1322. Kvarven sydøstenfor Bergen.

n1323. 29de September (1163).

n1324. d. e. Ugen efter 14de Oktober, Vinterdag.

n1325. d. e. Natten mellem 29de og 30te December (1163).

n1326. Brand Sæmundsøn var viet til Biskop i Skaalholt 8de Sept. 1163.

n1327. Dette er ikke rigtigt. Hverken Svein Ulvsøn eller nogen af hans Efterfølgere i Danmark blev kronet før Valdemar den 1ste (1157).

n1328. Langefasten var i 1165 fra 14de Febr. til 4de April (Paaske)

n1329. Nu Onarheim paa Tysnesøen, Søndhordland.

n1330. 11te Mai.

n1331. Ved Byfjorden nord for Bergen.

n1332. Himmelfartsdagen (13de Mai).

n1333. Østligst i Jylland.

n1334. Den hed Grindhøg, nu Grenaa.

n1335. Erlings Reise til Jylland og Forlig med Kong Valdemar maa henføres til Aar 1170 (ikke 1166).

n1336. Randers.

n1337. Absalon var dengang endnu ikke blevet Erkebiskop (fra 1178); han var da Biskop i Roskilde (1158–91).

n1338. Yderst paa Jæderen.

n1339. Navnet mangler i Haandskrifterne.

n1340. Gaarden hed Rjodåkul og laa i Sørum Herred paa Romerike; «Vandet» er Glommen.

n1341. 2den Febr. (1167), Ifølge Sturlungasaga var det 1ste Nov. (Allehelgensdag) 1166 hvilket nok er rigtigere.

n1342. Den bekjendte Gudmund «den hellige», Biskop i Hole (✝ 1237).

n1343. d. e. Uheld.

n1344. Nu Stange i Vaaler Herred i Smaalenene.

n1345. d. e. Mænd fra «Marker», Aremark og Ømark.

n1346. Møila, d. e, den lille Mø.

n1347. Valsk, d. e. fransk.

n1348. Nu Engeløen i Stegen Herred i Nordland.

n1349. 8de Sept (1176).

n1350. Snaasen Herred i Nordre Trondhjems Amt.

n1351. Gaard i Buviken nær Gulosen, Søndre Trondhjems Amt.

n1352. d. e. 2400

n1353. d. e. Ravnnes.

n1354. d. e. 1800.

Snorres Kongesagaer er lastet ned gratis fra bokselskap.no

Table of Contents

Innledning ved Inger Helene Solvin

Litteratur

[Faksimile av tittelblad, 1899-utgaven]

[Snorres forord]

Oversætterens Fortale

[Faksimile av blad fra Kringla]

Ynglinge-Saga

Halvdan Svartes Saga

Harald Haarfagres Saga

Haakon den godes Saga

Eiriksønnernes Saga

Haakon Jarls Saga

Olav Trygvesøns Saga

Olav den helliges Saga

Magnus den godes Saga

Harald Haardraades Saga

Olav Kyrres Saga

Magnus Barfots Saga

Magnussønnernes Saga

Magnus Blindes Saga

Inges Saga

Haakon Herdebreds Saga

Magnus Erlingsøns Saga

[Kart]

Noter