Til Henrik Wergeland! (1830)

Det sande Store jævnt og simpelt er,

Saa var en Moses, saa var en Homer.

J. Rein

Hvorlænge vil Du rase mod Fornuften?

Hvorlænge svinge Donquixotisk Spær?

Seer Du da ei, din Sværmenom i Luften,

er kun en Dalen mod et bundløst Kjær?

For Sol Du tager Sumpens Metheorer,

en Øgle er den Pegasus Du sporer.

Det høie Nordens Skjaldetoner svunde,

der blev saa taust i Norges Klippehal;

thi Fjeldets Harpe klang i Herthas Lunde,

og gav kun Echo til sin Fædredal. – –

Skal Klippens Sangmø i sin Morgenrøde

bag dine vilde Dunster skamfuld Gløde?

Naar hørte Du, at Bragis høie Præster

i Livets Bæger dryssed lumske Gift?

Veed Du da ei, at Glemsels Finger fæster

sit Dødsens Mærke paa din kaade Skrift?

See! Mandens Læber til dit Anfald smile,

og Uslingen er stolt af dine Pile.

Og tænker Du at mørke Feberdrømme

er Himmelsyner fra Begeistrings Flugt?

Troer Du, et Chaos, hvori Drager svømme,

er noget Kraftigt, eller noget Smukt?

Husk! – mangen mørk Gestalt, Du dannet har og gyset,

er Fugleskræmsel, seer man den ved Lyset.

Selv Helligdommens Glands Du dristig haaner,

med dine Taager, med dit Febergys! –

Seraphen Du din Narrekappe laaner,

din Himmel brænder i et Phosphorlys,

hvor dine Toner herligst skulde lyde,

der døe de alle hen i Plattitude.

Dog faldt saa mangt et Lyn forbi dit Øie,

og mangt et Mannakorn i dit Skjød –;

hvi freded Du ei Gnisten fra det Høie?

O! den var bleven til en venlig Glød;

nu er det Afsind kun hvortil Du stræber:

hvad skjønt Du skaber, ynkeligt Du dræber.

Hør ei Zeloten, naar han Dig beretter,

at Du er Klopstock eller Schakespeare lig;

Du veed dog bedre, Heltens Isse fletter

man Krandse til, ei til hans Kjortelflig;

og ei fordi man støier paa Cothurner,

man vækker Asken i de Skjaldes Urner.

O! klag da ei at Du for høit mon stige,

til ret at skattes af din Samtids Aand,

hvad Kunst, at drive om i Taagers Rige,

naar man har skilt sig ved Fornuftens Baand? –

Din Rang du sikkred Dig med tusind Stemmer:

Rang blandt Parnassets Daarekistelemmer.

Søfuglen (1836)

En Vildand svømmer stille

ved Øens høie Kyst,

de klare Bølger spille

omkring dens rene Bryst.

En Jæger gaaer og bøier

sig i den steile Ur,

og skyder saa for Løier

det smukke Kreatur.

Og Fuglen kan ei drage

til Redens lune Skjød,

og Fuglen vil ei klage

sin Smerte og sin Nød.

Og derfor taus den dukker

dybt i den mørke Fjord,

og Bølgen kold sig lukker,

og sletter ud dens Spor.

I Søens dybe Grunde

groer Tangen bred og frisk,

derunder vil den blunde:

der boer den stumme Fisk.

Bergens Stift (1838)

Nu gaaer Østenvinden

med et Suk igjennem Linden,

og mod Vesten glider Skyen blidt,

og min Længsel følger

til de fjerne Bølger,

hvor min Barndom gyngede saa tidt.

Mine Barndomsdage

er en billedsmykket Sage,

i hvert Billed er en Tone lagt.

I min Drøm paa Fjeldet,

under Fossevældet,

har en Huldre mig sin Harpe rakt.

Kjender du de svale,

mørke, kirkestille Dale

uden Arner, uden Sti og Navn?

Ved de sorte Elve

Taarebirke skjælve;

de har nævnt mig alle mine Savn.

Har du seet Skoven

hænge frodigt over Voven,

fra det lune, farverige Fjeld?

Der, blandt Blomsterbede,

under Droslens Rede,

sprang min dybe Sjeleglædes Væld.

Ved mit Edens Gjærde

er en Kæmpevagt paafærde:

vilde Jøkler splitte Skyen ad;

men i Styrkens Belte

om de barske Helte

har en Dise virket Rosens Blad.

Der er nøgne Strande,

hvor de klippestore Hvaler lande,

under Tordners og Orkaners Gny;

der er dybe Bugter,

hvor de røde Frugter

groe ved Bredden av din Snekkes Ly.

Der har Herren stillet

for din Ringhed Almagts Billed,

der er Orgelklang fra Fjeld og Fjord;

der vil Droslens Tone

kvæge og forsone

i det klippehvalte Tempelchor.

Der var godt at blunde

i de lyse, duftopfyldte Lunde,

hvor min Vugge overskygget stod;

for hver kvalfuld Slummer,

for hver vaagen Kummer,

er min Vuggegave Lægerod.

Hil dig Norges Bringe!

Under Stormens vinterlige Vinge

er du hærdet til din Jettedyst;

men bag Pandsrets Bue

blusser Fromheds Lue,

banker Hjertet mod Naturens Lyst.

En Sommerdrøm (1838)

En Vandrer hvilte i Skyggen

af duftende Hæggetræ'r;

ved Summen af Humlen og Myggen

han søvned og drømte der.

Han syntes, han gik ad Skovens

omskyggede, bugtede Sti,

og lytted til Kildevovens

og Droslernes Melodi.

Og mellem de gamle Stammer

og under det høie Krat

der hvælved sig mangt et Kammer,

der ruged en halvklar Nat.

Men Blade og unge Stilke

og Blomster paa Urt og Green,

de glindsed som spunden Silke

og straaled som Ædelsteen.

Libeller og Papilioner

med Vinger af Morgenskjær,

de flagred om Skovens Kroner

og over Konvallers Hær.

Og Fiskene smutted trygge

og vevre i deres Bæk,

og svam i den kjøle Skygge,

hvor Vidjen slog ud sin Hæk.

Og Vandreren faldt i Tanker

og gik med bevæget Sind,

og Blomster og lyse Ranker,

de kyssed hans røde Kind.

Men alt som han fremad vandred,

han tabte den sikre Sti,

og Skoven stod flux forandret

som bunden ved Kogleri.

Her turde ei Triller klinge

bag Træernes tætte Skjul,

her rørte sig ingen Vinge,

ei Zephyr, ei Sommerfugl.

Her hvilede Skovens Kilde

blandt Blomsterne taus og klar,

og Fiskene stode stille,

som under et slebet Glar.

Og Væxternes tause Rige

laae drømmende svøbt i Duft,

det var som man saae den stige

i Sommerens varme Luft.

Men pludselig lød der Toner,

saa sagte som Alfesang;

det klang gjennem Skovens Kroner,

den deilige Kilde klang.

Fra Vedbendens lange Lokker

det lød som et Strængespil,

og Blomster med Kalke og Klokker,

de klingede svagt dertil.

Og hist paa den grønne Slette

i Skovens dæmrende Hal

der rørte sig Fødder lette,

der holdtes et luftigt Bal.

De blussende, ranke Dryader

var samlede der i Flok,

og dandsed i Klynger og Rader

med flagrende, skinnende Lok.

De dandsed i lette Ringe,

som Voven, der slaaer mod Strand,

de dandsed som Vindens Vinge,

der bøier en Vidjevand.

De dandsed mot Skovens Kilde,

hvor Vandreren henrykt laae;

de bøied sig glade, milde,

og dybt i hans Øine saae.

De plukked ved Kilderanden

Hyperikum ungt og purt,

de slyngede ham om Panden

den kraftige, friske Urt.

Af Irisen og Narcissen

de samlede Duggens Bad,

og heldte ham over Issen

dens Væld af et Skreppeblad.

Og Duggen, der kjøligt trilled,

den kraftige, friske Krands,

de klared hvert Tankens Billed,

og luttrede hver en Sands.

Han syntes, han kunde tømme

af Planterne Livsens Saft,

han syntes, han kunde svømme

i Luften med Ørnens Kraft.

Da vinked de lette Dryader,

da gik han fra Kildens Bred

og vandred i deres Rader

med friere, svævende Fjed.

Hvor Dagslys som Stjerner tindre

i Løvtaget klart og blidt:

i Urskovens tause Indre

de standsede deres Skridt.

Alvorlig og høi og stille

stod Hæren af Kæmpetræ'r;

det var som man maatte spilde

dens Ro ved at aande her.

Her groede store Planter

med selsomme, stærke Skud,

med taggede, skarpe Kanter

og glindsende, dunkel Hud.

Og Træer og grønne Buske

de blussede underbart

med Frugter og Blomsterduske

af svulmende Kæmpeart.

I Ly af Jasminers Hække

den studsende Vandrer laae,

og under ham var et Dække,

brodeert med Violer smaa.

Her smuttede Nymphernes Klynge

bag Blomsters og Rankers Flor –

da hørte han Skoven synge,

og fattede hvert et Ord.

Det lød ei som Suus af Vinden,

det var ingen sagte Klang,

det hørtes med Stigen og Svinden,

som mægtige Strubers Sang.

Velkommen i Skovens Haller

du salige Menneskesjæl,

hør, Væxternes Stemme kalder;

o, lyt til vort Kvad og dvæl!

En nagende Smerte huser

hvert spirende Planteliv,

den røbes, naar Egen suser,

den hvisker fra hvert et Siv.

En kvælende Vellyst brænder

igjennem vor Livsens Saft,

naar Solen sin Straale sender

med manende, rastløs Kraft.

Den dybeste Jordens Længsel

vil gjennem vor Aare gaae

og sprænge sit dunkle Fængsel

og svales af Himlens Blaa.

Den gjærer og syder og higer,

og svulmer i Plantens Skjød;

i Blomsternes Kalke stiger

den mægtige Længselsglød.

Men ak, naar den Solen møder,

da zittrer, da vaander den sig;

vor Pragt, der blinker og gløder,

ligner et angstfuldt Skrig.

O, kunde vor Higen sprænge

de vældige Straalers Aag,

der vil vore Sukke trænge

igjen under Jordens Laag!

O, kunde vort Øie tindre,

naar Stjernerne glide frem,

o, kunde vi dog vort Indre

aabne for alle dem.

De hviske, naar Alt er stille,

over den blomstrende Dal:

«Din Sol er din Længsels Kilde,

og Kilden til al din Kval.»

Vor Taare svulmer og skjælver,

vi ane kun Stjernens Glands;

men Natten sig dunkel hvælver

over vor lukkede Sands.

I Dage, der glimte fjerne

fra Oldtidens Straalebrud,

fløi fra en glandsfuld Stjerne

til Skovenes Dyb en Gud.

Ham fødte en Skjøn Dryade,

under en susende Gran,

til Skovenes Lyst den glade,

blussende Guddom Pan.

Hans Hjerte gjemte og næred

med høiere, renere Glød,

den mægtige Trang, der gjæred

i Væxternes lune Skjød.

Men dybt i hans Bryst tillige

laae der et blidere Skjær;

det kom fra hans Faders Rige,

den tindrende Stjernehær.

Han kunde vor Vee forklare

med kvægende Fløitespil,

han lærte vort Løv at svare

med mildere Suus dertil.

Naar Solen paa vore Kroner

fæsted sit Flammeblik,

da svaled hans blide Toner

vor Ild, som en kjølig Drik.

De risled i Plantens Aarer

saa mildt som en Vaarregns Bad;

da vældede glade Taarer

frem af dens Hjerteblad.

Vi hvisked i Gudens Øre

om fængslede Gnomers Harm,

om Haab og om Savn, der røre

sig lønligt i Jordens Barm.

Vi hvisked og kunde fortælle

om alle de Eventyr,

der fylde hver Skovens Celle,

naar Aftenens Straale flyer.

Da vakte han Fløitens Stemme

saa tonerigt mangengang,

at Malmet i Fjeldets Gjemme

bæved derved og klang.

Og Menneskets Slægter lytted

til Skovenes sære Røst,

og til deres Hjerte flytted

en underlig, ukjendt Lyst.

Med Fløiter og Strængelege

de droge til Skovens Hal,

og sad under dunkle Ege,

og prøvede Tonens Fald.

Da lærte dem Pan at gribe

i Strængen med friere Slag,

at røre den bævende Pibe

med fuldere Aandedrag.

Om Spiren i Jordens Grube,

ved Skabningens Moderbryst,

han lærte den tonende Strube

at synge med klarere Røst.

Og gjennem de klingende Tanker

en duftende Aande gled,

det var som om blomstrende Ranker

var spændte i Strængenes Sted.

Og Væxternes Bøn blev baaren

mod Stjernerne reent og smukt,

og Somren var sval som Vaaren

af alle de Toners Flugt.

Ak, nu er Skovene øde,

Forsoningens Baand er brudt;

ved Morgen- og Aftenrøde

vort Suk er fortabt, forskudt.

Vi saae dine Stjerneblikke,

du salige Menneskesjæl;

velkommen, forlad os ikke,

o, lyt til vort Kvad og dvæl!

Vi lod vore Sjæle stige

af Stammernes tvingende Baand;

i Skovens dandsende Pige

saae du en Plantes Aand.

Vi vied ved Kildens Vove

din Pande med Krands og Bad,

og derfor kan Urter og Skove

bringe dig deres Kvad.

Og tolke dig deres Smerte

med bævende, susende Røst,

og fordre af Menneskets Hjerte

vingede Svar og Trøst. –

Saa nynnede Skoven og klaged,

og hvilede taus paany –

det var et Minut – da braged

hvert Træ med et rædsomt Gny.

Det klang gjennem alle Lunde

fra Skovens inderste Skjød,

det raabte med tusind Munde:

«Den straalende Pan er død.»

Da vaktes den trætte Sover,

men laae dog i Drømmen halv;

et Klageskrig Egnen over

endnu i hans Øre skjalv.

En Vaarnat (1844)

Vaarnatten stille og sval

favner den slumrende Dal.

Elvene nynne de lange

dæmpede, dyssende Sange.

Alfer sukke

for de smukke

Lilier: «O, tager os tilfange!»

Fjeldtoppens sølvblege Skjær

viser at Maanen er nær;

over de samlede Graner

Skyerne svæve som Svaner.

Snart vil blide

Straaler glide

over al den Herlighed, du aner.

Luk dog ei Øiet inat,

vaag med Erindringens Skat!

Her, mens du sidder alene,

aabner sig Mindernes Scene,

her vil fromme

Skygger komme

vinkende blandt maanelyse Grene.

Hør hvor de hviske dig ømt

Alt hvad din Længsel har drømt,

see hvor de bringe tilbage

Gjenskin af fagrere Dage!

Lad det tindre;

det vil lindre

Smerten i dit Savn og i din Klage.

Digtets Aand (1844)

Hvad ei med Ord kan nævnes

i det rigeste Sprog,

det Uudsigelige,

skal Digtet røbe dog.

Af Sprogets strenge Bygning,

af Tankeformers Baand

stiger en frigjort Tanke,

og den er Digtets Aand.

Den boede i Sjælen

før Strophens Liv blev til,

og Sprogets Malm er blevet

flydende ved dens Ild.

Den gjennemtrænger Ordet

lig Duft, der stiger op

af Rosentræets Indre

i den aabnede Knop.

Og skjønt den ei kan præges

i Digtets Tankerad,

den er dog der tilstede

som Duft i Rosenblad.

Glem da den gamle Klage,

at ingen Kunst formaaer

at male Tankefunken,

hvoraf et Digt fremstaaer.

Thi hvis den kunde bindes

og sløres af paa Prent,

da var i denne Skranke

dens Liv og Virken endt.

Den vil med Aandens Frihed

svæve paa Ordets Klang;

den har i Digtets Rhythmer

en stakket Gjennemgang,

En Gjennemgang til Livet

i Læserens Bryst;

der vil den vaagne atter

i Sorrig eller Lyst,

Og næres og bevæges

og blive lig den Ild,

der laae i Digtersjælen,

før Strophens Liv blev til.

Kun da bevarer Digtet

sin rette Tryllemagt,

det Uudsigelige

er da i Ordet lagt.

Betragt den stille Lykke,

der gjør en Digter varm,

mens Aanden i hans Sange

svæver fra Barm til Barm.

Lad kun hans Rygte hæves

mod Sky af Døgnets Vind,

det er dog ei den sande

Kvægelse for hans Sind.

Men naar hans Tankebilled,

med eller uden Ry,

finder et lutret Indre,

og fødes der paany –

O, bring ham da et Budskab

om dette Aandens Bliv;

thi dermed er der lovet

hans Verk et evigt Liv.

Den Salige (1847)

O, vær hilset atter og velsignet

blide Aand, fra Salighedens Hjem!

Ingen Glæde paa min Vei har lignet

den, du kaldte af min Vaardrøm frem;

ingen Kval kan falde paa mit Hjerte

tungt som den, du klaged i min Favn.

O, du Salige, i Fryd og Smerte

har min Sjel en Gjenlyd af dit Navn.

Alt er følt, fuldkommet og erindret,

Alt fornyes evig i mit Sind;

mildt og ømt har Sorgen, der er lindret,

spredet Mindets Fred om mine Trin.

Sorgen vaaged hvor din Aske blunder,

og den vandred gjennem Ørkner hen,

og tilsidst, ved Kjerlighedens Under,

fik jeg dig du Salige igjen.

Og da kom du fra de stille Lande,

og den lange Sørgenat blev klar,

klar ved Skinnet om din rene Pande

og ved Straalen, som dit Øie har;

og paany din Salighed er over

mine Drømme som et Lysets Bad,

og jeg hører atter hvad du lover,

at vi aldrig mer skal skilles ad.

Johan Sebastian Welhavens Utvalgte dikt er lastet ned gratis fra bokselskap.no

Table of Contents

Til Henrik Wergeland! (1830)

Søfuglen (1836)

Bergens Stift (1838)

En Sommerdrøm (1838)

En Vaarnat (1844)

Digtets Aand (1844)

Den Salige (1847)