Olaf Bull

Metope

bokselskap.no/OsloMet

i samarbeid med Nasjonalbiblioteket

Oslo 2022

bokselskap.no/OsloMet/Nasjonalbiblioteket, Oslo 2022

Olaf Bull: Metope

Teksten i bokselskap.no følger 1. utgave 1927 (Oslo/Gyldendal). Digitaliseringen er basert på fil mottatt fra Nasjonalbiblioteket (nb.no). Korrekturlest og tilrettelagt av OsloMet-studentene Ole-Jørgen Haugen, Alexandra Emilie Lindh og Erik Silkoset, høsten 2021.

Teksten er lastet ned fra bokselskap.no

Fru Nini Roll Anker tilegnet

Metope

[7] Dig vil jeg ømt i rytmer nagle fast!

Dig vil jeg dypt og blivende bevare

i digtets evige, unge alabast!

Du solbevægede sværmerske! Med panden

pikelig vendt mot kveldens bleke guld,

vender du mildt en himmel mot en annen,

likesaa lys og øm og løndomsfuld!

Gjerne ga jeg min verdens vers tilhope,

hadde jeg magt til ét: at hugge ind

i mindets trodsige sten en myk metope

over dit vare, omridsømme sind!

Vi vandrer i fugtig fjæresand! Du lytter

til sommersjøens luftige bølgesprut!

Vi føler det fromt, at kveldens stilhet flytter

sin tonende grændse altid længer ut!

[8] Det kimer af falmet lyd, som glir tilbake

bak rødmende lunde, gyldne kirkespir –

og luftens lysende bølger synker svake,

som bækker af sol fra bjærgene, som blir!

Aaserne blaaner. Stjernerne er nære!

De sidste skyer skynder sig hjem tilkvelds!

Engen har andagt – op af luftens fjære

stiger Arcturus! Lindt, bag graastensgjærdet,

aander en vind i rugens sølvgraa pels!

Gjennem dit blik en varm og dyp beaandning –

midt i et mulm af blaat kan øiet faa

et drivende stænk, en fugtig glans af honning,

og stille spør jeg dig «Ven – hvad tænker du paa?»

«Jeg tænker paa kvelder som denne, jeg ikke faar

lov til at leve –

paa modne marker, som bruser af korn, uten mig!

Paa rørende, lette smaating: Aks som knækkes,

veier i sjøen, bleke seil derute,

bølger, som strømmer mot stranden uten mig!

[9] Hverdagen, ven, som mildt blir ved bak graven,

tænker jeg paa, og alle de dype, blaa,

kommende kvelder her i sommerhaven,

uten mit sind mot dit, tænker jeg paa!

Det hele fylder mit øie som en taare,

jeg, ensom og angst og arm, skal graate snart!

Alle de ting, som nu ikveld er vore – –

om faa, berusende aar staar stunden fore,

da taakerne glir, og øiet kan se klart!

Aa, elskede, se, hvor dyp og sort en fjære!

Saa underlig stranden blev, da vandet faldt!

Mon rædselens kveld er fjærn, da vi skal være

en styggere strand end dén, forladt af alt?

Allikevel er det et sødt og saligt under,

at engene her, med korn og krat og trær,

og bjærgene bak, saa dypt som blikket bunder,

dugges saa sødt af vore smaa sekunder – –

bare den bjærken dér, hvor vor den er!

Og skigarden da! Den gamle redskabsvognen

ligger i græsset støt, og stadig staar

de svære hesjestængerne op i rognen,

og grøften er grøn som før, i alle aar!

[10] Aa ven, lot gravenes dyp sig vildt besværge,

vilde jeg bli til vangen her, med hø,

til bjærken dér, med stjernerne i, og bjærget,

bare for slik, paa annen vis, at værge

den hellige haven vor, for dét: at dø – –!

Ta om mig, ven, og hold mig! Saan at trykkes

er snart det eneste glimt af haab, jeg vét –

den hastige, hete straalestund, det lykkes

at vække i mig en annen evighet!»

Og jeg, en levende mand, paa jorden hjemme,

en tydelig mand af kjød, fra taa til top,

kan, svimmel og sky, i favnen min fornemme,

noget, som bare er blik og sind og stemme,

i smertelig angst og anelse løst op!

Du ensomme! Alt, jeg kan, er stumt at stryke

dit duftige haar, med haanden din i min –

og, øie til øie saan, staar Pan og Psyke

foran et hav af korn, i stjerneskin!

Til de dristige

[11] Den, der følte al mangel

paa ret i livet –

den, hvis afmagt veiet

i fineste maal

sit eget mot andres – den,

det aldrig blev givet,

brutalt at bænde til fordel

vægtens naal – –

Den, som blyg og blek

og forundret savnet

rovdyrblodets flom

gjennem nerver og kjød –

som aldrig forstod, at

eget nærvær gavnet,

og hørte sit navn bli

ropt, men aldrig lød – –

[12] Den, hvis dypeste angst

var ordet chanse,

som bare af kuldskjær

kydskhet vinket af

hver kommende fryd paa

tyve skridts distance,

og følte sig altfor træt

for lykkens krav –

ham har naturen ramt!

Han smuldrer stille

som en forfalden mur i

aaens slam!

Ham gaar det ilde, helte!

Ham gaar det ilde!

Livets laveste alger

fraadser paa ham!

Barnet

[13] Du lykkelige kravlekryp,

min søn, du lille jord-erot!

Du læremester fra et dyp,

dernede ved min voksne fot!

Du boltrer dig med ny forstand,

og rækker henrykt tungen ut!

Ja, søn, igaar fik du en tand –

idag er hæggen sprungen ut!

Aa, tar jeg dig i armen op,

og lægger kinden til din kind,

er sjælen i din lille krop,

Gud være lovet, ikke min!

Allikevel, mit barn, det er

en sær fornemmelse for mig,

at være dig saa evig nær,

og slettes ikke være dig!

[14] I træets skygge staar din mor,

og skjønner straalende, at saan

af hendes evighet der gror,

forunderlig, paa egen haand!

Hvad er du for et litet sind,

som med en søt og heftig trods

en høstdag skiftet sol og vind

paa denne maaten, mellem os?

Jeg prøver fange i et kys

et varigt minde av din vekst –

men du er ny – hvad var du nys,

du sødt foranderlige tekst?

Og tusen gange slaas der bro

bak barnepandens høie hvælv

imellem dødelig to,

som skiltes av den dunkle elv!

Og saa, for hver en dag, som gaar

i sol, i regn, fra gry til kveld,

blir du, fra helt at være vor,

bestandig mer og mer dig selv!

[15] Ræk haanden til din far, din mor,

før veien bøier evig av!

Den venter os, den sorte jord!

Nu gaar vi tre, til hver vor grav!

Fryvil

[16] Smaa, vingede kryp sat tæt og nød,

i vinduskarmen og vildvin-nettet –

da kvelden kom, og jeg tændte mit lys,

bød mig naturen dette:

Svirrende, svingende, halvt fordægt

myldret de frem af sommerskyggen,

en flammefortryllet vingeslægt,

fryvillen, møllen og myggen!

En gammel, forfærdelig natur

myrder i vidneløs nat

flyvende gjæster fra væg og mur

og havens blomstrende krat!

[17] Det er, ved det evige, ikke let

at grunde denne gaade!

At øine skelet efter skelet

drysse som glødende traade –

at sitte en sensommernat paa lur,

og fatte, i spædt og smaat,

under naturen en unatur,

som gustner ens hjerte graat!

– – –

Men bi, til bare den store sol

faar ordne sin dag tilskue,

men fugler paa rede, bi i bol,

og vildvin-ild om min stue!

Alkjærlighet vidnes af hver en blomst,

det lykkes i alle viljer!

Se bibelløftets tilsynekomst

i stolte livsalige liljer!

[18] Og høit over rose og liljevaand

staar himmelens sol og smægter,

og varmer yndig, i passe mon,

alle naturens slægter!

Men under dagen straaler et skin,

som nægter at gi mit hjerte hvil,

hvor livets blekeste barn bys ind

til mord, i lykkens eget smil!

Det nye rum

[19] Jeg er nu den mand, som ingen vet, hvor bor!

Ham kan intet hænde, ham kan ingen naa.

Gaar han sine tause, besynderlige turer,

vender han tilbake til det samme stumme rum!

Ingen kan ha rørt ved hans saker og hans bøker –

han maa være glad, om naturens egen vind

bare har rumsteret saavidt i hans papirer,

bare blaast et brevark fra bordet ned paa gulvet,

slik, at det ser ut, som om nogen har gaat ind!

Her kan intet hænde, brev kan ikke komme –

hændelser og haab er mægtig sluttet av!

Skuffelser og minder – her er alting omme,

i en paneleret, tapetseret grav!

Drømmende forgjæves skal mit øie lete,

lete efter sære nornehænders færd,

til tilsidst det spæde spindel paa tapetet

endelig er ældet til erindrings værd!

[20] Alt, som blikket øiner utenfor min rute,

alleting er inde, men i mørket her,

her, paa haarde gulvet, lever jeg jo ute –

utenfor naturens solomsuste trær!

Som de skidne byers folk i orienten

slænger over muren det av dødt, de skyr,

føler jeg mig stundom liggende paa skrænten

som en ækkel bengrind af et selvdødd dyr!

Sært at se en fremmed kvinde staa og lyse

foran vinduskorset i det øde rum,

men med ét ta til, forunderlig at fryse,

snu sig, og besé mig, forskende og stum!

Jeg er fri for tilsvar, ryster hodet bare, –

gransk mig ikke saan, sirene – jeg er glad!

Glad for det især: at slippe for at svare

dette, dine tanker vanskelig kan ta:

Efter store smerter valgte jeg det, kjære,

forat digtets slag skal falde mere tungt!

Magten min var jordtat, men ved her at være,

søkte jeg mig selv et utenjordisk punkt!

[21] For mens du er vant, at le og vederkvæges

i en elskers arme, salig og tilfreds,

vil en kjæmper sé, om jorden kan bevæges

fra et hjertes avgrund, utenfor dens kreds!

Over skyerne

[22] Jeg vilde løpe fra en gammel længsel,

og fjelge mig paa fjeldet og bli bra!

Jeg vilde styrte mig i høifjeldsbølgen,

og tvætte alle kvindeminder af!

En elskov over skyerne blev følgen,

et møte, jeg kom frysende ifra!

Paa noen magre, grønne moseklipper

staar sanatoriet ved Hauketind.

Og dér, i skrænterne, hvor bræen slipper,

og jøkelglaamet gjør en bymand blind,

traf jeg en mø med blonde øienvipper,

en myruldmø med viddeluftig sind!

Der gik en stenet styrtning ned til tjernet

som laa i bunden, som en kold oval –

[23] og rundt i lændet krabbet kraakebær'ne

og myggen stak og drak, som den var gal!

Og det var der, vi begge mødtes gjerne,

naar spisestuen blev til dansesal!

Den fagre sagde alt, som kunde passe

en tænksom og besynderlig bohêm!

Hun kaldte sanatoriet en kasse,

men mennesket og livet et problem!

Som vanlig: Jeg forelsket mig en masse –

smaapiken hadde nok i mit poem!

Aa, viddekvelderne! Den spinkle slyngen

af stien gjennem brisken til en klop!

Og saa et lite holt, hvor blaabærlyngen

var ligget ned, fra før, af hendes krop –

og noe nedenfor var kræklingklyngen

af svære hænder raadløst rotet op – –

Saa smaat begyndte sommeren at lide.

Jeg husker, at jeg knurret: «Gaa i hi,

[24] din neglebiterbjørn! Lusk af itide!

Hun ender ut paa høsten med at si,

at elskov ikke fins fra hendes side,

men at hun næsten dør af sympathi!

*

Til frokost var hun altid af de sene,

og det var gjerne slik paa afstand, at

jeg skjønte, jeg var lykkeligst alene –

da hamstret jeg af øienkast en skat,

som aldrig rigtig bragtes paa det rene,

naar stævnemøtet efterpaa blev sat!

Da tok hun stilling, i en tonløs smægten,

og klappet lyngen, dvælende og træg –

hun svaiet kanske lidt i likevægten,

naar stemmen min blev hetere, og steg,

men endte altid med den samme nægten,

og samme blaff i blikket, da det veg!

[25] Jeg hungret mot et tegn, som kunde trøste!

Jeg raste: Var naturen gaat i staa?

For aldrig var der helsebot at høste,

men heller ikke naadestøt at faa!

Jeg tumlet med et luftigt taakenøste,

som aldrig røbet spidsen af sin traad!

*

Men stunden kom for tinderne og trærne,

og for den arme lyngen, stunden kom!

Og jeg var vek og sa, jeg vilde gjerne

si stederne farvel, jeg brød mig om!

Og blid og rolig blev hun med til tjernet,

tørhænde, mér end vanlig fjern og from!

Først da jeg sagde, saare lite læget

af hendes ro: «Jeg reiser nu afsted!

Her har mit hjerte blottet sig for meget –

min lidenskap for Dem kan alle sé!»,

da blev den lille blussende bevæget,

og spurgte rapt og spændt: «Nei, tror De det?»

[26] Sligt hændte dèr, hvor bræen faar vælte

sin salighet, som bølger i et sind,

og stuper sig i dalen for at smelte,

og topper sig i himmelen som tind,

og hvor om natten stjernehimmelbeltet

tar jøkelen i evigheten ind!

Memoirer

[27] Jeg hænger en junidag ved ellevetiden,

over en glohet bænk paa Kierulfs plads,

og nyder igjen, som før, for længe siden,

at sole mig ør, og dovne mig paatrass!

Psykefontænens lave, lette latter

lager et hvælv af helg i dagens støi –

og se, geraniens grelle, rø' rabatter

ligner en baard med blomster gjort af tøi!

I støttens skygge ligger en hund og gjæsper

med pelsen vidunderlig fuld af vand og støv,

og spurvene bader, søndenvinden læsper

i lindekronernes unge, løse løv – –

Saa blaaser det op fra sør! En deilig træk

løfter mit hjerte høit og luftigt væk,

høit over trær og steile skiffertaker

og svaiende speilblaa ruter, lyn i lyn –

det klikker i hundre hvite vindushaker

opover Hægdehaugen og Homansbyn!

[28] I havers duftende dyp gir jorden af

perler og guld og grønt, paa solens krav –

som før, bestandig, føler jeg samme pinen

for sommerens rørende tærskeltræ, syrinen!

Smægtende snehvit, hektisk himmelblaa

speiler den vaarens hvælv med skyer paa,

og blør i usigelig afmagt hele duften

fra bristende vellugtvener ut i luften! – –

Nu løier det af – men hvad? Mot veir og vind

driver en ny og rar aroma ind!

Hvad er det for anden lugt, som her paa pladsen,

sammen med bjærker og bris i kummen her,

minder om dig, min bedste ven i klassen

som rømte et aar tilsjøs og døde dèr!?

Livsalige voner fylder mig! Jeg snuser

en underlig søt og emmen snurpelugt!

Aa, herremingud, jeg har det: Blaatøisbluser,

den herlige, første gangen, de blev brukt,

og endnu var ru og blaa og altfor stive,

og strammet saa gjævt og høitidsfuldt om livet!

– – – – –

Og nu er Alrunen rørt! Af tidens grav

stiger en morgen, fjærn og lys og lav,

[29] da bror min og jeg og du, Johan, var non a'

smaaskolegutterne der, ved kakekona!

Et lykkelig laug, smaa stutte menneskestumper,

som bare blev hørt i vers, og fort fik fri,

og sudde paa knæk og knaste kandisklumper,

med noen afskyelige seige traaer i! – –

Paa Lab'ratoriets tomt er Bua væk –

melkebutikkerne har ikke længer knæk,

men savnet af saant faar bæres – tanken gaar

henover bitre og viltre gutteaar,

op til den blinkende, blaa examenstiden,

med feriefeber, saan paa sommersiden!

Dronningparken i sol og friske skygger,

i lindekronernes første blomstringstid,

og bror min og du og jeg med bøide rygger

over en bok, i olm, forsinket flid!

Alt var i jagende opbrudd! Hjemme ingen,

rulgardinerne nede, kjøkkenspringen

aapen bestandig, sengene aldrig stelte,

en døvende dunst af naftalin mot møll –

men kvelderne saa, paa Bygdø, under teltet,

med kladder og kaker og flirt og halve øl,

hver med et flunkende nyt elastisk belte,

med to imponerende S'er af engelsk sølv!

– – – – –

[30] Saa dagen igjen, med søndenvindens sus

om skolens gamle, myndige hjørnehus!

Kirsebærtræet, snehvidt til examen,

var hørt af himmelen alt, paa kryds og tvers –

og himmelen vet hvad visdoms svar det ga, men

Gud, hvor det vældet af friske, hvite vers!

Bakom den bedstefarsbrede kundskapsarken,

ligger i øde solskin guttegaar'n,

med masser af gyldent blomsterstøv paa marken,

og underlig stor og lys, mot før paa vaar'n!

Der bander af barn løp løs i yre mængder,

med helvedeshyl og skraal og slag og spark,

driver der om no'n faa, forlæste «Længder»,

med ruller af hvite, skjæbnessvangre ark!

Og leiekaserner bak! En ølfabrik,

murer og piper og bord og bølgeblik!

Besynderlig klart trær frem af ungdomsaar'ne

en barnenaiv kontrast af sorg og fryd:

Den sturende gaten, stængt af Olafstaarnet,

og byen og fjordens lykkelys fra syd!

Men underligst lel, vor ven ved hjørneruten,

kirsebærtræet! Hvad var væggen uten!

Dets levende vækst var vor! Den mørke foten

sat vi i drøm og stirret paa, som smaa –

[31] men mindre barn kom til, og vi forlot den,

for jevnt at stige med stammen mot det blaa,

og slutte en deilig dag, der træet slutter,

i blomster og lys og luft, som voksne gutter!

– – – – –

Fra Psykefontænen op til gatekrysset

slentrer jeg lat min barndoms kjendte gang,

men stanses med ét paa grønne sommerdrysset,

af taakete, fjerne kirkeklokkers klang!

Kan noget i verden mér vemodig si,

den mægtige ting, at fler end jeg fik fri!

Forlængst har det ringt, det store frikvarteret

for skolens ærværdige tre, og mange flere –

Og klokkernes bronzebryst, som sænkes, hæves,

aander i sin angst sin sang: Forbi, forgjæves – –

Men frem af en dis af drøm staar gamle skolen

borgerlig bred og but, belyst af skjæmt,

og jeg staar styrket igjen og ler i solen:

Kridtet paa ruterne hadde jeg jamen glemt!

Husker du ruterne! Hver var halvt bestrøket

med noe besynderlig skrubbet, blaasurt hvidt,

vel for at (vanskelig nok) faa fliden øket,

naar sommer og sol i gaten krævet sit!

[32] Ja, jeg er voksen nu, har «Skalk», gaar ute

paa denne hellige, alvorsfulde tid,

og ingen bestyrer hvidter halvt min rute,

og kommer uhyre ind og fordrer flid!

Men hjertens gjerne vil jeg nu bli med

en time i tugt, ved pultens sorte træ –

sitte i kroken, tæt ved hjørnevindu',

bakom en rad af rygger lunt gjemt væk,

og svælge i «Nana Saib, den store hindu»

eller i «Tom Toledo, Texas skræk»!

Klokken er et omtrent, og solen steker –

jeg, som blev hørt igaar, kan fable frit,

mens du, din slemme filur, staar flau og streker

skjæve rektangler op med fugtig kridt,

og kan ikke et bevis engang, men svinger

passeren rundt, i svære, svimle ringer – –

*

Men, ven i det øde! Du tør ikke tynges

af kolde beviser og formlers gru!

Hør! Evighetsklokkernes sange slynges

indover trærne i parken nu!

[33] Vi driver for dufte og klang, vi gynges

dypere ind i vor barndoms blu! – – –

Høst i alléen! De solblaa, stille

eftermiddagens timer milde,

da bladerne blandet sig, brændte og rene,

og blev til et løvtak med hundrede hul,

og barn hadde lov til at løpe alene

rundt i septembers gode guld,

som strømmet, som stænk fra en varm fontæne,

flimrende nedover singel og muld!

Luften var underlig tynd og ren,

ingen paa bænkene i alléen –

i Nissebergbuskerne ingen røver,

bare der bjærkene lager en lund,

sitter en underlig skrulling og prøver

at gjøre sig rar for en fremmed hund!

Aa du, for en dag! Mellem bænkene der,

rendte vi rundt, for at sitte paa hver,

og jeg skulde altid klore og prikke,

for vabler i malingen taalte jeg ikke!

Vi herjet og kjæmpet med kjæpper, og heiet

under en lind, hvor en ekorn kløv,

eller var borte med foten og feiet

ferske kastanjer i solsprødt løv!

[34] Nogen kom trillende, like fra faldet,

spiselige brune og glatte som speil –

andre sat fast i det illsure skallet,

og maatte ha hjælp av en kyndig negl!

Men nede i solen, der veien kom,

laa plænen og lyste, med gjærder om –

plænen, udødelig karsk og grøn,

med skinnende løvfald av lind og løn –

og dit, hvor det hellige felt under trærne

dægget om bladerne, vilde vi gjerne!

Det tøvete, lave lilleputgjærdet

stod der da sandelig bare paa ært,

for fartende gutter, som støtt vil være

hvor føtter af gutter aldrig har vært!

Saa var det at vasse, og finde et sted,

hvor plænen var lubben, og hive sig ned,

og ligge med sprikende armer og presse

næserne ned i det kjølige græsset!

Da var vi i vilde Brasilien! Hvilken

vidunderlig urskog af stengler og straa,

og ned gjennem grønne lianerne, stilken

af noe kastanjeblad ovenpaa!

*

[35] Ja, saan laa der reiser for tusinde dage

i parkens forheksede hestehage! – –

Derborte ved drivhuset, nedenfor Grotten,

kom der en vei under skyggende trær,

hvor lugten af marken var nummen og raatten

af vrakede blomster og løv i gjær!

Og inde i jordbakken var der et hul,

hvor gartneren hentet sig rosenmuld!

Og bakenom buskerne, længer til siden

laa Grotten forreven og høi og vild,

og mor hadde sagt, at tilbake i tiden,

i lysere dage, før hun var til,

bodde en underlig barneven i den,

umaadelig stor og meget snild!

Hvad under, om saan en sørgmodig grop,

som gartnerens graadige spade grov,

og mulden, han mumlende hivde ihop,

møtte vort sugende sinds behov?

Vi skjønte, han saa paa os, kjæmpemanden,

bak Grottens forvirrede vildvinvæg –

det var ikke Jesus, men en annen

med likesaa brunt og venlig skjæg! – –

Saa faldt der en flammende kveldsolflake

i lunden, som nu kaldes Nordraaks plads,

[36] og ruterne henover drivhustaket

glitret som brogede kirkeglas!

Arbeiderne hentet sit tøi og gik,

og kveldguldet brændte i spand af blik!

Da blev det med ét saa usigelig stille

i hulningen indunder løvet her!

Kronerne sænket sig, mørke og milde

og suste og sukket med noget, de vilde,

men fik ikke sagt det, fordi de var trær,

og da var det ikke no rart, vi rendte

for levende livet, skjønt solen brændte!

Pietá

[37] I drømme engang:

Den elskede sitter i solblankt græss,

og jeg, i en luftig og korngul dress,

hviler med hodet i hendes fang –

O, sammen dannet vi, stumme, da,

en ny og en ung Pietá!

– – –

Jeg ser ikke op, jeg føler min fryd –

jeg vet, du er sommer,

jeg drikker din varme,

du minder om reise

mot syd, mot syd – – –

Jeg ser ikke op, for blikket er blindet

af blomstermykhet og blomsterduft –

jeg hviler i valmuer, mais og hvete –

verdner av ungdom, av nyhet, av form

stiger og synker mot ansigtets gyldne hete!

[38] Jeg ser ikke op. Men nu strømmer der øket

salighet gjennem min krop, min aand –

for ganske i vildelse blir hendes haand

over mit bøiede hode strøket!

– – – –

Saa ser jeg da op!

«Kunde tider fornyes ved Guddommens haand,

som du har fornyet mig i dit kjærtegn,

da vilde lysriker stige af mulmet,

af tidssmerternes graa ruiner!

Min elskte, dén guddom, som ikke kan,

som ikke kan læge en tid med haanden,

han er i evighet kun en mand!

Se, derfor gaar verdner under i smerte,

mens vi mænd, mens jeg, mand,

forynges i kraft fra en kvindes hjerte!

– – – –

Violer

[39] Ak, jeg har digtet saa mangen en dag,

siden mit digt om dig!

Der er om mit hjerte saa tunge lag,

at ingenting minder mig!

Violerne, Annie, jeg sendte saa nær,

har i en bok jeg gjemt.

Den var gjennem onde aar mig kjær,

til boken og alt blev glemt!

Og jeg som i ungdommen, solberust,

svælget i lykkens svir,

har sittet i mange aar og knust

blomster imot papir!

Saa hændte det, da jeg tok ned en kveld,

et bind af de graa reoler,

at boken gik yndig op af sig selv

ved vore forladte violer!

[40] En drømmende tone af falmet blaat

vidnet i bladets skimmel,

at aldrig har blekere blomster staat

under en haardere himmel!

– – –

Du døde veninde! En klar viol

gir visselig minders skjælven,

men resten er borte: Den store sol,

vor deilige gang langs elven,

vort møte i skogen, den første gunst,

de svimlende sammenkomster!

Aa, hadde jeg bare forstaat den kunst,

at balsamere blomster!

Betragtning over Minni

[41] Ja, jeg har fulgt dig, min yndige ven, helt fra du krøp som et dyr paa græsset–

set dig med rangle og taatesmokk kravle i parken paa alle fire –

set dig arbeide dig op paa to, greie at bli der, og siden spire,

søt og alvorlig, og gaaende gro til en pikelig, slank prinsesse!

Høiere blir du vel neppe barn – (dét skulde ogsaa bare mangle!)

Penere kan du vel endnu bli – det blir af skjellige, andre grunde!

Pike, en ganske anden kraft gjør dine smidige armer runde,

end dén, som har hævet dig lang og tynd, og knusende fremmed for din rangle!

[42] Pike, det er en anden vækst, dén som i aarene nu skal forme

hele din unge figur saa fast, munden saa rik og saa varm profilen!

Snart blir der folksomt med ynglinger her! Ha, du skal høre dem be og storme –

hjem vil de bygge dig, stilfuldt hus, svalegangshus i sagastilen!

Minni-barn, høiere end som saa, vét jeg, din arvede stilsans sigter:

Han, som skal eie dit Psykesind, han maa ha skjøte paa spanske slotter!

Ja, om jeg kjender dit lynne ret, blir det en ildfuld poet, som digter

hele dit bølgende honninghaar fuldt af poetiske papiljotter!

Blir du for kruset af elskovskvad, blir du lidt svimmel af rim, saa kom dig

pen og beslutsom, en deilig dag, sammen med digteren din til præsten!

[43] Saa, naar halvandetaars tid er gaat, digter Kalorius aldrig om dig –

ta nu allikevel dét med ro – saan er det best for menagen næsten!

Har du ham slik paa det tørre først, hold da urokkelig ut til enden!

Tro mig, mit barn – blir du skilt fra ham, falder han bort i forglemte vaner!

Efter halvandetaars klaringstid, flyter du skjalden paany i pennen –

ak, men istedetfor elskovsvers, kommer beskrivende, smaa romaner!

Idyl

[44] Jeg kjender et deiligt skogholt, halvt i skyggen,

rundt en romantisk dam med grønt belægg –

et stille, drømmende avlingssted for myggen,

som sværmer betat omkring i raatne hyggen,

og danser i doven sol og avler ægg!

At komme forbi det fagre, stille stedet

hvor skygger og lange solstreif skifter, sart,

det er at trænge igjennem en giftig rede,

hvor skogens usleste fly faar lov at frede

i emmen idyl sin lave egenart!

Men utenom dammen der, hvor myggen avler,

glitrer i gylden storm et større vand!

Indover sandets blanke, vaate skavler,

gaar selve havets gyngende, solblaa gavler

i mægtige, lange muskelsprang mot land!

[45] Kom ind, du levende vand, med salt til sindet,

ja kom, berusende, unge vinblaa hav!

Bryt over bredderne, ingen strand faar binde

dit fnysende, hvite skum, for her, herinde

er noe bestemt, dit salt skal ta sig av!

Hav av det hellige! Høie, raa foragter!

Stig mellem trærne her, skyl væk, skyl væk

en vissen slægt med flate og ferske fagter,

i pagt med hele «Det lyse livssyns» magter,

som vimser i sumpen, uten blik og træk!

Jeg roper dig ind paa knæ, du vilde kjending!

Jeg synes idag, mit eget hjertes væld

maa suge dig hit med al din bitre brænding,

indover sumpen, het til selvantænding –

skulde mit stormende sind forlise selv!

Paa fantefærd

[46] Jeg og min skidne bylt,

var naad til det mørke sted,

hvor landet ender og jordens rike

stuper i taaker ned!

Paa odden ved jordens strand,

staar høie og dystre trær,

og maanen passerer i natten landet

og vet ikke, hvad det er!

Ohoi, du maane, ohoi

du krængende sagnfregat,

som presser op mot de svære skyer,

med straalende seil inat!

[47] Hold af i det hule hav!

Send over en jolle frelst,

som bærer mig og min bylt af verden,

jeg vandrer af verden helst!

Gjennem mit hjemlands skog

løp jeg Paa kryds og tvers –

i grotter og morgenrøde skrænter,

sanket jeg fagre vers!

I ensomme skogers dyp,

plukket jeg bylten fuld

af Venusliljer og smaa Alruner,

og flyvende hekseuld!

Saa rendte jeg glad til by's

med yrjer af blomsterord,

men ak, da jeg falbød mit fund paa torvet,

mødte mig mugens kor:

[48] «Dunker af guld og sølv,

«dunker af deilig mynt,

«dunker af skillinger, dalerdunker,

aabner sig fort for pynt!

«Men, tater, for stasen dèr,

«gir vi dig ikke en ort!

«Din artige tulling, hele rasket

«er jo paa forhaand vort!

Og mere bestemt besked

fik jeg, da torvets fut,

mægtig og venlig og fet, med maven

skjøv mig af porten ut:

«Blomsterne dèr, min søn,

«plukker en sjøl saa let!

«Gaar én en søndagstrip i skogen,

«kommer det ut paa ét!

[49] «Men føler du svare sult,

«saa lag dig en grønsalat

«af saronsliljer og fønixroser –

«blomster er ogsaa mat!»

– – – –

Paa odden ved jordens strand

knælte jeg, kold og from.

Men ingen jolle af sølv i sivet

op under landet kom!

Norrøn mythe

[50] Til Rolf Thommessen.

Det store hav

var begyndt at larme

i jævndøgnsjag

og fortidlig varme,

saa Ronde-risen,

kong Bulrabass,

blev kram af brisen,

og utilpas!

Et bud blev sendt

med en bister ordre,

et rop fra Rondane

for at fordre

respekt af havet,

og gjennem heien

løp budet nu

paa tilbakeveien!

[51] Bak ødeviddernes

vold af vinter,

der natten stikker,

med stjernesplinter,

fandt budet Bulrabass

blandt sin adel,

der høit ban skén

i sin snefjeldssadel!

Sat sledsk hos ham

paa hans fagnings-feld

af bjørn fra hundrede

præstegjæld,

hr. Maanegreven

i vinterryer,

og en forreven

paryk af skyer!

Og trællen ruller sig,

ør af travet,

foran bjærgenes

matador:

[52] Hilsen jeg har

fra din halvbror Havet,

i svært uhøviske

broderord:

«I sol det strømmer

hvorhen det vil!

Det knaser is

og det slukker ild!

Det vør' ikke kappe

paa sine skuldre –

uhindret agter det

svulme og buldre!

Det rusker Jer

i Jert sneskjægs graanen!

Det drar parykken

i snei paa maanen!

Ho, skal det løftes,

det blir en orm,

som slingrer og hvæser

i dypets storm!

[53] Skjønt maanen søper

sin sodd hos Eder,

som overløper

og høiforræder,

saa vil det skaane sin

yndling lel –

(Det maa ha maaneskin

Sankthanskveld!)

Men I, som bare

kan sne og sno'e,

men inderst ikke

bestaar av no'e –

saant erkekjedelig

trold skal faa

en fæl, forsmædelig

død paa straa – –

Det skal begynde

med «vondt i hue»

og klø og krille

og jøkelsnue,

[54] saa hundre hekser

paa kosteskaft

maa rundt og hente Jer

hostesaft!

Men under solskinnets

syl og sonde,

skal snart I vri Jer

med hyl af vaande,

og faa et anfald

af angst med ét,

med digre vandfald

af jøkelsvett!

Saa I (kanhænde

alt Valborgnatten)

gaar overende

i sørpevatten,

og som en passelig

aabit-jafs,

kan sendes sørover,

hit, tilhavs!

[55] Dasvirrer spotten

paa lærkens vinge,

om Rondedrotten

med hjelm og klinge,

og nordlys-nimbus

og isharnisk,

som saa besynderlig

faldt i fisk!»

Hvor det blev stille

i viddesalen!

En kunde høre

et skred i dalen!

Men under skyernes

uveirskrøll

var maanen lækker

og søt som sølv!

Bror Bulrabass

langet ut en hæl,

og trampet trællen

solid ihjæl –

[56] saa slog han næven

med brak i bræen,

saa han og greven

forsvandt i sneen!

«Naa tar jeg polen

og sliter af,

du hule broder,

og ta saa følgen!»

Til svar, i solen,

det store hav

smiler krystallisk,

og gjøner med bølgen!

Rundt landerælingen

mørk og trolsk,

det danser, funklende

fanivolsk!

Det bruser, og prøver

sin tones trille –

og blir ved klangen

saa tempelstille!

Artur eller Hævnen

(Naturhistorisk bidrag)

n1

[57] I skyggen af den grønne parasollen

sat digternes Egeria og vippet

det slanke benet under kjolefolden,

og maalte mig ironisk, mens hun nippet

smaa hvide skyer af en tynd cigar!

Saa lo hun kort, og pludselig saa kom det:

«Den manden, De beskrev i «Tjenerinden»,

som sat og hulket om sin hustrus skam –

De rødmer, far! Jeg vedder, De vet om det –

hvis ikke, vær forsigtig! Jeg var kvinden!

Og nu faar jeg fortælle lidt om ham!

Han saa jo prægtig ut – han hadde vægten!

Han var som laget til at møte mobben!

Hvis byen skulde rakne i respekten,

saa var det han, vi følte, fik ta jobben

og kræve kunstens skanser holdt i agt!

[58] Men trængtes der et krav, et ord, en ordre,

var kjæmpen inderst vikende og spinkel –

han var kujon, og maatte fyldes paa

med hele krænkelsen og haanens finkel,

før han fik rigtig motet til at fordre –

da slog han til, men bare i det blaa – –

Nei, heller gik han rundt som «sjæleséer»

og var holdt af, og maatte ikke klandres –

et sind, som af sit eget hovmods véer

forstod med takt at gjætte sig til andres,

og lindre dem med medhold-medicin!

Aa, læge han! Si heller en slags hæler,

naar noen lummer styggedom gik fore –

en mester i en egen, ækkel kust –

dén kunsten, snille Dem, at ikke saare

de dyrebare feil hos andre sjæler –

og derfor kom han kongelig i gunst!

Ja, derfor blev han mødt med idel varme

af mænd og kvinder rundt i venneringen,

og alle syntes, han besat en charme

og en forfinet dømmekraft som ingen –

balancen i hans lynne var berømt!

[59] Ja, skjønt han ofte sat i lag og sværtet,

forstod han støtt, forslagen og forstandig

at balancere emnet paa en prik,

saa tingene, med hvilke han beværtet,

kom menneskelige lissom, og bestandig

faldt indenfor en likesindet klik!

Men var der fest og kvinder! Død og pine!

Da hadde han en fabelagtig evne

til lumre ting, som virket sky og fine,

og som man dagen efter hørte nævne

som nye, tendre sider ved hans sind!

Men oftest, naar han ante sig iagttat,

saa valgte han den trætte tænkerstilen,

med hvilken verden grovest vil bedras!

Aa, De i Deres visdom, hvem har sagt, at

en mand, som ser til siden med profilen,

har ikke no' at fare med en face!

Og vet De, hvad han kaldte mig, poeten?

«En orchidé fra jungelen ved Ganges!»

Naa – gaar en kvinde méd paa herligheten,

saa bør det vel anstændigvis forlanges

en stump af mening med et saant symbol!?

[60] Men nei-da! Selv den minste Tommelise,

han fandt, han burde flirte med i farten,

blev proppet med den samme orchidé'n!

La vær at le af mig! De kjender arten

af slike ædle digteres kurtise –

fi donc, hvor poesien er gemén!

Men fik han saa en sjelden gang af snerten,

naar noen kold vurderer var tilstede,

da kunde jeg livagtig høre smerten,

som aat sig gjennem margen af hans glæde,

og lammet ham, og gjorde ham stupid!

Da var det slut med stemningen og viddet,

for bild Dem aldrig ind, at han parerte –

han bare blev affabel og distræ,

og sat og rokket som en bjørn paa spiddet,

med hænderne saa flaue og generte,

at jeg løp ut paa gangen for at lé!

Hu, hænderne! De gaar i mine drømme – –

to magre hænder, krumme af at kjæle –

Jeg tror, de kunde kaldes trudsels-ømme,

for de fik fort faconen til at kvæle,

hvis kvinden ikke evig var af voks!

[61] Ja, denne høist beundrede bedaarer,

han var, bak alle sine ædle miner,

og mundens varmt serafiske kontur,

en graadig, passioneret pikepiner,

som lædsket sig, betat, i vore taarer –

– men mamma, hvor vi snøt ham, efter tur!

Sinbads største reise

[62] Hun har et silkesort og solfuldt haar,

i glatte bølger kammet stramt tilbake –

selv bor hun i en snehvit herregaard,

med blanke, sortglasserte tegl paa taket!

Den røde murgeranien, som stræber

paa væggenes herskabelige hvidt,

er sikkert sat der, for at ligne lidt

det rødeste i verden, hendes læber!

I krattet ved bassinet blev vi fanger

hos blomstersaracener, og maa sno

os frem paa overgrodde singelganger,

som kraser kjøligt under to par sko!

[63] Mit hjerte fabler: Hvordan gaar det til,

den klare sommerkjolen ikke fænger,

af roserne i hækkene, som hænger

fuldkommen glødende af livets ild?

O, bræk den høie rosen der, og gi den

til en ustadig Sinbad mellem mænd!

Min stolte, den skal rækkes dig igjen

for enden af en reise, syd i tiden!

For enden af en reise ned i altet,

i ødets varme urhav om vor jord,

hvor menneskets og rosens fælles mor

i oceanets morgendrøm blev spaltet!

Hvor to monader, søskende paa bunden,

gik skilte veie i det dunkle vand –

og da de siden saas igjen paa land,

var evighetens likhet helt forsvunden!

[64] Ti lite ante sneglerne, at lavet

var deres egen slægt, og aldrig gled

en mindelse fra skrænterne i havet,

naar øglen beitet i sit bregnetræ!

Skjønt begge hadde hav i sine porer,

og begge søkte, under landets væg,

Titanosaurus, sump til sine æg,

Lepidodendron, dynd til sine sporer!

– – – – –

Men katastrofer kom, da fabelvrimlen

drev halvt tilhavs igjen, i stormens flom,

Medusanætter, hele havet kom

i tordnende forbandelse fra himlen –

Men ogsaa ebbe-aar, da solen brøt

som en enorm opal igjennem glætten,

og vingesauriernes skygger fløt

som flygtige grimacer over sletten!

[65] I dæmringen stod skogene saa stumme,

et dystert viftevildnis, uten sang,

for ingen fugle sa dem noengang,

hvad lykke deres daggry kunde rumme –

og skjønt de, rundt i ødet, var at finde

i mylrende, barbarisk forekomst,

gik bregnetroldene paa slump, i blinde,

fordi de allesammen manglet blomst!

– – – – –

Saa synker skyggeskoger, kjæmpeøgler

gaar raslende i knas i jordens grav,

mens omridsskjælvende, fra hav til hav,

Gondwanalandet bygger sig og gjøgler!

Ja, sé i kimingen en verden bygge –

en ung oase under solens bryst,

og løfte sin guddommelige kyst

fra oceanets frygtelige skygge!

[66] Og spire, grønnes, blomstre, og begrave

sin bregnetid i palmer og i græs,

men røbe sig, og hærme allesteds

i stormende naturomkastning havet!

Uhyre bjærge reiser sig i rummet,

i noen vilde sekler for at sé,

og pranger med en kort og evig sne,

lik bølgerne, som smykker sig med skummet,

og synker seilende tilbake, sagte,

med sne og skoger i det varme væld,

men hives frem igjen, som nye fjeld,

hvor jungeler og prærier laa strakte!

Da er det, dønningen i stenen stopper

og gjennem ødet durer et befal,

at Hindukush skal stivne med sin dal,

og Himalaya bli i sine topper!

[67] Og da, naar majestætiske og glade

de høie skraaninger har skiftet skrud,

har mennesket tvunget sig af dyrets hud,

som fordum blomsten, af en bregnes blade!

Magnolier, mimoser og agaver

staar nornevagt om Evas vilde blu,

og blomsterskoger tæmmer sig til haver,

og i en have staar vi begge nu!

«Min søster», hvisker du i rosens mund,

og sagte løsner, som en sang af røster,

fra oceanets hemmelige bund

igjennem rosenbladene: «Min søster!»

Du deilige, af bølgen menneskeblitte,

som løftes, blek, af dine rosers skum,

vær hilset i dit rene verdensrum,

Oceanide, Thetys, Afrodite!

Soirée

[68] Med hænderne bak svalehalen

bevæger jeg mig værdig hen

til tærskelen af dansesalen –

thi langt dernede sitter den,

af hvem jeg engang faktisk trodde,

min ganske salighet berodde!

Hvor hun er yndig i sin hvil,

med haaret sit i Psykestil!

Tro, om der findes noen sjæl,

saa higende, saa himmelsk hel,

som hendes tragiske profil,

og hvite vestalindesmil?

Og hvad en saan æterisk dragt

til gjengjæld jordisk gir tilbeste

af blændende, frimodig pragt

fra ryggen op til nakkefæstet!

[69] Og skuldrene, emaljeparret –

(den venstre med vaccinearret!)

En digter luter over stolen,

en lang og emmen arabesk –

et vaadeskudd paa «Russerskolen»,

som snor sig, leddebløt og sledsk,

og tror at mestre paa en prik

kurtisens sarte mekanik!

Vel, jeg har flirtet selv endel,

og finder ikke dét utrolig,

at en elegisk pikesjæl

blir skjælvende og sødt urolig

af saa sataniske konflikter,

som dem i dypet af en digter!

Men han, dæmonen, skulde vite,

hvor hun, hans blændende vestale,

i sind og anlæg ligger lite

for «Russeri» og delfisk tale!

Poeters elskovsfulde skrifte

er hende kun en vindig vifte!

[70] Men hun kan synke hén i stolen,

og haken kan hun mystisk høine,

og myse henført, som mot solen,

med deilige, ovale øine,

som sortner, glitrer, sænkes, hæves,

saa nogenlunde, der det kræves!

*

Nu gaar jo ikke saant i længden,

og derfor undrer det mig knapt,

at skjalden siden staar bak mængden,

tilbaketrukken og fortabt.

– Ja, ikkesandt, det er en gêne

at maatte skrifte helt alene? –

Han staar og mønstrer sine hænder,

og skuler, skjøn og dyster, dit,

hvor dronningen, for hvem han brænder,

en smule ør af utstaat slit,

men ellers i fuldkommen ro,

studerer spidsen af sin sko!

Slik staar vi begge, grepne, tause –

Jeg smiler bak en cigaret!

[71] Og saa med ét, blir der en pause –

da reiser hun sig, heftig, let,

saa silken fosser blankt! – – O, slægter!

Mit hjerte slaar sin røde plekter!

Jeg hadde glemt den vilde verven,

som laa og sov i hendes hvil!

Nu ramte den mig dypt i nerven,

som hendes mindes partherpil!

– – Saa underlig, at glemme dét,

hun, fri og let, var vakrest ved!

Jeg ser den prægtige gebærden

af hænderne langs midjens søm!

Den føier formen af en verden,

som svaier stille i en drøm!

Og, blændet, ser jeg hende seile,

paa spæde saaler, hen til speilet!

Hun slanker livet, trækker aanden,

og presser nakkehaaret op –

og herlig bues op bak blonden

et æventyr om hendes krop!

[72] Saa snur hun sig, vil sés og sanses!

Da møter hun mit blik – og stanses.

I vore øines forte møte,

bevarte hendes sit instinkt!

Hvor de blev sugende og søte,

og sortnet stort, og varmet flinkt!

O nei! For alle dages fred,

for livets skyld – slaa øiet ned!

Ja, hvis ved guders høie naade

dit ansigt hadde vært dit sind!

Hvis øiets mørke, hete gaade,

berusende, bar længer ind! – –

Men det er døde slægters træk,

hvis bund ubotelig er væk!

Hvor jeg har strukket mine arme,

og tigget dig om livets varme!

Du undløp i et blik, saa dypt,

som hele verdens ømhet bar –

og den, som laante dig det, var

en gravlagt kvinde i en krypt!

[73] Og derfor, skjønne Circe, gik det

naturligt over med mit krav –

for ingen elskov kan forpligte

en mand til knæfald i en grav!

Jeg overlater dig til digtet!

Faa livet dér! Poet, løs af!

Poetisk zoologi

[74] Til Henrik Lund.

Min sixpence af for Darwin,

sit sekels suveræn,

som puttet dyremarv ind

i vore skrinde ben!

Det kildrer fantasien

at bli i slægt med dyr!

Men apetheorien –

mangfoldig tak, som byr!

Det er for stort et tap i ens

gudemenneskeglans,

at far til «Homo sapiens»

lignet en chimpans!

[75] Mysteriet med apen

som slægtens kommentar,

faar gjælde videnskapen –

nei, løven er min far!

Ti forskjel er det vel paa

en sol paa fire ben,

og ham, med lodden feld paa

som hænger i en gren –

og vel paa løvelænders

imperium af kræfter,

og marekattehænders

subtile, smaa geskjæfter?!

– – – –

Men hævder professoren,

mit klagemaal tiltrods,

at far til folk paa jorden

var «Pitec-antropos»

[76] saa vet jeg ikke bedre,

end vi poeter prøver

at adoptere fædre

blandt unge solskinsløver,

som staar i bjergets skrænter,

med stormen i sin manke,

som gyldne monumenter

af magt og eftertanke,

mens ørkenødets flater

og himmelsletter høines

i to uhyre øines

uskyldige agater!

Tilsvar til Sinbad

[77] Jeg fik et brev ifra en bister herre –

han taaler, jeg citerer ham, saa hør:

«Jeg læste Deres Sinbad-digt, desværre –

bevares, for en menneskehonnør!

Mot Deres stolte skabelsesberetning,

maa jeg faa lov at opponere min!

Den bygger mindre paa en fager gjætning,

end paa en fast forvissning i et sind:

Da jordens store stenrelief var formet,

og alt som strømmet frit, var blit til sted –

og bjergene i ødet hadde stormet

sin lidenskap ifra sig, og faat fred!

[78] Da verdens høie varmegrad var sunken,

saa skoger turde spire paa dens krop,

og klodeskorpen blit saa passe lunken –

da dukket naadigst menneskelusen op!

Og lusen bet i bakken, som den tro' paa,

og smattet og erkjendte: «Jo, saamen!

Dig kan man baade æte af og bo paa –

men du lot vente paa dig svært, min ven!

Nu haaber jeg, ved Gud, du holder helsen,

og særlig ser, at ikke bli for kold –

for lar du mig faa fryse her i pelsen,

saa hoster jeg dig helvedeivold!»

Raad til Ophelia

[79] He is dead and gone, Lady,

he is dead and gone!

Ophelia, agt paa din elskers blik,

men ikke i glansen af faklers brande,

og ikke i skyggen af søt musik,

men øie til øie, pande mot pande!

Hold stille hans læber og hænder borte,

men bare forgaa i det blanke, sorte –

sænk dig, Ophelia, synk, gaa vild

i noget, som bare paa skrømt er til!

Er det ved Acherons strand, du er?

Taakede vidder flyter ut

i svartnende tuver og bleke kjær –

myr efter myr af dødt land,

et dødblekt far for vandsyke blommer,

som speiler skarpt i det graalyse vand

sin grimme, hængende gustne sommer!

– – –

[80] Dette er evigheten i sted!

Dette er stilheten uten fred!

Du, som din elskedes sind vil gjæste,

bys ikke engang fotefæste!

Dit, du deilige, favnes du ned –

bænk dig et leie i liljernes laken,

søk dig en søvn, hvor blomsterne vaaker,

høinattestide, lik lys i staken!

Uten at unde sig skyggen af hvilen

skinner de, søvngjængertændte af tvilen –

straalende ut af et utpint land

med dødblekt far for vandsyke blommer,

som speiler skarpt i det graalyse vand

sin grimme, hængende, gustne sommer – – – –

To digte

[81] Hvor salen ligger stor og tom i varmen,

og væggene er fjerne – men hvor nær

min hustru nylig stod i døren der,

og hilste mig, med ungen vor paa armen!

Det lufter i det høie atelier,

og valnøt-træet klaprer over zinken –

fra stolen, hvor jeg sturer, kan jeg se

verandadørene i kamp med klinken!

I bedene staar roser og papaver

og vaier i en julivind fra vest –

de skjælver, lindt, i sine røde kraver,

den sorte Tuja nikker som en prest!

Paa ekebordet ligger arket hvidt,

men bølger stille, og vil ut af ruten!

Min hustru tror, at nu er hver ved sit,

jeg ved mit digt, og hun ved sit, paa puten – –

[82] Men mer varagtig end den hvite sten

som marmorlysende besegler graven,

og gaar i ét med sine dødes ben,

staar ned af ruterne den klare dag,

og samler mig, fortabte, i sin flamme,

som i en gjennemsigtig sarkofag!

Naar næste slag af evighetens bølge

med blændende mysterier tar land –

O, hvor er da mit skjønne, unge følge,

og hjemmet, jeg med møie fik istand?

Mit liv glir ut! Hos mænd som mig er sindet

fra ungdoms dage stillet ind paa tap.

Jeg drives af tilværelsen i blinde

mot ønskets avgrund, mot Ginungagap –

og den, som af sit nakne sind maa skape,

kan ingen engel hindre i at tape!

– – –

Se, derfor lar jeg ufødt digtet ligge,

og derfor lister jeg mig raadløs frem

til kammeret, hvor døren staar paa klem,

som en, der ræd er ute for at tigge –

[83] og derfor lytter jeg, og skyver, sky,

den lille døren mere op med haanden,

og stanser den igjen, og holder aanden,

at ikke fangsten, jeg har gjort, skal fly!

– – – – –

Hun sitter stille i en drøm og skraaner

sin liljerene ungdom mot sit barn,

hvis spæde negler op i brystet blaaner!

Her er det høitid, vindusfloret gynger

af kvinden Jordens eget aandedræt!

Og hun, min hustru, smiler – og med ét

det hemmelige hænder, hør hun synger!

Hun synger, hun, som ellers aldrig sang –

hun nynner over ungen i sit fang

smaa lykkelyder, skjælvende og tyste!

Det toner sagte, som om sangen kom

og fløt, med melken, fra en helligdom,

som snart igjen skal lukke sig i brystet!

[84] Aa, stemmen strømmer, susende og lav

mot noe øde, horizont og hav,

og stjerner over Stillehavets stammer!

Hun vokser som en skygge for mit blik –

det er Uana, mor til al musik,

som sitter bøiet i sit klippekammer!

Og sangen stilner, drømmen om Papeete

dør hen i havet – hendes bryst er tomt.

Og se, hun reiser sig, og fjerner fromt

den lilles læber fra den hvite Lethe!

Hun lægger ungen stille, saan den sover,

og blir igjen den pikelil, hun er,

saa tydelig og liketil og nær –

men hendes lille syngetid er over!

Arisk mythe

[85] Til Jens Thiis.

Paa hældingens kant, der skrænten

stuper i sjøen, rak,

staar snudd mot orienten

et tempel uten tak!

Endnu er ekelunden,

udødelig grøn, ved magt –

men luften har spist tilbunden

i søilehusets pragt!

Blandt grønskende tuffstensblokker

ligger, i vældigt lys,

med jord i sine lokker,

en marmor-Dionys!

Hans leende træk forvitrer

i græsset, uten lyd,

og langs hans lænder glitrer

yrjer af tusenfryd!

[86] Ved vingudens side skimler

en kvindelig, svær skulptur,

hvis hvælvede øine himler

op i en ren azur!

Og inde i lunden leker

livsalige solskinsgløtt,

fra kroner af paniske eker,

som gir sig i vinden, sødt!

Der gudernes grønsvær styrter

i farlige skrænter ned,

er hækker af hellige myrther

ogsaa i sagte skred –

Chrysantèmer og Sikker

bryter sin blide helg,

og bøier sig ut, og kikker

ned i et fabelsvælg!

Ti nede, hvor berget svartner,

dybt, under dovent skum,

har spøkelseshavets gartner

sine Chrysantemum –

[87] de kaldes Medusa-gopler,

og flimrer i dypets fang,

mellem Poseidons popler

af duvende blæretang!

Og truende, halvt i skyggen,

stiger af sjøen, skraat,

med urter og græss paa ryggen,

et tragisk klippebraatt!

Men solen kjender giganten,

og stryker dens straa tilbake,

og blotter i klippekanten

baarden af tempeltaket!

Granitternes røs forgyldes

med glans af tusen aar!

Stupenes afgrund fyldes

af dyp og hellig vaar!

Og sammen med lysets løfter,

gaar Hellenas hav tilhaande,

og spreder i dødens kløfter

Anadyomenes aande!

– – – – –

[88] Men utenfor dér, hvor slugten

sildrer med mystisk rind,

strømmer i aabne bugten,

bølgende, havet ind – –

og inde paa stranden sturer

i dansende fraades favn

en by med brustne murer,

en stenstad, uten navn!

Nedover molens trappe,

hugget af sten, som havet

herligt har slaat konkave,

iler en aand i en kappe!

Op ad de dryppende paller

flyr ham imøte en mø,

hvis blændende fottrin falder

som skum fra den grønne sjø!

I brus over trapperanden,

med strømmende haar og krop,

hvisker hun vildt, mens manden

tar hende varsomt op:

[89] «Paa dypet var jeg en kilde –

jeg rømte fra havets bund,

og strømmet, tidlig og silde,

bare mot denne stund!»

Og aanden i klippehavnen,

hvis pande er blek, bevarer

med bølgernes mø i favnen,

sin vældige ro, og svarer:

«Stolt er, af tarv at feile!

Fra bjerget var jeg en elv,

som undte mig selv at steile,

frit, under verdens hvælv!»

Og over et hav, som gynges

i klagende storm mot land,

favnes og sammenslynges

to fantomer af vand,

som dirrer af fryd, men mister

sit fæste i lysets rum,

og famler sig for, og brister

ned i et blink af skum,

[90] og nedover livets trappes

mægtige marmortrin,

glitrer og glir og kappes,

i straalende solgangsvind,

fosser af frie former

og ilende ansigtstræk,

som uten at stanse, stormer

havet i vold, og væk!

Og bølgernes gny mot molen

falder tilhvile, fort!

I kimingen, vest, gaar solen,

klar og alvorlig, bort!

Og ned over klippestedet,

der hvor legenden døde,

synker i ædel fred det

blaanende aftenrøde!

Noter

n1. Forfatternote: Dette digt fremkommer i tilknytning til et tidligere, «Tjenerinden» (Samlede digte 1909-1919).

Olaf Bulls Metope er lastet ned gratis fra bokselskap.no

Table of Contents

Metope

Til de dristige

Barnet

Fryvil

Det nye rum

Over skyerne

Memoirer

Pietá

Violer

Betragtning over Minni

Idyl

Paa fantefærd

Norrøn mythe

Artur eller Hævnen

Sinbads største reise

Soirée

Poetisk zoologi

Tilsvar til Sinbad

Raad til Ophelia

To digte

Arisk mythe

Noter